Справа № 455/1692/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Кравців В.І.
Провадження № 22-ц/783/5825/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 28 липня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування,-

встановила:

Позивач ОСОБА_2 23 грудня 2016 року звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування житлової квартири.

Вимоги обґрунтовувала тим, що після смерті її матері ОСОБА_6, яка померла 18 травня 2016 року, вона знаючи, що мама є власником квартири за адресою: м. Старий Самбір, вул. Проектна, 24/16, 15 листопада 2016 року звернулася до Старосамбірської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом і 24 листопада 2016 року отримала інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якої довідалася, що власником цієї квартири є її сестра ОСОБА_2 згідно спірного договору дарування житлової квартири, який на її думку є фіктивний.

Зазначена квартира належала в рівних частках по 1/2 її батькам на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого ТзОВ «Житловик» 10 січня 1994 року, згідно розпорядження від 18 листопада 1993 року № 473.

У 2011 році вона довідалася, що мати оформила свідоцтво про право на спадщину за законом після по смерті свого чоловіка ОСОБА_7, який помер 22 вересня 1997 року, тому звернулася до суду про визнання цього свідоцтва недійсним. Відповідачем у цивільній справі про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину були Старосамбірська державна нотаріальна контора та ОСОБА_6

В процесі підготовки і розгляду справи в Старосамбірському районному суді та Апеляційному суді Львівської області ніхто з учасників процесу не повідомив, що вказана квартира відчужена на імя сестри та що ОСОБА_6 не є власником квартири, а правовстановлюючі документи, що оскаржувалися під час розгляду справи, втратили свою актуальність.

Рішення Старосамбірського районного суду Львівської області про відмову в позові про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину набрало законної сили після перегляду в суді апеляційної інстанції 16 квітня 2013 року.

Підставою визнання договору дарування недійсним ОСОБА_2 вважала недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, встановлених частинами першою, третьою, пятою та шостою статті 203 ЦК України, а саме зміст правочину суперечить ЦК України, так як у п. 10 цього договору зазначено, що дарувальниця залишає за собою право довічного проживання в квартирі.

Також, волевиявлення ОСОБА_6 не відповідало її внутрішній волі, а здійснювалося з остраху, що свідоцтво про право на спадщину буде визнане недійсним та позивач набуде право власності на частину квартири. Внутрішня воля ґрунтувалася на бажанні в подальшому проживати та користуватися квартирою, а не передати дарунок обдарованій, як передбачено нормами чинного законодавства. Укладаючи договір дарування ОСОБА_6 заздалегідь знала, що договір дарування не буде виконувати, оскільки мала намір в подальшому проживати в квартирі, про що свідчить той факт, що нею не виконано жодних формальних дій по зміні власника в підприємствах, що займаються наданням комунальних послуг.

Ввважає, що мета укладення договору дарування була знищити свідоцтво про право на спадщину за законом, яке видане після смерті ОСОБА_8

Крім цього, оспорюваний договір дарування не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, оскільки за відсутності будь-якого акту приймання-передачі майна чи одержання оригінального примірника договору, можна стверджувати, що майно до смерті ОСОБА_6 не було передано обдарованій, а ОСОБА_2 не прийняла його.

До дня смерті ОСОБА_6 проживала у відчуженій квартирі, користувалася комунальними послугами та отримувала субсидію на їх оплату.

Просила визнати недійсним договір дарування житлової квартири від 11 січня 2012 року, посвідчений державним нотаріусом Старосамбірської державної нотаріальної контори Львівської області ОСОБА_9, зареєстрованого в реєстрі за № 26.

Оскаржуваним рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 28 липня 2017 року відмовлено за недоведеністю позовних вимог у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування житлової квартири від 11 січня 2012 року, посвідченого державним нотаріусом Старосамбірської державної нотаріальної контори Львівської області ОСОБА_9, зареєстрованого в реєстрі за № 26, про дарування ОСОБА_6 ОСОБА_10 ОСОБА_11 житлової квартири № 16 у будинку № 24, який знаходиться у місті Старий Самбір по вулиці Б. Сольчаника (попередня назва Проектна), Старосамбірського району, Львівської області.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_2, вважає відмову у позові незаконною, а рішення таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Вважає, що обставини справи свідчать про те, що оспорюваний договір є фіктивним.

В апеляційній скарзі зазначає, що дарувальник ОСОБА_12 укладаючи договір дарування засвідчила, що права третіх осіб на квартиру немає, однак такі свідчення останньої не відповідали дійсності, оскільки ОСОБА_12 та нотаріус ОСОБА_9 знали про існування спору відносно предмету договору дарування та про можливість набуття права власності на частину квартири позивачем в судовому порядку.

Крім цього, звертає увагу на те, що п. 10 договору свідчить про обовязок обдарованого по відношенню до дарувальника, оскільки передбачає право останньої довічного проживання у квартирі, при цьому договір дарування є одностороннім.

Таким чином, залишення дарувальницею за собою права довічного проживання у квартирі створює для обдарованої обовязок встановлення сервітуту чи договору найму.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, що свідчать про прийняття дарунку, при цьому наявні докази того, що дарунок не передано (договір про надання послуг з водовідведення та водопостачання).

Зазначає, що волевиявлення ОСОБА_6 не було вільним та не відповідало її внутрішній волі, оскільки метою укладення спірного договору було знищення свідоцтва про право на спадщину за законом, видане після смерті батька ОСОБА_8

Також, відповідач не представила жодного доказу, який би свідчив про настання правових наслідків, що випливають з договору дарування.

Вважає, що суд допустився процесуальних порушень в питанні присвоєння єдиного унікального номеру справи, а також в тому, що дана справа зареєстрована в автоматизованій системі тільки на наступний день після надходження до суду.

Просить скасувати рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 28 липня 2017 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. Визнати заяви про відвід обґрунтованими та незаконними ухвали суду про відмову у відводі судді.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 на підтримку доводів скарги, а також пояснення відповідача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_4 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні виходячи із такого.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог районний суд виходив з того, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, тому відхилив посилання позивача на те, що договір дарування вказаної житлової квартири від 11 січня 2012 року не відповідає вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Та обставина, що у п. 10 зазначеного договору дарування записано про те, що дарувальниця залишає за собою право довічного проживання у квартирі, на переконання суду, не встановлювала обовязок обдаровуваної ОСОБА_2 вчинити на користь дарувальника ОСОБА_6 будь-яку дію майнового або немайнового характеру.

Крім цього, позивач не довела те, що волевиявлення ОСОБА_6 не було вільним і не відповідало її внутрішній волі, при цьому на час вчинення оспорюваного правочину жодного спору щодо права на квартиру не було, протягом періоду з 22.09.1997 року до 03.09.2012 року позивач не порушувала питання щодо спадкового майна після смерті її батька.

Виходячи з наявних матеріалів справи, вимог закону та встановлених обставин справи, колегія суддів погоджується із оскаржуваним рішенням враховуючи таке.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регулює конкретні цивільні правовідносини.

Судом встановлено наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Згідно свідоцтв про народження, свідоцтв про одруження та розірвання шлюбу, про смерть вбачається, що сторони у даній справі є дітьми ОСОБА_8, який помер 22.09.1997 р. та ОСОБА_6, яка померла 18.05.2016 р. (а.с. 54, 55, 81, 150, 151).

ОСОБА_6 належала на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1, яку остання успадкувала за законом після смерті чоловіка та в якій проживала одна, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру, свідоцтвом про право на спадщину, витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 138, 139, 141, 142).

За договором дарування житлової квартири від 11 січня 2012 року, який посвідчений державним нотаріусом Старосамбірської державної нотаріальної контори Львівської області ОСОБА_9 та зареєстрований в реєстрі за № 26, ОСОБА_6 подарувала, а відповідач ОСОБА_5 прийняла в дар житлову квартиру № 16 в будинку № 24, який знаходиться у місті Старий Самбір по вул. Проектна, Старосамбірського району Львівської області (а.с. 9).

24.11.2016 року позивач ОСОБА_2, звернувшись у Старосамбірську державну нотаріальну контору, отримала інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно даних якої власником квартири № 16 в будинку № 24 у місті Старий Самбір по вул. Проектна, за договором дарування є відповідач ОСОБА_2 (а.с. 6-8, 101-102).

Звертаючись із позовною заявою позивач ОСОБА_2А покликалась на те, що воловиявлення її мами ОСОБА_12 під час укладення спірного договору дарування квартири АДРЕСА_1, на підставі якого відповідач оформила право власності на нерухоме майно, не відповідало її внутрішній волі, крім цього договір укладений без настання реальних правових наслідків.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення судова колегія враховує таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка (ч. 4 ст. 722 ЦК України).

Згідно із п. 11. договору дарування від 11.01.2012 р. право власності у обдаровуваної на квартиру виникає з моменту прийняття майна, зазначеного у цьому договорі. Прийняттям дарунка вважатиметься одержання оригінального примірника цього договору після його нотаріального посвідчення.

При цьому, у п. 15 договору зазначено, що договір складений в 2-х примірниках, один з яких залишається у справах нотаріальної контори, а другий видано Обдаровуваній (а.с. 9 зворот).

Спірний договір дарування 11.01.2012 зареєстровано в Державному реєстрі правочинів (а.с. 153-154).

Відповідно до Витягу про державну реєстрацію прав від 14.09.2012 р. ОСОБА_2 є власником квартири № 16 на вул. Проектній у м. Старий Самбір, Львівської області. Підстава виникнення права власності договір дарування від 11.01.2012 р. (а.с. 10).

Виходячи з положень ст. ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно із ч. 5 ст. 205 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами, не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч. 5 ст. 203 ЦК України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. Фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину.

Таким чином, фіктивний правочин - це правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що зумовлювалися цим правочином. Ознака укладення правочину без наміру створити юридичні наслідки може бути притаманна діям однієї або обох сторін правочину.

Однак фіктивним можна визнати правочин тільки за умови, що обидві сторони діяли без наміру створити цивільно-правові наслідки. Якщо ж одна сторона діяла без наміру створити юридичні наслідки, а інша сторона такий намір мала, правочин не може бути визнаний недійсним.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року № 6-197цс14.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що залишення за дарувальницею, згідно із п. 10 договору дарування, права довічного проживання у квартирі не встановлювало обовязок обдаровуваної ОСОБА_2 вчинити на користь дарувальника ОСОБА_6 будь-яку дію майнового або немайнового характеру, при цьому прийнявши дарунок та набувши право власності на квартиру ОСОБА_2, як власник мала право вчиняти з такою будь-які дії та правочини, тому доводи апелянта в цій частині, які зводяться до висновку що умови п. 10 Договору встановлювали обовязок обдарованої вчинити певні дії на користь дарувальниці, не заслуговують на увагу.

Крім цього, як вбачається з п. 13 оскаржуваного договору дарування, сторонам договору роз»ясненно зміст ст.ст. 334, 629, 717, 719, 721, 722, 727, 728 ЦК України, статті 174 Податкового кодексу України, які регулюють права, обов»язки сторін, правові наслідки прийняття дарунка, порядок та строки розірвання договору дарування, вирішення спорів у судовому порядку, що спростовує доводи апелянта в тій частині, що оспорюваний договір дарування не був спрямований на реальне настання правових наслідків.

Доводи позивача ОСОБА_2А, про те, що волевиявлення дарувальниці при укладенні договору дарування здійснювалось з остраху, що свідоцтво про право власності на спадщину буде визнане недійсним та з бажанням в подальшому проживати в квартирі, що є предметом договору, не свідчать про те, що ОСОБА_6 не мала дійсного наміру укласти спірний договір, а між сторонами існувала домовленість про укладення фіктивного договору, оскільки правові наслідки укладення оспорюваного правочину наступили.

При цьому, на час укладення 11.01.2012 року оспорюваного договору дарування жодного спору у судах про право на квартиру не було, оскільки позивач ОСОБА_2 з позовом до Старосамбірської державної нотаріальної контори Львівської області та ОСОБА_6 про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину звернулася лише 03.09.2012 року, що підтверджується рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 17 грудня 2012 року, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 (а.с. 59-61). Вказане рішення після перегляду апеляційним судом набрало законної сили.

Таким чином, судова колегія приходить переконання, що місцевим судом при ухваленні рішення про відмову у задоволенні позову правильно встановлено обставини, за яких оспорюваний договір дарування відповідав внутрішній волі дарувальника, яка протягом життя не вважала, що її права порушено укладенням спірного договору, інші доводи апелянта, який між тим не був стороною оспорюваного правочину, не вказують на те, що волевиявлення дарувальника відповідало її внутрішній волі, а договір укладений без настання реальних правових наслідків, у зв'язку із чим в апеляційного суду відсутні правові підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Крім цього, безпідставним є покликання апелянта ОСОБА_2А на те, що суд відмовив у клопотанні про залучення співвідповідачем державного нотаріуса, як на порушення судом норм процесуального права, оскільки, як розяснено у п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса.

Доводи апелянта щодо певних порушень, які на її думку допущені місцевим судом при реєстрації справи, як підстави для заявлення нею відводів, були предметом розгляду заяв про відвід судді від 03 травня 2017 року та від 22 травня 2017 року, тому повторної правової оцінки не потребують, при цьому відсутні підстави для визнання цих заяв обгрунтованими.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України в редакції від 18.03.2004 року, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Повний текст постанови складений 19.12.2017 року.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 28 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

ОСОБА_13