Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Висоцької В.С., Маляренка А.В., Ткачука О.С.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Залізничні шляхи» про стягнення страхового відшкодування; за зустрічним позовом приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Залізничні шляхи» до ОСОБА_4 про визнання договору страхування припиненим, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави

від 25 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Полтавської області від 7 листопада 2016 року,

встановила:

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Залізничні шляхи» (далі - ПрАТ «СК «Залізничні шляхи»), посилаючись на те,

що 7 жовтня 2013 року з ПрАТ «СК «Залізничні шляхи» він уклав договір добровільного страхування від нещасних випадків. 16 лютого 2014 року він отримав побутове травматологічне пошкодження внаслідок падіння, був госпіталізований для подальшого лікування до травматичного відділення Першої клінічної лікарні. 26 лютого 2014 року позивачу була проведена операція артроскопія лівого плечового суглобу з відновленням цілісності ротаційної манжети лівого плеча.

Зазначав, що він своєчасно повідомив страхову компанію про отриману травму. 16 квітня 2014 року позивач звернувся до страховика з заявою про виплату страхового відшкодування, але отримав відмову з посиланням на те, що договір був достроково розірваний за вимогою ПрАТ «СК «Залізничні шляхи».

Ураховуючи наведене, позивач просив стягнути з відповідача страхове відшкодування в розмірі 8 000 000 грн.

ПрАТ «СК «Залізничні шляхи» пред'явило зустрічний позов, мотивуючи тим, що після укладення договору страхування з ОСОБА_4, з метою забезпечення прав страхувальника при виконанні умов договору вразі настання страхового випадку, а також враховуючи великий розмір страхової суми, страховик звертався до інших страхових компаній з пропозицією про укладення договору перестрахування та отримав відмову.

Ураховуючи наведене просив визнати страховий договір добровільного страхування від нещасних випадків від 7 жовтня 2013 року припиненим

з 25 листопада 2013 року.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 25 грудня

2014 року заявлені позові залишені без задоволення. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 7 листопада

2016 року рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_4 скасовано, у цій частині ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_4 в задоволенні позовних вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення в частині відмови йому в задоволенні позову, у цій частині ухвалити нове рішення, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, тому не перевіряються судом касаційної інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи ОСОБА_4 в задоволенні позову про стягнення страхового відшкодування, апеляційний суд виходив із недоведеності позовних вимог.

Так, апеляційним судом установлено, що 7 жовтня 2013 року між ПрАТ «СК «Залізничні шляхи» та ОСОБА_4 було укладено договір добровільного страхування від нещасних випадків.

19 лютого 2014 року ОСОБА_4 повідомив страховика про настання страхового випадку, а саме 16 лютого 2014 року внаслідок падіння він

отримав побутове травматологічне пошкодження і 17 лютого 2014 року був госпіталізований до травматологічного відділення 1-ої міської клінічної лікарні м. Полтави. (далі - 1-а МКЛ м. Полтави).

25 квітня 2014 року страхова компанія повідомила ОСОБА_4 про відмову у виплаті страхової виплати, оскільки укладений між ними договір був достроково розірваний.

Згідно із ч.1 ст.16 ЗУ «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Статтею 979 ЦК України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ст. 990 ЦК України, страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Виходячи із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Установлено, що згідно з висновком судово-медичної експертизи

від 22 червня 2015 року діагнози, які зазначені в медичній карті стаціонарного хворого №1180 травматичного відділення 1-ї міської клінічної лікарні м. Полтави на ім'я ОСОБА_4 не підтверджуються (не вирифікуються) результатами ультразвукового МРТ та УЗД дослідження плечового суглобу. Об'єктивних судово-медичних даних про розрив ротаційної манжети лівого плечового суглобу , в тому числі за період 16-17 лютого 2014 року не виявлено. Аналіз всіх отриманих даних дає підставу вважати, що оперативне втручання артроскопія лівого плечового суглобу з відновленням цілісності ротаційної манжети в умовах 1-ї МКЛ

м. Полтави 26 лютого 2014 року ОСОБА_4 не проводилось. Об'єктивні судово-медичні дані про проведення будь-яких інших операцій на лівому плечовому суглобі в наданій медичній документації відсутні. Діагноз, вказаний в листку непрацездатності № 052379, не підтверджується даними комісійної судово-медичної експертизи, як і обґрунтованість лікування ОСОБА_4 за період з 17 лютого 2014 року по 26 березня 2014 року з приводу цього діагнозу в умовах 1-ї МКЛ м. Полтави.

Відповідно висновку повторної судово-медичної експертизи

від 22 липня 2016 року об'єктивних судово-медичних даних, які б підтверджували наявність травми у ОСОБА_4 від 16 лютого 2014 року та проведення з приводу цього оперативного втручання артроскопічним методом від 26 лютого 2014 року КЗОЗ 1-а міська клінічна лікарня

м. Полтави не встановлено.

З відповіді головного лікаря 1-ої міської клінічної лікарні м. Полтави від 26 травня 2015 року вбачається, що в 2006 році в травматичному відділенні введений в експлуатацію комплекс для ендоскопічної та артроскопічної хірургії, але оперативні втручання артроскопічним методом на плечовому суглобі при пошкодженні ротаційної манжети лікарями травматологами, в тому числі і лікарем ОСОБА_5 не проводились, так як технічні характеристики комплексу не дають можливості виконання даної операції.

Встановивши, що експертами досліджувалися медичні документи, які були надані ОСОБА_4 на підтвердження факту отримання ним травми, яким дана відповідна оцінка, при цьому встановлено відсутність оперативного втручання артроскопічним методом на плечовому суглобі при пошкодженні ротаційної манжети ОСОБА_4 лікарями травматологами, апеляційний суд прийшов до правильного правового висновку про відмову ОСОБА_4 в задоволенні заявленого ним позову.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Згідно вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, рішення апеляційного суду Полтавської області від 7 листопада 2016 року в частині позовних вимог ОСОБА_4 до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Залізничні шляхи» про стягнення страхового відшкодування залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.С. Висоцька

А.В.Маляренко

О.С.Ткачук