АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Панченка М.М., Волошиної В.М.

при секретарі: Крічфалуши С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 07 листопада 2017 року

в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Регіональний сервісний центр МВС України в м. Києві про поділ майна подружжя.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачем подано заяву про забезпечення позову, в якій останній просив накласти арешт на автомобіль марки «Nissan Qashqai», 2010 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 07 листопада 2017 року заяву задоволено.

В апеляційній скарзі відповідачка, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, ненадання позивачем доказів приналежності вказаного автомобіля до їх спільної сумісної власності, відсутності доказів існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, просить скасувати ухвалу районного суду та постановити по справі ухвалу нового змісту про відмову в задоволенні заяви.

Колегія суддів, заслухавши представника ОСОБА_1, який підтримав апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Встановлено, що предметом позову є поділ майна подружжя та ОСОБА_2 заявлено вимоги щодо визнання автомобіля марки «Nissan Qashqai», 2010 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, об'єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання за позивачем права власності на Ѕ частину вказаного транспортного засобу (а.с.1-3).

ОСОБА_2 в обґрунтування необхідності забезпечення позову вказано,що автомобіля марки «Nissan Qashqai», 2010 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, є спільним майном сторін, між тим, згоди на добровільний поділ часток по ньому досягнути не вдалося, а ОСОБА_3 забрала всі правовстановлюючі документи на спірний автомобіль та відмовляється надати копії позивачу, а отже, з метою недопущення відчуження вказаного автомобіля відповідачкою до вирішення вказаної справи, такий вид забезпечення позову є абсолютно спів розмірним позовним вимогам (а.с.6-7).

Відповідно до положень ст. 151 ЦПК України 2004 року, чинної на час прийняття судом оскаржуваної ухвали, забезпечення позову за заявою учасника справи допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів може істотно ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Таким чином, умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення, а також те, що майно (в тому числі рухоме майно, грошові суми тощо) яке є у відповідача на момент пред'явлення до нього позову, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Згідно абзацу 1 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Твердження апеляційної скарги про ненадання позивачем доказів приналежності вказаного автомобіля до їх спільної сумісної власності, відсутності доказів існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, колегія суддів оцінює критично, остільки приналежність вказаного майна до спільної сумісної власності сторін є предметом розгляду вказаної справи по суті, а відсутність реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду відповідачем не доведено.

Ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права.

Викладені в ухвалі висновки відповідають обставинам справи та зібраним доказам.

За таких обставин, враховуючи, що визначений ухвалою суду спосіб забезпечення позову є тимчасовою мірою, яка застосовується до вирішення спору по суті, а правомірність вимог позивача підлягає вирішенню за результатами розгляду справи,колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги й залишення ухвали суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 353, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 07 листопада 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Головуючий:

Судді:

Справа № 754/3119/17

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/12915/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Шевчук О.П.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.