справа № 691/1351/17
провадження № 2/691/650/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2017 рокуГородищенський районний суд Черкаської області

В складі :

головуючого судді Савенко О.М.

при секретарі судових засідань Шмунь Н.В.

з участю:

представника позивача Кравченко О.В.

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Городище цивільну справу за позовом органу опіки та піклування Городищенської районної державної адміністрації Черкаської області до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини,-

встановив :

орган опіки та піклування Городищенської районної державної адміністрації Черкаської області звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини. Обґрунтовуючи свою позовну заяву, позивач посилається на те, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, є батьками малолітнього ОСОБА_5, який перебуває в Черкаському обласному спеціалізованому Будинку дитини Черкаської обласної ради на повному державному утриманні на підставі письмових заяв матері та батька про тимчасове влаштування до державного закладу та продовження терміну перебування у зв»язку з тяжким матеріальним становищем сім»ї. Дана сім»я перебуває під соціальним супроводом районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді. Питання про виховання дитини у сім»ї неодноразово піднімалося на кординаційних нарадах, виносилось на розгляд Комісії з питань захисту прав дитини. Соціальний супровід позитивних результатів не дав. Батьки самоусунулись від виконання батьківських обов»язків, переклавши їх на Державу. ОСОБА_4 та ОСОБА_3, протягом року, дитину не відвідували, здоров»ям не цікавились, участі в утриманні та вихованні не приймали, що підтверджується листом з Будинку дитини №964 від 31 липня 2017 року. Письмових та усних запитів від батьків щодо дитини на адресу закладу не надходило. Службою у справах дітей, фахівцями супроводом районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, за участю представників сільської ради неодноразово проводились обстеження умов проживання даної сім», яке показувало нездатність батьків створити елементарні умови для проживання малолітньої дитини. Наразі, батьки дитини разом не проживають. У ОСОБА_3 житло відсутнє. Будь-які відомості про ОСОБА_4 відсутні, що унеможливлює повернення до батьків малолітнього ОСОБА_5.Захищаючи права та інтереси малолітньої дитини, позивач звернувся в суд про позбавлення відповідачів батьківських прав та стягнення аліментів.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала.

Відповідач ОСОБА_4, будучи вчасно та належним чином повідомленою про розгляд справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення №470 від 30 жовтня 2017 року та №118 від 14 листопада 2017 року, в судове засідання не з»явилася, причину своєї неявки суду не повідомила, як і не надіслала заяв чи то клопотань про розгляд справи у її відсутність або перенесення розгляду.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав, вказавши, що викладені обставини справи не відповідають дійсності, він, дійсно є батьком малолітнього ОСОБА_5, з матір»ю якого в зареєстрованому шлюбі не перебуває. Хоча офіційно і не працевлаштований є працюючим, може матеріально забезпечувати дитину, але не має належних умов для її проживання, остільки на даний час проживає в будинку свого брата, в зв»язку з чим не може забезпечити дитині відповідного рівня розвитку та виховання. Просив суд не позбавляти його батьківських прав, оскільки заощадив кошти, придбав будинок в якому планує провести ремонтні роботи і забрати сина для подальшого виховання.

Суд, вислухавши представника позивача та відповідача ОСОБА_3, враховуючи відсутність належним чином повідомленої про час та місце судового засідання відповідача ОСОБА_4, дослідивши та оцінивши докази у справі, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в силу наступного.

У відповідності до ст. ст. 150, 155 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, тобто здійснювати батьківські права, які не можуть суперечити інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом, і один із видів відповідальності, передбачений ст. 164 СК України - позбавлення батьківських прав. Пункт 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007р. №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», вказує, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками - п. 16 вищенаведеної постанови.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 19.05.2009 року, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, що їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини. Відповідно до ст. 12 вищевказаного Закону, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Батьки або особа, що їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно ч.2 ст.164 Сімейного Кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов»язків по вихованню дитини.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є батьками малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.3) та підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до ст.ст.126,133,135 Сімейного Кодексу України (а.с.7) і дану обставину відповідач ОСОБА_3 не заперечив. Згідно листа Комунального Закладу «Черкаський обласний спеціалізований будинок дитини» №964 від 31 липня 2017 року, останній раз відповідачі відвідували дитину 28 липня 2016 року (а.с.4). За місцем проживання, згідно характеристики №819 від 08 серпня 2017 року, відповідач ОСОБА_3 характеризується негативно, неодноразово мав зауваження по причині неналежного виконання баьківських обов»язків, з приводу чого викликався на засіданя Комісії з питань захисту прав дитини Городищенської районної державної адміністрації Черкаської області (а.с.5). Відповідно до довідки виконавчого комітету В»язівської сільської ради Городищенського району Черкаської області №820 від 08 серпня 2017 року, відповідач ОСОБА_3 зареєстрований в АДРЕСА_1 в будинку, який має аварійний стан та не придатний до проживання (а.с.6).

Згідно ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-1У «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику суду, як джерело права. Згідно п.п. 86, 87 рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24 лютого 1995 року - право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві». У справі «Ньяоре проти Франції» Європейський суд з прав людини встановив, що національні органи повинні враховувати, що розірвання сімейних зв»язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини (справа «Скоццарі та Джюнта проти Італії», п. 148).

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю Організації Об»єднаних Націй 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір»ю.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, як зазначено в п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Положеннями ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Представник позивача в підтвердження позовних вимог посилалася на те, що відповідачі не займаються вихованням та утриманням малолітньої дитини, але й не надала суду доказів про наявність підстав та доцільність позбавлення їх батьківських прав. Так, у висновку органу опіки та піклування Городищенської районної державної адміністрації Черкаської області №672/01-01-24 від 24 жовтня 2017 року, зазначено, що відповідач ОСОБА_4 зареєстрована в АДРЕСА_2 та її місце перебування не відоме (а.с.9). У позовній заяві представником позивача вказано адресу фактичного проживання відповідачки, а саме АДРЕСА_3 (а.с.1). На виконання вимог ч. 3 ст. 122 ЦПК України, судом було направлено запит до Криворізької міської ради Дніпропетровської області щодо реєстрації місця проживання відповідача ОСОБА_4 (а.с.13). Згідно отриманої відповіді від 14 листопада 2017 року за вх.№6433, відповідач ОСОБА_4 зареєстрованою або знятою з реєстрації за вказаною у позові адресою не значиться. Представник позивача пояснила, що напротязі року останнє місце перебування та проживання відповідача ОСОБА_4 органу опіки та піклування Городищенської районної державної адміністрації Черкаської області не відомо, паспорта громадянина України або будь-яких інших посвідчувальних документів у неї не має, але і доказів до матеріалів справи у виді довідки з відділу поліції, згідно якої були проведені оперативно-розшукові заходи щодо встановлення місцезнаходження ОСОБА_4, не надала, як і документів про можливість її перебування на обліку в службі у справах дітей м.Кривий Ріг Дніпропетровської області. У своїх поясненнях та як зазначено у Висновку органу опіки та піклування Городищенської районної державної адміністрації Черкаської області №672/01-01-24 від 24 жовтня 2017 року, представник позивача посилається на те, що відповідачі ОСОБА_4 і ОСОБА_3 за місцем проживання характеризуються негативно, а відповідач ОСОБА_3 має проблеми кримінального характеру, але необхідних доказів у виді чи то характеристики на ОСОБА_4 та можливих довідок чи будь-якої іншої інформації щодо притягнення до адміністративної та кримінальної відповідальності стосовно ОСОБА_3, як до матеріалів справи так і в судовому засіданні не надала. Не надано доказів що до відповідачів раніше застосовувались заходи попередження про необхідність змінити ставлення до виховання та утримання дитини та наявність скарг чи заяв на поведінку відповідачів до виконавчого комітету В»язівської сільської ради Городищенського району Черкаської області. Відсутній Акт обстеження житлово-побутових умов проживання відповідачів. З інформаційної довідки щодо здійснення соціальної роботи Городищенським районним центром соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді з сім»єю ОСОБА_4, вбачається, що сім»ї надано: допомогу в отриманні реєстрації; видачі паспорта громадянина України; допомогу у зборі та оформленні документів при народженні дитини; проведення профілактичних бесід, надання психологічних, медичних, педагогічних, соціально-побутових, соціально-економічних послуг сім»ї, але докази що така допомога мала місце відсутні, як і відомості про поведінку відповідачів, яка негативно впливала б на дитину, або свідчила б про те, що наявність батьківських прав у них дійсно суперечить інтересам дитини та зумовлює застосування до них такої виключної міри як позбавлення батьківських прав. Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні пояснив, що на даний час він працевлаштовується, не досить часто, але дитину відвідує за місцем її знаходження в Комунальному Закладі «Черкаський обласний Будинок дитини», про що писав відповідні заяви про надання дозволу на спілкування з дитиною і довідка Комунального Закладу «Черкаський обласний Будинок дитини» не відповідає дійсним обставинам у справі. Вважає, що робота соціальних служб носила формальний характер та не була результативною. Наголосив, що щиро любить свого сина і не бачить підстав для позбавлення його батьківських прав. З наведеного слідує, що відповідач ОСОБА_3 виявляє бажання до спілкування та виховання сина і на даний час позбавляти його батьківських прав є недоцільним, оскільки позбавлення таких прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. У Висновку органу опіки та піклування Городищенської районної державної адміністрації Черкаської області №672/01-01-24 від 24 жовтня 2017 року про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачів не наведено достатньо фактичних даних щодо свідомої винної поведінки, а тому, суд, не бере, як доказ, такий Висновок, оскільки він суперечить дослідженим в судовому засіданні іншим доказам. Висновок спеціаліста-психолога щодо аналізу причин можливого безвідповідального ставлення батьків до виховання малолітньої дитини та докази, які характеризують відповідача ОСОБА_4, суду не надані взагалі.

Оцінивши досліджені докази в їх сукупності, беручи до уваги пояснення відповідача ОСОБА_3 про бажання змінити свою поведінку у бік покращення, вирішення питання позбавлення батьківських прав без відповідача ОСОБА_4 та враховуючи, що позбавлення таких прав допускається лише коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні не встановлено достатніх підстав для позбавлення батьківських прав відповідачів.

Позов підтверджується: копією свідоцтва про народження НОМЕР_1 ОСОБА_5, копією Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до ст.ст.126,133,135 Сімейного Кодексу України, копією характеристики №819 від 08 серпня 2017 року, копією довідки виконавчого комітету В»язівської сільської ради Городищенського району Черкаської області №820 від 08 серпня 2017 року, копією листа Комунального Закладу «Черкаський обласний спеціалізований будинок дитини» №964 від 31 липня 2017 року, копією довідки виконавчого комітету В»язівської сільської ради Городищенського району Черкаської області №820 від 08 серпня 2017 року, Висновком органу опіки та піклування Городищенської районної державної адміністрації Черкаської області №672/01-01-24 від 24 жовтня 2017 року, копією інформаційної довідки щодо здійснення соціальної роботи Городищенським районним центром соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді з сім»єю ОСОБА_4.

Керуючись ст. ст.10, 11, 58, 60, 212-215 ЦПК України, ст. 150, 164, 170 Сімейного Кодексу України, ст. ст.7, ст.9 Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року, Законом України "Про охорону дитинства", ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-1У «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд,-

вирішив :

У задоволенні позову органу опіки та піклування Городищенської районної державної адміністрації Черкаської області до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини - відмовити.

Сторони мають право оскаржити в апеляційному порядку до Апеляційного суду Черкаської області рішення суду першої інстанції.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Черкаської області повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Копію рішення направити відповідачу ОСОБА_4, для відому.

Суддя О. М. Савенко