Справа № 660/1106/17
Номер провадження 2-з/660/8/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2017 року смт.Нововоронцовка

Нововоронцовський районний суд Херсонської області в складі головуючого судді Каневського В.О., при секретарі Білоїд Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву Приватного підприємства «Юридична фірма «Консул» про забезпечення позову у справі за позовом Приватного підприємства «Юридична фірма «Консул» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

ВСТАНОВИВ:

Заявник - Приватне підприємство «Юридична фірма «Консул» звернувся до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно. В обґрунтування заяви посилався на ту обставину, що ним, як позивачем у справі за позовом Приватного підприємства «Юридична фірма «Консул» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення боргу, подано до суду заяву про стягнення солідарно з відповідачів боргу, збитків від інфляційних, 3-х% річних та пені за Договором №01/16 про надання правової допомоги від 16.01.2012 року. Оскільки, існує велика ймовірність того, що відповідач застосує всі міри для невиконання або значного ускладнення виконання рішення суду, а саме: може відчужити майно, враховуючи що на праві приватної власності ОСОБА_2 належить двокімнатна квартира АДРЕСА_1, просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування ВВС 560242, 11.05.2004, посвідченого приватним нотаріусом м.Херсона ОСОБА_3 за р.№1708, реєстраційний номер майна:3138407.

На підставі ст.153 ЦПК України, суд розглядає заяву без повідомлення та у відсутність осіб у справі.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність доказів у справі, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що вимоги про забезпечення позову не знайшли свого доведення, у зв'язку з чим заява не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 152 ЦПК України, позов може бути забезпечено накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Згідно до змісту п. 3 ч.2 ст. 151 ЦПК України, в заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено необхідні суду відомості для забезпечення позову.

Відповідно до абз.1 ч.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" суд (суддя), розглядаючи заяву про забезпечення позову, має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Тобто, законодавець вказує лише на можливість, а не обов'язок суду забезпечити позов, при чому відповідно до вимог законодавства це можливо за умови, що з матеріалів справи чи самої заяви про забезпечення позову вбачається, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

В обґрунтування заяви, заявником - Приватним підприємством «Юридична фірма «Консул» підставою для задоволення заяви про арешт майна зазначено ту обставину, що існує велика ймовірність того, що відповідач застосує всі міри для невиконання або значного ускладнення виконання рішення суду, а саме: може відчужити майно. При цьому, зазначаючи про «велику ймовірність», заявник доказів, підтверджуючих вказану обставину, не надав. Таким чином, вказана підстава є припущенням заявника, та бути підставою для задоволення заяви - не може, оскільки відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тому кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог (ч.1 ст.60 ЦПК України).

Також, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов'язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття. Заявлена вимога про забезпечення позову містить заяву, яка унеможливлює встановити співрозмірність вартості майна, на яке планується накласти арешт, через відсутність його вартості, та ціни позову. Крім того, заявником не обґрунтовано, яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Разом з тим, із матеріалів заяви вбачається, що заявник в підтвердження своїх вимог, надав Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкту №104818574 від 23.11.2017 року, якою підтверджував належність на праві власності двокімнатної квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_4 на підставі договору дарування ВВС 560242, 11.05.2004, посвідченого приватним нотаріусом м.Херсона ОСОБА_3 за р.№1708, реєстраційний номер майна:3138407. Вказана інформація є незавіреною копією.

Порядок засвідчення копій документів визначено п.5.27 Національного стандарту України, затвердженого Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики від 07.04.2003р. №55 "ДСТУ 4163-2003", - "Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів". За вищевказаним нормативно-правовим актом, відмітка про засвідчення копії документа складається: зі слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії.

Таким чином, відсутність виконання вказаних вимог при наданні копії документу, як доказу, є підставою визнати вказаний доказ недопустимим, а відтак вважати, що двокімнатна квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності відповідачу - ОСОБА_2 правових підстав немає.

Виходячи з міжнародно-правових зобовязань держави, положень ст.8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Так, у частині першій ст.1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». З положеннями частини першої ст.1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст. 321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Таким чином, право власності є непорушним, тому правових підстав для накладення арештуна квартиру, задовольнивши заяву про забезпечення позову - немає.

Суд звертає увагу, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом при вирішенні спору щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Вказане право гарантується п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та підлягає застосуванню відповідно до ст.9 Конституції України та ст. ст.2,8 ЦПК України. Окрім національного законодавства, також і прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п.1ст. 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффре де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року). У Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, оскільки право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Таким чином, зважаючи на те, що в заяві про забезпечення позову відсутнє належне обґрунтування його необхідності, не зазначено та не долучено до матеріалів заяви доказів, що підтверджують наявність у відповідача майна, а також вартість майна відповідача, що унеможливлює встановити співмірність між заявленим видом забезпечення позову та позовними вимогами, не зазначено доказів того, що дійсно існує реальна загроза невиконання чи утруднення можливого рішення суду про задоволення позову, а також, беручи до уваги, що накладення арешту на майно та грошові кошти відповідача є заходом, який призводить до суворих обмежень для власника майна у користуванні його майном та вказані дії можуть призвести до порушень конституційних прав відповідача по справі на володіння та користування належним йому майном, суд не вбачає підстав для задоволення заяви.

Керуючись ст.ст. 151-153 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви Приватного підприємства «Юридична фірма «Консул» про забезпечення позову у справі за позовом Приватного підприємства «Юридична фірма «Консул» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає і набирає законної сили з дня проголошення.

Суддя В.О. Каневський