Справа № 359/3236/16-ц Головуючий у І інстанції Вознюк С. М.
Провадження № 22-ц/780/4231/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 38 07.12.2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого Журби С.О.,

суддів Коцюрби О. П., Сержанюка А.С.,

за участю секретаря Топольського В. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Іванківської сільської ради Бориспільського району Київської області, Бориспільської районної ради Київської області про визнання частково незаконним та скасування рішень органів місцевого самоврядування, визнання недійсним свідоцтва про право власності на будинок та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом. Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 28 травня 2013 року померла її мати ОСОБА_6, після смерті якої відкрилася спадщина, до складу якої в тому числі увійшов житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по вул. Пролетарська, 60 в селі Іванків Бориспільського району Київської області. На випадок своєї смерті ОСОБА_6 склала заповіт, посвідчений секретарем сільської ради 15.11.2005 року, згідно якого все своє майно заповіла позивачу. Позивач в установлений законом строк звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, за її зверненням 25.05.2014 року їй було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вказаний житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами.

Право власності матері на зазначений будинок було визнане рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 червня 2008 року, яким також було визнано недійсним свідоцтво № 218 від 19.02.1990 року про право власності на вказаний житловий будинок, видане ОСОБА_7. В подальшому рішенням апеляційного суду Київської області 29.02.2016 року було частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_8І, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської обл. від 13 червня 2008 року скасоване, у задоволенні позову ОСОБА_6 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на спірний будинок відмовлено. За таких умов спірний будинок залишився у власності спадкоємців ОСОБА_9.

Позивач зазначала, що її батьки протягом 1960-1961 років побудували за спільні кошти подружжя житловий будинок в с. Іванків, Бориспільського району по вул. Пролетарська, 60, в якому проживали до дня смерті. 22.09.1981 року помер батько позивачки ОСОБА_8, він склав заповіт, яким заповідав все своє майно своїй дружині - ОСОБА_6. У встановлений законом строк до нотаріуса ОСОБА_6 не зверталась, оскільки вважала, якщо покійним чоловіком складено заповіт, то право власності на спадкове майно переходить до неї відразу після його смерті і отримати відповідне свідоцтво вона зможе у будь-який час. Крім того, зазначене спадкове майно вона фактично прийняла в порядку ст. 549 ЦК України (1963 року). Інших спадкоємців на спадкове майно, які б мали право на обовязкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_8 немає. Тому власником спірного домоволодіння після смерті ОСОБА_8 є мати позивачки, де 1/2 частина належала їй на праві власності як частка у спільному майні подружжя, а іншу 1/2 частину вона успадкувала після смерті чоловіка. Крім того, земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку була виділена ОСОБА_8. На час завершення будівництва будинку останній був зареєстрований в погосподарській книзі Іванківської сільської ради за покійним батьком позивачки. При виникненні необхідності оформити право власності на своє імя мати позивача дізналася, що право власності на дане домоволодіння вже оформлено на імя її сина - ОСОБА_9, який згідно рішення Бориспільського виконкому Бориспільської районної ради народних депутатів від 07 грудня 1989 року за № 151 отримав свідоцтво на право власності на спірний будинок. Вказувала, що згідно записів погосподарських книг Іванківської сільської ради за : № 12 за 1983-1985 роки, № 13 за 1986-1990 роки, №35 за 1991-1995 роки , № 14 за 1996-2000 роки, № 14 за 2001-2005 роки, № 14 за 2006-2010 роки власником жилого будинку по вул. Пролетарська, 60 в с Іванків Бориспільського району зазначена ОСОБА_6, а ОСОБА_9 та ОСОБА_3 лише проживали в даному будинку, про що в даній книзі в розділі додаткові відомості міститься відповідний запис, відтак ні ОСОБА_9, який помер 11 серпня 2005 року, ні відповідач ОСОБА_3 ніколи не були власниками спірного житлового будинку, а лише проживали в ньому.

У звязку з наведеним позивач просила суд:

- встановити факт прийняття ОСОБА_6 спадщини за заповітом, яка відкрилась 22.09.1981 року після смерті ОСОБА_8, на житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований по вул. Пролетарська, 60 в с Іванків Бориспільського району Київської області;

- визнати недійсним рішення виконавчого комітету Іванківської сільської ради народних депутатів від 26 жовтня 1989 року в частині затвердження в списку жителів села Іванків, яким оформлено свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, під № 244 ОСОБА_9 по вул. Пролетарська, 60;

- визнати недійсним рішення виконкому Бориспільської районної ради народних депутатів від 07.12.1989 року за №151 «Про оформлення права власності на житлові будинки громадянам села Іванків» в частині оформлення права власності на житловий будинок громадянам села згідно списку під № 244 ОСОБА_9 по вул. Пролетарська,60;

- визнати свідоцтво про право власності № 218 від 19.02.1990 року на житловий будинок з надвірними будівлями по вул. Пролетарська,60, в с Іванків, Бориспільського району Київської області, видане на імя ОСОБА_9, недійсним;

- визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за заповітом на домоволодіння, що знаходиться за адресою: с. Іванків, по вул. Пролетарська,60 Бориспільського району Київської області та складається з житлового будинку літ «А- І», літньої кухні «В», сараю «Д», вбиральні «Е», воріт «№4», замощення «№1», колодязя «К».

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 липня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. Скаргу обґрунтувала тим, що судом першої інстанції не взято до уваги доводи її позовної заяви, не надано належної оцінки доказам у справі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне:

У відповідності до положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Перевіривши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду в повній мірі відповідає наведеним вимогам.

Ст. 10 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Обовязок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування судом самостійно таких доказів було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Свої позовні вимоги позивач насамперед обґрунтовувала тим, що право власності на спірний будинок належало батькам позивача, відтак в порядку спадкування мало перейти до неї. В той же час належних та допустимих доказів належності спірного майна батькам позивача до суду так представлено й не було. Більш того, як було встановлено в ході розгляду справи, право власності на спірний будинок ні за ОСОБА_8, ні за ОСОБА_6 взагалі не реєструвалося, натомість ще у 1990 році право власності на будинок було зареєстроване за ОСОБА_9. Не можуть вважатися належними доказами того, що спірний будинок належав не ОСОБА_9, а ОСОБА_8 або ОСОБА_6, й представлені до суду погосподарські книги по вказаному домоволодінню, оскільки у вказаних книгах право власності на будинок будь-кого із вказаних вище осіб не зазначено, а в якості члена домогосподарства, записаного першим голови родини, в різні періоди зазначено кожного з них. Зважаючи на вищевикладене, посилання позивача на належність спірного будинку її батькам та незаконне оформлення права власності на нього у 1989-1990 роках за ОСОБА_9 залишилися недоведеними, відтак не можуть бути прийняті судом. Вказаним обставинам була дана належна правова оцінка судом першої інстанції, з якою погоджується й колегія суддів апеляційного суду, вважаючи її виваженою та обґрунтованою.

Належним чином з точки зору колегії суддів апеляційного суду звернув увагу суд першої інстанції при вирішенні справи й на те, що відповідно до інвентаризаційних документів на спірний житловий будинок, за період з 1990 року по даний час його було значно перебудовано власниками, а площа будинку, як і кількість та склад господарських будівель та споруд, значно зросла та змінилася, відтак фактично на даний час існує вже інший обєкт нерухомості в порівнянні з тим, який існував на час оформлення права власності на нього за ОСОБА_9.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим. Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: О. П. Коцюрба

ОСОБА_10