Єдиний унікальний номер 225/4201/17 Номер провадження 22-ц/775/2036/2017
Єдиний унікальний номер 225/4201/17 Головуючий у 1 інстанції Мигалевич В.В.
Номер провадження 22-ц/775/2036/2017 Доповідач Хейло Я.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Хейло Я.В.

суддів Будулуци М.С., Мірути О.А.

за участю секретаря Ротар Я.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Бахмут Донецької області справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дзержинського міського суду Донецької області від 11 жовтня 2017 року у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_2, заінтересована особа ОСОБА_3, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області від 11 жовтня 2017 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Поновлено строк на оскарження дій державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_2 та у задоволенні вимог скарги відмовлено.

Заявник ОСОБА_1 не погодився з ухвалою суду та подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Дзержинського міського суду Донецької області від 11 жовтня 2017 року.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції неправильно встановлені обставини, які мають значення для справи, судом невірно досліджено та оцінено надані ним докази, порушено норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Заявник зазначає, що наявна у матеріалах справи довідка про неявку осіб, які беруть участь у справі у судове засідання 31 серпня 2017 року не відповідає дійсності, оскільки він своєчасно прибув до Дзержинського міського суду Донецької області, що підтверджується розпискою про отримання ним судової повістки від 31 серпня 2017 року.

Зазначає, що він сумлінно виконував свої обовязки щодо виховання дитини, постійно здійснював матеріальну допомогу колишній дружині на утримання дитини, однак, суд не прийняв до уваги ці обставини, хоча вони були підтверджені належними доказами.

Просив суд поновити строк на оскарження дій державного виконавця, зупинити стягнення аліментів за період з 01.03.2015 року по 01.06.2017 року та скасувати постанову державного виконавця в частині наявності боргу по аліментам за період з 01.03.2015 року по 01.06.2017 року, адже з постановою державного виконавця про примусове стягнення коштів він був ознайомлений у червні 2017 року.

Сторони у судове засіданні апеляційного суду не зявилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконанні у відділі Державної виконавчої служби Броварського міськрайонного управління юстиції головного управління юстиції у Київській області знаходився виконавчий лист № 2/225/237/2014 від 28 лютого 2014 року, виданий Дзержинським міським судом Донецької області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ? частини заробітку (доходу) відповідача але не менш 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з 05.12.2013 року до повноліття дитини.

Заборгованість за період з 05.12.2013 року по 01.03.2015 року нараховувалася державним виконавцем виходячи з мінімального розміру аліментів, встановленого законом та за цей період складає 7542,60 грн. (а.с.49).

09.04.2015 року з відповіді Пенсійного фонду України державному виконавцю стало відомо, що боржник ОСОБА_1 працює у Товаристві з обмеженою відповідальністю «АШАН УКРАЇНА ГІПЕРМАРКЕТ», що розташований за адресою м. Київ, проспект Московський, 15-А у звязку з чим виконавче провадження ВДВС Броварського міськрайонного управління юстиції було закінчено та виконавчий лист передано на виконання до ВДВС Оболонського МУЮ в м. Києві (а.с.48,50).

Державним виконавцем Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_5 територіального Управління юстиції у місті Києві ОСОБА_2 від 08.06.2017 року звернуто стягнення на доходи боржника ОСОБА_1 , що отримує доход у ТОВ «АШАН УКРАЇНА ГІПЕРМАРКЕТ» у розмірі 25 % до виплати загальної суми боргу, при цьому в установчій частині постанови зазначено, що стягненню підлягає 25% від заробітної плати боржника , починаючи з 01.06.2017 та 25% в рахунок погашення заборгованості. Борг по аліментам станом на 01.03.2015 року складає 7542,60 грн. З 01.03.2015 року по 01.06.2017 року нараховувати згідно отриманої заробітної плати боржником зазначений період, але резолютивна частини постанови такого розміру стягнення не містить.

Звертаючись до суду зі скаргою заявник просив суд визнати недійсним та скасувати постанову про звернення стягнення на заробітну плату в частині стягнення 25% боргу по аліментам за період з 01.03.2015 року по 01.06.2017 року.

Відмовляючи у задоволенні вимог скарги суд першої інстанції виходив з того, що заявник сплачуючи аліменти добровільно у оспорюваний ним період не виконав обовязки передбачені ч.4 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження» та не повідомив державного виконавця про повне або часткове самостійне виконання рішення суду та ним не було надано доказів, що державним виконавцем створювалися перешкоди для реалізації цього право, а що стосується вимог скарги про зупинення стягнення аліментів за період 01.03.2015 року по 01.06.2017 року, то ці вимоги є передчасними.

Апеляційний суд не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Ст. 129 Конституції України передбачено, що однією із основних засад судочинства є обовязковість рішень суду, виконання будь-якого рішення є невідємною частиною правосуддя.

Статтею 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про державну виконавчу службу» від 2 червня 2016 року передбачає, що виконавче провадження це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів та осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом , іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч.1 ст.18 Закону виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено , ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження», під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 68 Закону України «Про виконавче провадження», стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів. Про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи.

Частина 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює, що загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами.

Відповідно до ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» порядок стягнення аліментів визначається законом.

Визначення суми заборгованості із сплати аліментів , присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку , встановленому Сімейним Кодексом України.

Відповідно до ст.195 Сімейного Кодексу України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном.

Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

У разі встановлення джерела і розміру заробітку (доходу) платника аліментів, який він одержав за кордоном, за заявою одержувача аліментів державний виконавець, приватний виконавець здійснює перерахунок заборгованості.

Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

Заявник ОСОБА_1 з вимогами про визначення розміру заборгованості по аліментам до суду не звертався. Не погоджуючись з постановою державного виконавця про звернення стягнення на заробітну плату від 08.06.2017 року в частині звернення стягнення на заробітну плату за період з 01.03.2015 року по 01.06.2017 року ОСОБА_1 зазначав що з 01.03.2015 року по 01.06.2017 року ним періодично здійснювалися виплати аліментів на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 у добровільному порядку щомісячно та одноразово 5000 гривень, що підтвердила у судовому засіданні ОСОБА_3

Зі змісту постанови державного виконавця від 08.06.2017 року вбачається , що фактично державним виконавцем звернуто стягнення лише на 25% заробітної плати боржника, про наявність заборгованості за період якій оспорює заявник, а саме з 01.03.2015 року по 01.06.2017 року зазначено лише у мотивувальній частині постанови, резолютивна частина постанови про звернення стягнення таких висновків не містить.

Відповідно до п.7 Інструкції з примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012 року прийняте виконавцем рішення зазначається саме у резолютивній частині постанови.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Отже, судовому захисту підлягає лише порушене право.

Враховуючи ці обставини апеляційний суд вважає, що на теперішній час права заявника, як учасника виконавчого провадження не порушені. Дійсно, зі змісту оскаржуваної постанови від 08.06.2017 року вбачається наявність суперечностей між її мотивувальної та резолютивної частини, але це не тягне обовязку для заявника сплачувати саме 50%, так як стягнення фактично звернуто лише на 25 % його заробітної плати , з чим він погоджується.

Стаття 387 ЦПК України встановлює, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність бути прийняти або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і права чи свободи заявника не були порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд змінює або скасовує ухвалу суду першої інстанції і постановляє ухвалу з цього питання, якщо воно було вирішено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права або при правильному вирішенні було помилково сформульовано суть процесуальної дії чи підстави її застосування.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312,315 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Дзержинського міського суду Донецької області від 11 жовтня 2017 року в частині відмови у задоволенні скарги ОСОБА_1 скасувати.

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_2 відмовити .

В іншій частині ухвалу суду залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий : Судді: