Справа № 750/4168/17 Провадження № 22-ц/795/2280/2017 Головуючий у I інстанції Карапута Л. В. Доповідач - Боброва І. О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді: Бобрової І.О.,

суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

за участю секретарів: Шкарупи Ю.В., Зіньковець О.О.,

Сторони:

- позивач - ОСОБА_1,

- відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 07 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати за весь час затримки, індексації та компенсації втрати частини заробітної плати,

Місце ухвалення рішення місто Чернігів.

Дата складання повного тексту рішення 10.11.2017,

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулась з позовом, в якому просила стягнути з ФОП ОСОБА_2 на її користь за весь час затримки по день фактичного розрахунку заробітну плату в сумі 10683,89 грн; індексацію заробітної плати в сумі 10894,17 грн; за прострочення виконання грошового зобовязання три проценти річних від простроченої суми, що складає 549,46 грн; компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати в сумі 18670,62 грн; судовий збір.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Чернігова від 21 червня 2017 року позовну заяву ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення 549,46 грн за прострочення виконання грошового зобовязання трьох відсотків річних від простроченої суми залишено без розгляду.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 07 листопада 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.02.2015 по 26.11.2016 в розмірі 10683,89 грн. Суд вказав, що виплату вказаних сум слід провести після утримання податків та інших обовязкових платежів на користь держави. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати в розмірі 18670,62 грн, індексацію заробітної плати в розмірі 19894,17 грн. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 640 грн.

В апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_2 просить скасувати рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 07 листопада 2017 року та ухвалити нове рішення, яким стягнути з нього на користь позивача компенсацію втрати частини доходів у звязку з порушенням термінів виплати заробітної плати в розмірі 4365,61 грн, індексацію заробітної плати в розмірі 1749,55 грн; у задоволенні решти вимог відмовити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду є незаконним, не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

Апелянт вважає, що судом в порушення норм процесуального права не було постановлено ухвалу стосовно вирішення питання застосування строку позовної давності, а тільки в рішенні суд, пославшись на рішення Конституційного суду № 9-рп/2013 від 15.10.2013, зазначив, що підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності немає.

Крім того, апелянт посилається на рішення Конституційного суду від 22.02.2012 № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України, де КСУ у взаємозвязку з положеннями статей 117, 237-1 КЗпП України розяснив, що згідно з ч.1 ст.233 Кодексу працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. В позовній заяві позивач зазначила, що спірна сума заборгованості була їй виплачена 26.11.2016, про що свідчить постанова ВДВС про закінчення виконавчого провадження № 47918152 від 28.11.2016, а до суду вона звернулась 26.04.21017, про що свідчить штамп суду, таким чином вона пропустила тримісячний строк звернення до суду з позовом.

Також апелянт не погоджується із розміром стягнутої індексації заробітної плати, вважаючи, що її розмір має становити лише 1749,55 грн, оскільки рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 24.02.1015 стягнуто на користь позивача 16315,30 грн зарплати за час вимушеного прогулу за період з 19.11.2013 по 24.02.2015 день звільнення, а тому саме за цей період має бути проведена індексація.

Щодо стягнення компенсації втрати зарплати у звязку з порушенням термінів її виплати в розмірі 18670,62 грн, то апелянт також не погоджується із її розміром, вважаючи, що він має становити лише 4365,61 грн.

Апелянт вказує на те, що рішення суду не містить жодного розрахунку складових сум, які стягнуто, в той час як апелянтом надано свій розрахунок сум, які на його думку підлягають стягненню.

Заперечення (відзив) на апеляційну скаргу у встановлений термін позивачем не подавалися. В судовому засіданні позивач послалася на безпідставність апеляційної скарги та просила, врахувавши її описку в позовній заяві, стягнути заробітну плату за весь період прострочення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали даної справи та цивільної справи 2/750/204/15 (за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про зобовязання вчинити певні дії та стягнення заборгованості по заробітній платі), обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду першої інстанції частково не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що під час роботи позивача у ФОП ОСОБА_2 утворилась заборгованість по заробітній платі в сумі 10683,89 грн, однак під час звільнення всі належні від роботодавця виплати відповідачем проведені не були, заборгованість по заробітній платі була виплачена відповідачем на користь позивача лише 25.11.2016. Отже, в даному випадку позивач має право на отримання від відповідача суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, а також індексації та компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати за період з листопада 2013 року по листопад 2016 року.

Проте частково з такими висновками суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів, оскільки вони не ґрунтуються на обставинах справи та вимогах закону.

По справі встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 07.08.2013 працювала у ФОП ОСОБА_2 на посаді менеджера зі збуту на підставі трудового договору № 1.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 лютого 2015 року, що залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 19 травня 2015 року та ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2016 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади менеджера зі збуту ФОП ОСОБА_2 19.11.2013 за прогул, згідно з п.4 ст.40 КЗпП України. Змінено в усіх облікових документах формулювання причини розірвання трудового договору, укладеного 07.08.2013 між ОСОБА_1 з ФОП ОСОБА_2, з «п. 4 ст. 40 КЗпП України (за прогул)» на «за власним бажанням, у звязку з невиконанням власником законодавства про працю, згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України» та дату звільнення з 19.11.2013 року на 24.02.2015 року. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 16315 грн 30 коп. (сума визначена без відрахування податків і зборів) та 2000 грн у відшкодування завданої моральної шкоди.

Даним рішенням суду визначено, що середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 складала 1157,86 грн, а середньоденна 52,63 грн (а.с.5).

На виконання рішення суду 24.02.2015 був виданий виконавчий лист, який перебував на виконанні у державній виконавчій службі до 28.11.2016 (а.с.191 том 2 справи 2/750/204/15). Постановою державного виконавця Новозаводського відділу ДВС м. Чернігова ГТУЮ у Чернігівській області ОСОБА_3 від 28.11.2016 виконавче провадження за виконавчим документом №2/750/204/15 від 24.02.2015 закінчено у звязку з фактичним виконанням 25.11.2016 в повному обсязі рішення суду (а.с.21).

Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу розяснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права.

Таким чином суд першої інстанції правомірно застосував до вказаних правовідносин статтю 117 КЗпП України, обрахувавши належні до сплати суми з дня ухвалення рішення суду від 24.02.2015 по день фактичного проведення розрахунку 25.11.2016.

Проте, ухвалюючи судове рішення, суд не звернув уваги, що за змістом позовної заяви ОСОБА_1, остання просила стягнути суму середнього заробітку за весь час затримки у проведенні розрахунку, тобто з 25.02.2015 по 25.11.2016, при цьому цей час затримки становить не 8 місяців 27 днів, а 20 місяців 29 днів. Виходячи з суті позовних вимог, з відповідача підлягала стягненню сума не 10683,89 грн, а 24 683,47 грн (20 міс. х 1157,86 грн = 23157,2 грн; 29 днів х 52,63 =1526,27 грн; 23157,2 +1526,27 =24 683,47) .

Не вірно судом була визначена сума індексації за період з листопада 2013 року по 25.11.2016.

ВСУ в абзаці 6 п. 6 постанови Пленуму від 24.12.99 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Такі розрахунки в рішенні суду від 07.11.2017 відсутні взагалі.

Згідно з положеннями ч.1 ст.2 та ст. 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

Враховуючи вищевикладене та те, що рішенням суду від 24.02.2015 на користь позивача стягнута заробітна плата з листопада 2013, а її виплата відбулася 25.11.2016, то індексації підлягає заробітна плата за період з листопада 2013 року по жовтень 2016 року. Індексація за листопад 2016 року не проводиться через те, що неповний місяць не може бути врахований до суми розрахунку. За таких умов сума індексації становить 18781,64 грн.

Розрахунок індексації заробітної плати

Вихідні дані

Показники Задані значення

Нарахована зарплата 1157.86

Період, за який розраховується індексація 11.2013 - 10.2016

Дата прийняття на роботу

або підвищення зарплати (базовий місяць) 08.2013

Індексація заробітної плати

Період розрахунків Коефіцієнт індексації Прожитковий Сума

мм.рррр мінімум. індексації.

