Справа № 127/2-991/2011
Провадження 4-с/127/156/17
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2017 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Антонюка В.В.,

при секретарі: Гончаруку І.О.,

за участю: представника ДВС - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці скаргу Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», за участі заінтересованої особи ОСОБА_2, на дії державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Вінниці Головного територіального управління юстиції у Вінницької області ОСОБА_1,-

В С Т А Н О В И В:

ПАТ «Родовід Банк» звернувся до суду із скаргою на дії державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Вінниці Головного територіального управління юстиції у Вінницької області ОСОБА_1 Скарга мотивована тим, що 21.04.2011 року Ленінським районним судом м. Вінниці було ухвалено рішення по цивільній справі № 2-991-2011р. за позовом Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 16.06.2011 року на підставі вищезазначеного рішення АТ «РОДОВІД БАНК» отримав виконавчий лист. 11.10.2016 р.АТ «РОДОВІД БАНК» звернувся із заявою про відкриття виконавчого провадження, відповідно до якої було відкрито виконавче провадження № 52613811 з примусового виконання виконавчого листа. 27.07.2017 року АТ «РОДОВІД БАНК» отримав постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 23.06.2017 року, яка винесена державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби м. Вінниці Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_1 Підставою для повернення виконавчого документа стягувачу встановлено те, що не виявлено належного боржникові майна, за рахунок якого можна звернути стягнення. Враховуючи вищевикладене, АТ «РОДОВІД БАНК», як стягувач вважає, що державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби м. Вінниці Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_4 по виконавчому провадженню № 52613811 винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу з порушенням норм матеріального права, та має бути скасована. В судове засідання представник скаржника АТ «РОДОВІД БАНК» не зявився, однак надіслав до суду заяву в якій просить скаргу розглянути у його відсутність, скаргу підтримав за обставин викладених у ній, просив суд вимоги скарги задовольнити. Державний виконавець Янечик А.А. в судовому засіданні пояснила, що всі виконавчі дії вчинені згідно вимог законодавства, у задоволенні скарги просила відмовити. Зацікавлена особа ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином. Дослідивши матеріали скарги, матеріали виконавчого провадження, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні скарги з наступних підстав. Судом встановлено, що 21.04.2011 року Ленінським районним судом м. Вінниці було ухвалено рішення по цивільній справі № 2-991-2011р. за позовом Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 16.06.2011 року на підставі вищезазначеного рішення АТ «РОДОВІД БАНК» отримав виконавчий лист(а.с.8). 11.10.2016 року АТ «РОДОВІД БАНК» звернувся із заявою про відкриття виконавчого провадження, відповідно до якої було відкрито виконавче провадження № 52613811 з примусового виконання виконавчого листа. Постановою державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Вінниці Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_1 від 23.06.2017 року повернуто стягувачу виконавчий лист № 2-991-2011, виданий 16.06.2011 року у звязку з відсутністю майна у боржника на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними (а.с.11). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Згідно ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобовязаний:

1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом;

2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження;

3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання;

4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом;

5) розяснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обовязки. Разом з тим, слід зазначити, що під час здійснення виконавчого провадження державним виконавцем було вжито заходи примусового виконання виконавчого листа № 2-991-2011, а саме:

- здійснено заходи щодо розшуку майна боржника;

- накладено арешт на всі рахунках, що належать боржнику ОСОБА_2, згідно постанови державного виконавця про арешт коштів боржника від 16.11.2016 (а.с. 36);

- здійснено запит до територіального сервісного центру, однак транспортні засоби за боржником не зареєстровані;

- здійснено запит в Державну фіскальну службу у м. Вінниці для виявлення інформації про відкриття рахунків в установах банків платник податків з таким податковим номером чи за серією паспорта на обліку в органах ДПС не перебуває (а. с. 47);

- здійснено запит в Державну податкову службу України для встановлення інформації щодо доходів боржника, на які нараховуються (сплачуються) податки - інформація відсутня.

- здійснено запит до Пенсійного фонду України про осіб - боржників, які працюють за трудовим та цивільно правовим договорами, про останнє місце роботи інформація відсутня (а. с. 48). Державним виконавцем 18.04.2017 року в рамках виконавчого провадження № 52613811 перевірено майновий стан боржника за адресою: м. Вінниця вул. Соборна, 101/21, про що складено відповідний акт. Згідно якого, на момент перевірки ліквідовано майна, належного боржнику на праві приватної власності не виявлено, на момент перевірки майнового стану боржника при огляді документів на право власності, квартира за адресою: м. Вінниця, вул. Соборна, 101/21 боржнику не належить (а. с. 46). З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що державним виконавцем вживалися заходи примусового виконання, проте в боржника відсутнє ліквідне майно, що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності та на яке може бути звернуто стягнення в рахунок погашення боргу. Відповідно до ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. Отже, дослідивши матеріали виконавчого провадження, суд приходить до висновку, що державним виконавцем було вжито всіх заходів примусового виконання виконавчого листа № 2-991-2011, видано 16.06.2011 р. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 383 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права». Відповідно до ст. 13 Закону України «Про державну виконавчу службу» дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені до вищестоящої посадової особи або до суду у порядку, встановленому законом. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження»). Також ч. 1 ст. 74 вищевказаного Закону, визначено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження та прокурор, як учасник виконавчого провадження, мають право, зокрема, оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, та користуватися іншими правами, наданими законом. Стаття 129-1 Основного Закону України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обовязковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Відповідно до ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Отже, гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців. Згідно ст. 7 Закону України «Про державну виконавчу службу» державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Відповідно до Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 07.02.2014 року, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Згідно п. 3 Постанови Пленуму Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07.02.14р. №6, при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч.1 ст.11 Закону), а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов'язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (ч. 7 ст. 12). Таким чином, суд вважає, що державний виконавець Центрального відділу державної виконавчої служби м. Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_1 при винесенні постанови від 23.06.2017 року про повернення виконавчого документа стягувачу, діяв правомірно у відповідності із своїми повноваженнями та правами, передбаченими Законом України «Про виконавче провадження». Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що прав, свобод та інтересів ПАТ «Родовід Банк» державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби м. Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_1 при вчиненні виконавчих дій не порушено, а тому підстав для задоволення скарги немає. На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 383-387 ЦПК, ЗУ «Про виконавче провадження», Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 рокусуд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні скарги Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» за участі заінтересованої особи ОСОБА_2 на дії державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Вінниці Головного територіального управління юстиції у Вінницької області ОСОБА_1 - відмовити. На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області протягом 5 днів з дня її проголошення, а особами, у відсутність яких вона постановлена, - протягом 5 днів з дня отримання її копії.

Суддя: