Справа № 454/687/17 Головуючий у 1 інстанції: Адамович М.Я.
Провадження № 22-ц/783/5437/17 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2017 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого - Мікуш Ю.Р.,

суддів: Павлишина О.Ф., Приколоти Т.І.

секретар Бохонко Е.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 22 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживачів, визнання недійсним договору фінансового лізингу та повернення коштів -

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням суду позов задоволено.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу №004599 від 01.03.2017 року укладений між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон".

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Еталон" в користь ОСОБА_2 сплачені грошові кошти в розмірі 50 000 (п"ятдесят тисяч) грн.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Еталон" в дохід держави 640 (шістсот сорок) грн. судового збору.

Ухвалу про забезпечення позову від 17.03.2017 року, якою накладено арешт на грошові кошти розміщені на розрахунковому рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" , п/р: 5229, в ПАТ АБ "Південний", МФО 328209 в межах заявлених позовних вимог в розмірі 50 000 (п"ятдесят тисяч) грн. - після набрання рішенням законної сили - скасовано.

Рішення оскаржив директор ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» ОСОБА_3 В апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з рішенням, вважає його незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Стверджує, що відповідно до ч.6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаний недійсним в цілому. Отже визнання договору недійсним згідно з вказаною нормою можливе лише за умови визнання положень цього договору недійсним і якщо таке визнання зумовлює зміну інших положень договору. Відтак, на думку апелянта, для визнання договору недійсним, суд має встановити, що встановлена ним недійсність зазначених позивачем положень договору зумовлює зміни інших положень договору та зазначити, яких саме. Враховуючи, що суд не дійшов висновку що визнання недійсним положень договору зумовлює зміну інших положень договору то у суду відсутні правові підстави для визнання договору недійсним в цілому. Просить рішення скасувати, а позов залишити без задоволення.

Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 01 березня 2017 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу N 004599 з додатками, згідно п. 1.1 якого відповідач лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування предмет лізингу, визначений у п. 3.1 договору, а позивач лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору (а. с. 18-31).

Предметом даного договору згідно п. 3.1. є NISSAN Qashgai.

Відповідно до додатку N 1 до договору вартість предмета лізингу становить 500 000 грн., щомісячний платіж 20 833, 33 грн., комісія за організацію (10 %) 50 000 грн., комісія за передачу (3%) - 15 000 грн. та авансовий платіж 20 833,33 грн.

На виконання умов названого договору 01 березня 2017 року було здійснено перерахування коштів на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» в сумі 50000 грн.(а.с.7).

Відповідно до ст.806 Цивільного кодексу України (далі ЦК) за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Згідно з ч.1 ст.807 ЦК предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, що визначення предмету лізингу в договорі не відповідає поняттю індивідуально визначеної речі (марка та вартість), не містить вимог щодо якості предмету лізингу відповідно до ДСТУ, класифікаторів технічних умов, тощо. Як вбачається із наведеного, у спірному договорі відсутня обов'язкова умова щодо індивідуальної визначеності предмета лізингу, прямо передбачена законодавством про фінансовий лізинг.

Зазначені обставини свідчать про недодержання сторонами при укладенні спірного договору правил ст. 203 ЦК України щодо відповідності правочину актам цивільного законодавства, що тягне за собою недійсність правочину відповідно до ст.215 ЦК України.

Наведеним спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що договір містить основні істотні умови встановлені законом та не може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, тобто якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язку на шкоду споживача, виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.

Аналізуючи зміст укладеного між сторонами договору фінансового лізингу, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що значна частина його умов є несправедливими відносно споживача та суперечать загальним принципам, зазначеним в ч. 1 ст. 808 ЦК України, а також положенням Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки фактично всю відповідальність та всі ризики покладено на споживача (лізингоодержувача) та виключення такої для лізингодавця.

Так, згідно п. 12.13 договору фінансового лізингу у випадку розірвання договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу у зв'язку з збільшенням вартості предмета лізингу, відповідно до п. 5.4. цього Договору, лізингодавець повертає 100 % коштів від сплаченої суми авансового платежу. У такому випадку комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається. При цьому в разі збільшення вартості предмета лізингу лізингоодержувач повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем для відповідності відсоткового розміру авансового платежу фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу в момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає (пункт 5.4 договору).

Також, умовами договору передбачено право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем його положень, однак таке право у лізингоодержувача умовами договору не передбачено (пункти 4.3.5 договору).

Вказані положення Договору підпадають під положення ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки цією нормою до несправедливих умов договору віднесено надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, а вище вказаними пунктами договору передбачено право лізингодавця не повертати лізингоодержувачу комісію за організацію договору, що порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдає шкоди споживачеві.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до відповідача з повідомленням про розірвання договору, однак відповідач не відреагував на нього, що підтверджує несправедливість умов договору та суперечить вимогам чинного законодавства.

Твердження апелянта про те, що для визнання недійсним договору в цілому, необхідно визнати недійсним його окремі положення є безпідставним та спростовується правовим висновком ВСУ у справі №6-3020цс15 у якому зазначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання несправедливим окремого положення договору, включаючи ціну договору, може бути визнано недійсним або змінено таке положення, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Враховуючи, що вищенаведені пункти договору є несправедливими та зумовлюють зміну інших положень договору, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про визнання недійсним договору в цілому.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» відхилити.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 22 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: Ю.Р.Мікуш

Судді: О.Ф.Павлишин

Т.І.Приколота