Справа 206/1544/17
Провадження 2/206/653/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"31" жовтня 2017 р. Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючий суддя Сухоруков А.О.,

при секретарі Панюшкіній О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення заборгованості,

встановив:

22 березня 2017 року позивач звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з зазначеним позовом.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 20.02.2014 року відповідач взяв у нього у борг 130000грн. і зобов'язався їх повернути через місяць тобто 20.03.2014р. До сьогоднішнього дня борг не повернув, від боргу не відмовляється. Обіцяє почати виплачувати борг але постійно знаходить якісь проблеми. Відповідач повинен йому повернути борг з урахуванням індексу інфляції та 3% річних.

На підставі викладеного, з урахуванням останніх уточнень, просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_3 на його користь борг з урахуванням інфляції та трьох відсотків річних 292262,05 грн. та судові витрати по справі у розмірі 2922,62грн. (а.с.2, 26).

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, обґрунтувавши їх з тих же підстав, що викладені в позовній заяві, просив суд задовольнити позов. Зазначив, що відповідач взяв зазначені кошти в борг але повертати відмовляється.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 позов не визнали, просили відмовити в задоволенні позовних вимог. ОСОБА_3 зазначив, що кошти у позивача бралися, але не в такій кількості, позивач просив писати суму заборгованості в десятикратному розмірі, щоб перестрахуватися, також повідомив, що повертав позивачу кошти, повернув близько 52000 тисяч гривень, але розписки не брав.

Вислухавши доводи та пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд доходить висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги позивача з наступних підстав, що встановлені в судовому засіданні.

В судовому засіданні було встановлено, що 20 лютого 2014 року відповідач ОСОБА_3 отримав в борг від позивача ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 130000,00грн., які зобовязався повернути протягом місяця, що підтверджується розписками. Дійсність зазначених розписок не була спростована відповідачем ОСОБА_3, а навпаки їх наявність відповідачем визнана (а.с.40).

В силу п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори й інші правочини.

У відповідності до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконанням ним грошового зобовязання.

Враховуючи вище приведені висновку суду, яким встановлено наявність між сторонами відносин, що виникли з договорів позики, достовірність та допустимість доказів в даній цивільній, встановлення факту ухилення ОСОБА_3 від виконання свого зобовязання, суд доходить висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги позивача, стягнувши заявлену суму грошових коштів, що були предметом договоів позики, із відповідача.

Судом не приймається до уваги доводи представника відповідача, що позивачем було пропущено строк позовної давності, оскільки в розписці зазначений строк повернення боргу через місять тобто до 20.03.2014 року. Позивачем дана позовна заява була відправлена до суду поштою 20.03.2017 року тобто в останній день закінчення строку позовної давності.

У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, в судовому засіданні встановлено, що період прострочення виконання грошового зобовязання відповідачем становить з 20 лютого 2014 року по 20 березня 2017 року, а тому саме за цей період підлягає обрахуванню інфляційні та три відсотки річних.

Проте, приведений позивачем розрахунок є невірним та здійснений з арифметичними помилками.

Тому суд виходить з наступного розрахунку: сума інфляції з березня по грудень 2014 року 102,2 х 103,3 х 103,8 х 101,0 х 100,4 х 100,8 х 102,9 х 102,4 х 101,9 х 103,0 = 123,9%; за 2015 рік сума інфляції складає 143,3%, за 2016 рік складає 112,4; з січня 2017 року по липень 2017 року сума інфляції складає 101,1 х 101,0 х 101,8 х 100,9 х 101,3 х 101,6 х 100,2 = 108,2%.

Сумарна сума інфляції з березня 2014 року по липень 2017 року складає 215,9%, сума інфляції з урахуванням суми боргу з урахуванням розрахунку 130000 х 215,9% = 280670 грн.

Сума трьох процентів річних користування грошима складає 130000 х 3% = 3900 х 3 роки = 11700 грн.

Доводи відповідача про те, що він здійснив повернення отриманих в позику коштів, а також те, що він не писав дану розписку, суд до уваги не приймає, оскільки такі його доводи не підтвердженні належними та допустимими доказами, як того вимагає ст.ст. 59, 60 ЦПК України.

З огляду на викладене суд вважає, що позовні вимоги є логічними та обґрунтованими і підлягають задоволенню в межах заявлених позивних вимог.

Керуючись ст.ст.526, 611, 625, 1046, 1049, 1050 Цивільного кодексу України, ст.ст. 4-8, 10, 11, 18, 57-60, 88, 131, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості відповідно до договору позики, оформленного розпискою від 20.02.2014 року, що утворилася станом на 31 липня 2017 року, яка складається із 280562 грн. 05 коп. заборгованість з урахуванням встановленого індексу інфляції та 11700,00 грн., 3% річних, а також судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2922 грн. 62 коп., загалом 295184 (двісті девяносто пять тисяч сто вісімдесят чотири) гривні 67 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.О. Сухоруков