Справа № 629/4039/16-ц
Номер провадження 2/629/135/17
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13.12.2017 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області у складі:
головуючого - судді Мішуровської С.Т.,
при секретарі судових засідань ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду міста Лозова Харківської області цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
Представник позивача, ПАТ КБ «ПриватБанк» в судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позові, пояснив, що строк дії картки до кінця квітня 2015 року. В односторонньому порядку процентна ставка була підвищена з 30% до 34% річних. Загальна сума сплачених коштів ОСОБА_2 складає приблизно 1300 грн. за період з березня 2012 року по квітень 2013 року. 1 гривня була автоматично списана з іншого не кредитного рахунку, що прописано в Правилах надання банківських послуг.
Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала, пояснила, що не заперечує факту отримання кредиту, але вона вважає, що сума заборгованості вказана невірно, тому що вона погашала кредит, про що надіслала копії квитанцій, просила застосувати строк позовної давності, оскільки 1 грн. вона ніколи не сплачувала.
Представник відповідача - адвокат ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав, пояснив, що згідно розрахунків за договором від 05.07.2011 року останній платіж ОСОБА_2 проведено 08.04.2013 року, станом на 18.04.2013 року залишок за кредитом складає 894 грн. і з цього часу почався перебіг позовної давності в межах якої позивач мав звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Просив застосувати строк позовної давності. Щодо 1 грн., яка нібито була зарахована на погашення кредиту, то ОСОБА_2 її не сплачувала.
Перевіривши матеріали справи, суд дійшов до наступного.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Згідно кредитного договору № б/н від 05.07.2011 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», та відповідачем ОСОБА_2, остання отримала кредит в національній валюті України гривні у розмірі 2200,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Із розрахунку заборгованості по кредитному договору № б/н від 05.07.2011 року вбачається, що останній платіж в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором відбувся 08.04.2013 року (а.с.4-5), тобто у зацікавленої сторони з 05.05.2016 року виникло право на звернення з позовом до суду для захисту своїх прав та інтересів.
Позивач звернувся до суду лише 20.10.2016 року, пропустивши строк позовної давності.
Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Частиною 4 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Частиною 2 статті 258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.
Згідно ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.
Трирічний строк позовної давності за вимогами, що випливають з умов надання споживчого кредиту від 05.07.2011 року закінчився 08.05.2016 року. Позивач направив позов до суду лише 20.10.2016 року.
Із копії трудової книжки ОСОБА_2 вбачається, що вона була звільнена 01.06.2012 року, тобто станом на 2013 рік вона дійсно не працювала, і тільки була тимчасово буда працевлаштована для відпрацювання громадських робіт у березні 2014 року (а.с.93-106).
ОСОБА_2, відповідач по справі, сплачувала заборгованість, останній платіж в рахунок погашення заборгованості було здійснено ОСОБА_2 08.04.2013 року в сумі 100,00 грн., тому залишок заборгованості станом на 08.04.2013 року становить 894 грн.
При цьому, виходячи з розрахунку заборгованості за договором від 05.07.2011 року, доданого позивачем до позову, судом вбачається, що відповідачем не здійснювалася відповідна сплата за користування кредитом, про що було достеменно відомо позивачу.
В судовому засіданні в режимі відеоконференції було зясовано, що ОСОБА_2 з 29.07.2015 року перебуває під вартою та знаходиться в місцях позбавлення волі, де відбуває покарання за вироком суду, а саме в державній установі «Надержинщинська виправна колонія (№ 65)» в Полтавській області.
Із розрахунку заборгованості за кредитним договором № б/н від 05.07.2011 року вбачається, що 08.04.2013 року в рахунок погашення боргу надійшла сума в розмірі 1 грн..
Як пояснив представник позивача, дана сума була автоматично списана з іншого не кредитного рахунку.
Відповідачем та її представником було повідомлено, що ОСОБА_2 не сплачувала борг в сумі 1 грн., про дане також не заперечував представник позивача.
Позивач, в обґрунтування своїх вимог, не надав суду доказів, які б свідчили про те, що саме ОСОБА_2 безпосередньо заплатила 03.02.2014 року 1 гривну.
Позивач у позові не зазначив причини пропуску строку позовної давності та не заявляв клопотання про його поновлення.
Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Отже, розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст.88 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 10, 15, 44, 57-60, 79, 88, 209, 212-215, 223, ЦПК України; ст.253, 256-258, 266 ЦК України, суд, -
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя: С.Т.Мішуровська