11.2013 - - -

12.2013 - - -

01.2014 - - -

02.2014 - - -

03.2014 - - -

04.2014 1.3 1218.00 15.05

05.2014 3.5 1218.00 40.53

06.2014 6.9 1218.00 79.89

07.2014 11.0 1218.00 127.36

08.2014 11.0 1218.00 127.36

09.2014 12.6 1218.00 145.89

10.2014 12.6 1218.00 145.89

11.2014 16.7 1218.00 193.36

12.2014 19.5 1218.00 225.78

01.2015 21.8 1218.00 252.41

02.2015 25.5 1218.00 295.25

03.2015 29.3 1218.00 339.25

04.2015 36.2 1218.00 419.15

05.2015 50.9 1218.00 589.35

06.2015 72.0 1218.00 833.66

07.2015 75.8 1218.00 877.66

08.2015 75.8 1218.00 877.66

09.2015 75.8 1378.00 877.66

10.2015 75.8 1378.00 877.66

11.2015 75.8 1378.00 877.66

12.2015 75.8 1378.00 877.66

01.2016 78.5 1378.00 908.92

02.2016 78.5 1378.00 908.92

03.2016 78.5 1378.00 908.92

04.2016 78.5 1378.00 908.92

05.2016 78.5 1450.00 908.92

06.2016 88.8 1450.00 1028.18

07.2016 88.8 1450.00 1028.18

08.2016 88.8 1450.00 1028.18

09.2016 88.8 1450.00 1028.18

10.2016 88.8 1450.00 1028.18

Всього 18781,64 грн.

З огляду на викладені вище розрахунки, рішення суду в частині стягнення на користь позивача суми індексації підлягає зміні, шляхом зменшення стягнутої судом суми з 19894,17 грн до 18781,64 грн.

Наведені розрахунки спростовують доводи апелянта з цього приводу.

Згідно зі статтями 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), а саме у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати нарахованих громадянам грошових доходів: пенсії, соціальних виплат, стипендії, заробітної плати (грошового забезпечення тощо).

Відповідно до ст.4 зазначеного Закону, виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Строки виплати заробітної плати, соціальних виплат регулюються, зокрема ст.115 КЗпП України. Системний аналіз ст. 34 Закону України «Про оплату праці», положень Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» та Порядку № 159 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, дає підстави для висновку, що основною умовою для виплати громадянину компенсації є порушення власником встановлених строків виплати нарахованих доходів (зокрема, заробітної плати, пенсії, соціальної виплати, страхових виплат).

З листа ФОП ОСОБА_2 від 15.12.2017 та матеріалів цивільної справи 2/750/204/15 (за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про зобовязання вчинити певні дії та стягнення заборгованості по заробітній платі) вбачається, що ОСОБА_1 була прийнята на роботу 07.08.2013. Фактично трудові відносини припинені 19.11.2013. Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 24.02.2015 на користь ОСОБА_1 з ФОП ОСОБА_2 стягнутий середній заробіток в порядку ст.235 КЗпП України. Тобто в цей час - з листопада 2013 по 24.02.2015 та в період перебування виконавчого листа на виконанні до 25.11.2016 роботодавець нарахування заробітної плати ОСОБА_1 не здійснював. Сума заробітної плати була стягнута судом одноразово як санкція, що передбачена ч.3 ст.235 КЗпП України, з огляду на це нарахування компенсації на вказану суму, що стягнута одноразово за рішенням суду є неможливим, як і компенсація суми за період з 25.02.2015 по 25.11.2016, оскільки за цей період також стягується одноразова сума.

З огляду на викладене вище в позові ОСОБА_1 про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги щодо не застосування строків позовної давності не заслуговують на увагу.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, у частині першій зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України слід дійти висновку про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

Вказане вище відповідає правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16.

Аналізуючи вищевикладене слід зазначити, що індексація, яка є складовою заробітної плати, і яка не була роботодавцем виплачена, починаючи з листопада 2013 року, надає працівникові право вимагати стягнення недоотриманих сум без обмежень будь-яким строком.

Враховуючи викладене, апеляційний суд не знаходить підстав для застування наслідків спливу строку позовної давності і прийняття до уваги посилань апелянта на рішення КСУ №4-рп/2012 від 22.02.2012.

Рішення суду в частині стягнення на користь ОСОБА_1 судового збору слід залишити без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 07 листопада 2017 року змінити в частині визначених судом першої інстанції сум середнього заробітку за час затримки розрахунку та індексації.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати за весь час затримки задовольнити. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 25.02.2015 по 25.11.2016 в сумі 24683,47 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення індексації заробітної плати задовольнити частково. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 індексацію заробітної плати за період з листопада 2013 року по жовтень 2016 року в сумі 18781,64 грн.

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 07 листопада 2017 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати скасувати, відмовивши ОСОБА_1 у задоволенні цієї частині позовних вимог.

В іншій частині рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 07 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду, як касаційної інстанції, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, а саме з 25.12.2017

Головуючий:Судді: