Номер провадження: 22-ц/785/7528/17
Номер справи місцевого суду: 2-4435/2008
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Цюра Т. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Сегеди С.М., Кононенко Н.А.,

при секретарі: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2008 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Виконавчого комітету Одеської міської Ради про визнання права власності на будівлю,-

В С Т А Н О В И Л А

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2008 року позов ОСОБА_4 до Виконавчого комітету Одеської міської Ради про визнання права власності на домобудівлю задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на домобудівлю, яка розташована за адресою: м. Одеса, вулиця Дорожна, 2в.

Не погоджуючись з вказаним рішенням представник ОСОБА_2 ОСОБА_3подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить суд скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2008 року та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити у повному обсязі.

Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, яке ухвалено на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не можна визнати законним та обґрунтованим в повній мірі, виходячи з наступного.

Так, відповідно матеріалів справи, 17 жовтня 1959 року позивачка одружилася з ОСОБА_5, після чого подружжя звернулись до Ленінського райвиконкому з письмовою заявою про виділення їм земельної ділянки для будівництва власної оселі.

Але вирішення питання в райвиконкомі довгий час відкладалось, тому вони самостійно знайшли незайману земельну ділянку за адресою: місто Одеса, вулиця Дорожна, 2"в" (в той час це було селище Ворошилова).

Вони звернулись до Ленінського райвиконкому з заявою про закріплення за нами цієї ділянки і про надання дозволу на будівництво, заяву у них не прийняли, однак вони почали самостійне будівництво.

В 1962 році вони знову звернулись до Ленінської райадміністрації для надання документів на право забудови, але 23.03.1962 року рішенням Ленінського райвиконкому міста Одеси за №220а їм було відмовлено, а самовільно побудовану домобудівлю за адресою: місто Одеса, селище Ворошилова, вулиця Дорожна, 2 без оформлення правових документів, без виділення земельної ділянки залишено з правом мешкання в ньому членам сім'ї ОСОБА_5 ( чоловіка позивачки).

04.12.1981 року позивачка з чоловіком розлучились, вона сплатила йому за його частину будівлі 10000 рублів і залишилась з дітьми проживати в будинку.

За наведених обставин, позивачка просила визнати за нею право власності на будівлю.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції визнав право власності на спірний будинок на підставі того, що позивачка збудувала в 1962 році спірний будинок, та неодноразово зверталася до органів місцевого врядування з питанням щодо узаконення спірного будинку, але це питання не було вирішено не з її вини.

Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, до якого суд дійшов з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ч.2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно зі ст. 9 Закону України "Про архітектурну діяльність", будівництво (реконструкція) об'єкту здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів. Містобудівельна документація повинна бути узгоджена з: управлінням архітектури та містобудівництва, органами державного санітарного та пожежного нагляду, управлінням екологічної безпеки, управлінням інженерного захисту території міста, органами ДАІ МВС, а також іншими організаціями, вказаними у завдані на проектування.

Згідно з правилами ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Відповідно до положень ч. ч. 4, 5 ст. 376 ЦК України, предметом доказування у справі за позовом про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно є відсутність факту порушення прав інших осіб та істотних порушень будівельних норм і правил при здійсненні самочинної забудови.

Із змісту цих норм випливає, що законом встановлена презумпція порушення права інших осіб та наявність істотних порушень будівельних норм при самочинному будівництві, які мають бути спростовані при судовому розгляді в разі визнання права власності на самочинну забудову.

Крім того, мають бути зясовані підстави відмови компетентного органу у оформленні права власності на самочинно збудований обєкт нерухомості, оскільки право на захист цивільного права та право на позов відповідно до приписів ст. 15 ЦК України, виникає лише в разі його порушення.

При розгляді справ за позовом про визнання права власності на самочинне будівництво суду слід було мати на увазі, що відповідно до ст. 26 Закону України від 16 листопада 1992 року № 2780-XII «Про основи містобудування» спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень та судами відповідно до їх компетенції.

У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Суд першої інстанцій не встановив правові підстави для звернення ОСОБА_6 до суду із заявленими вимогами, ураховуючи, що чинним законодавством передбачено іншу процедуру прийняття в експлуатацію новоствореного нерухомого майна, порядок проведення державної реєстрації та оформлення права власності на нього.

Крім цього, зі змісту апеляційної скарги та доданих матеріалів вбачається, що оскаржуваним рішенням зачіпаються права ОСОБА_2, який не був залучений до розгляду справи.

За встановлених обставин справи та вищенаведених норм права, колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення неповно зясував обставини справи, що мають значення для справи та неправильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Виходячи з підстав ст. 309 ЦПК України, рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову позивачу в задоволенні вимог.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2008 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Виконавчого комітету Одеської міської Ради про визнання права власності на будівлю відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: С.М.Сегеда

ОСОБА_7