Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" грудня 2017 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді САВЛУК Т.В.,

при секретарі Бурячек О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Печерської районної у місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2, просила визначити місце проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю, ОСОБА_1, та стягнути судові витрати, що є предметом позову.

Представник позивача ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, пояснила, що з 22 квітня 2010 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, мають спільну дитину - сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Однак протягом тривалого часу відносини між подружжям погіршувались, між ними постійно виникали конфлікти та сварки, що згодом привело до припинення сімейно-шлюбних стосунків. Починаючи з 2014 року сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, на даний час шлюб між сторонами розірвано в судовому порядку, дитина проживає разом з позивачем, яка займається вихованням та розвитком дитини, забезпечує дитину матеріально, однак внаслідок конфліктів, які виникають між сторонами, відповідач неодноразово висловлював бажання забрати дитину у позивача, що змушує позивача перебувати у постійній нервовій напрузі та переживаннях з приводу можливого виникнення у відповідача спонтанного бажання забрати дитину, що завдасть дитини психологічної травми , яка в силу свого віку не може належним чином усвідомлювати та оцінювати поведінку батьків між якими склались напружені відносини, тому позивач вимушена звернутись з цим позовом до суду для уникнення в подальшому конфліктів між сторонами та врегулювання спірних відносин, пов'язаних з місцем проживання дитини з одним із батьків.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позов визнає в повному обсязі та просить його задовольнити.

Представник третьої особи - Служба у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток на адресу вказаною у позовній заяви, про причини неявки суд не повідомив.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей Печерської районної у місті Києві державної адміністрації, в судове засідання не з'явився, до суду надійшло клопотання про розгляд справи у відсутність представника, просили суд прийняти рішення в інтересах малолітньої дитини на підставі наявних у справі доказів.

Відповідно до положень частини четвертої статті 174 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що з 22 квітня 2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу. (а.с.7)

Під час шлюбу у подружжя народилася дитина - син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. (а.с.8)

17 листопада 2017 року Дніпровським районним судом міста Києва ухвалено рішення про задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно з вимогами ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Як передбачено ч.4 ст.19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини та відібрання дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування, який надає письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, а також на підставі інших документі, які стосуються справи.

Згідно Листа Печерської районної в місті Києві державної адміністрації щодо визначення місця проживання дитини, в результаті вивчення всіх обставин справи Органом опіки та піклування з'ясовано, що спору щодо місця проживання малолітньої дитини фактично немає. Батько малолітньої дитини не оспорює факт проживання малолітнього сина з матір'ю, що він особисто підтвердив на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Печерської районної в місті Києві державної адміністрації ,яке відбувалось 21 листопада 2017 року. Батько зазначив, що бажає урегулювати питання порядку його спілкування з сином. Разом з цим, сторони спору повідомили, що почали домовлятися щодо порядку зустрічей батька з дитиною та в подальшому, після досягнення порозуміння у всіх пунктах договору планують підписати мирову угоду. Враховуючи зазначене, Печерська районна в місті Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування вважає, що у справі №775/11705/17 за позовною заявою гр. ОСОБА_1 до гр. ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини - відсутні правові підстави для підготовки висновку щодо врегулювання спору, оскільки такий спір між сторонами фактично відсутній. (а.с. 58-59)

При вирішенні спору щодо місця проживання дитини, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я, думку батька малолітньої дитини ОСОБА_2 про те, що він не заперечує, що малолітній син буде проживати разом з матір'ю та інші обставини, що мають істотне значення.

Оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що між сторонами у справі виникли непорозуміння, які носять особистий характер, у зв'язку з цими обставинами загострились взаємовідносин між батьками дитини, така ситуація в їх особистих відносинах не дає можливості мирним шляхом вирішити питання про визначення місця проживання дитини, що зумовлює вирішення даного питання в судовому порядку, в межах заявлених позовних вимог, оскільки саме такий спосіб захистити право на визначення місця проживання дитини визначений сімейним законодавством України.

При вирішенні даного спору суд враховує, що малолітня дитина - ОСОБА_3, з часу свого народження та по теперішній час проживає разом з матір'ю, яка займається його виховання та розвитком, дбає про стан здоров'я дитини, в силу свого віку дитина більше прихильна до матері, умови для проживання, навчання та розвитку дитини створені належним чином, в свою чергу відповідач не надав докази, які мали підтвердити наявність у нього на праві власності (користування) житла та розмір доходів, при вирішенні питання органу опіки та піклування щодо місця проживання дітей, висловив свою згоду щодо визначення місця проживання дитини разом з матір'ю, а ці обставини є такими, що мають істотне значення для вирішення спору.

Відповідно до статті 174 Цивільного процесуального кодексу України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Як роз'яснено у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи.

Визнання позову - це спрямована на припинення цивільного процесу безумовна згода відповідача виконати матеріально-правові вимоги позивачу, виражена у встановленій законом процесуальній формі.

Визнаючи позов повністю, відповідач відмовляється від захисту проти всіх пред'явлених до нього матеріально-правових вимог позивача. У такому разі суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч.4 ст.174 ЦПК України).

Виходячи з положень ст.ст. 8, 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до ч.3 ст.9 Конвенції про права дитини встановлено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Крім того, суд враховує практику Європейського суду із прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, свідчить про те, що відповідно до принципу Декларації з прав дитини від 20.11.1959 року малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Таким чином, оскільки сторони мають рівні права щодо виховання та розвитку дитини, мають обопільне бажання приймати участь у вихованні дітей, суд, з урахуванням інтересів дитини, її вік, поведінку батьків, приходить до висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з матір'ю ОСОБА_1

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. ( ст.1 Цивільного процесуального кодексу України)

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. (ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України)

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Печерської районної у місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини є обгрнутованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп., який сплачено позивачем при зверненні з цим позовом до суду, що підтверджується оригіналом квитанції про сплату судового збору.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 19, 141, 157, 160, 161 Сімейного кодексу України, ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 1, 4, 10, 11, 58, 60, 61, 88, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Печерської районної у місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець міста Києва, громадянин України ,разом з матір'ю ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженка міста Горськ, Луганської області, громадянка України.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 640,00 грн.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга, яка подається до Апеляційного суду міста Києва через Дніпровський районний суд міста Києва, протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення..

С у д д я