АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

13 грудня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

судді-доповідача : ПрокопчукН.О.

суддів: Саліхова В.В., Семенюк Т.А.

при секретарі: Булах А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги ОСОБА_2, яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4, Міністерства оборони України, Головного управління Національної гвардії України, Міністерства внутрішніх справ України, Кабінету Міністрів України

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 червня 2017 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 та третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_4 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, Антитерористичного центру при Службі безпеки України, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної Гвардії України, Третя особа: Служба безпеки України, Адміністрація Державної прикордонної служби України, Донецька облдержадміністрація, Обласна військово-цивільна адміністрація, Міністерство юстиції України, Управління державної охорони України, Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України про стягнення матеріальної та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА :

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із даним позовом та з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог просила стягнути у відшкодування заподіяної їй матеріальної шкоди грошові кошти у розмірі 576 180, 82 грн. та моральну шкоду у розмірі 100 000 грн. В обгрунтування заявлених вимог поизвач вказувала, що вона з родиною проживала у квартирі АДРЕСА_1. Вказана квартира належить їй на праві власності. У зв'язкуз тим, що будинок, в якому знаходиться її квартира, розташований на лінії зіткнень з територіями, де проводиться антитерористична операція, внаслідок бойових обстрілів та влучення снарядів, майно, яке знаходилося у квартирі та сама квартира були пошкоджені. Тому, на думку позивача, держава Україна повинна відшкодувати їй спричинену матеріальну та моральну шкоду у зв'язку з проведенням антитерористичної операції.

Із аналогічним позовом до суду звернулася і третя особа - ОСОБА_5, який є чоловіком позивачки та просив стягнути у відшкодування заподіяної йому матеріальної шкоди суму 576 180, 82 грн. та моральної шкоди суму 100 000 грн.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 14 червня 2017 року даний позов задоволено частково.

Відшкодовано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за рахунок коштів Державного бюджету України по 226 130 грн. 35 коп. майнової шкоди, заподіяної терористичним актом за пошкоджене майно, та по 10 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2, яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4, Міністерство оборони України, Головне управління Національної гвардії України, Міністерство внутрішніх справ України та Кабінет Міністрів України подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі Міністерства оборони України ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову. Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими та неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи. Зазначає, що стосовно факту руйнування квартири ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися із заявою про кримінальне правопорушення, яку було прийнято та зареєстровано у Єдиному реєстрі досудових розслідувань, проте на сьогодні позивачами не було надано до суду інформації про стан розслідування кримінального провадження та про наявність вироку суду у кримінальній справі, який набрав законної сили, тому наявність самої заяви до правоохоронних органів не надає права ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звертатися до суду із позовом про відшкодування матеріальної шкод з підстав завдання шкоди вчиненням злочину чи терористичного акту. Також вказує, що в матеріалах справи відсутні документи, які б підтвердили факт вчинення посадовою чи службовою особою Міністерства оборони України (або іншого відповідача) незаконних дій чи бездіяльності у відношенні до позивача та третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору. Судом першої інстанції не було з'ясовано, чим підтверджується факт заподіяння позивачам моральних чи фізичних страждань, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні.

Звертаючись із апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_4, просила змінити рішення суду та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, зазначає, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просили присудити їм виплату компенсації виходячи з розміру ринкової вартості квартири до початку військових дій на території м. Піски, яка становить 1 152 361, 65 грн. згідно звіту про належну оцінку квартири АДРЕСА_1. Разом з тим, суд першої інстанції не урахував факт відсутності доступу ОСОБА_3, та ОСОБА_4 до своєї квартири через проведення антитерористичної операції, а тому дійшов помилкового висновку щодо необхідності відшкодування майнової шкоди виходячи з розміру збитків, а не розміру ринкової вартості квартири. Окрім того, судом при вирішенні питання щодо розміру моральної шкоди не була врахована практика Європейського суду з прав людини у справах щодо відшкодування шкоди внаслідок порушення права власності та права на приватність житла.

В апеляційній скарзі Міністерства внутрішніх справ України ставиться питання про скасування рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову. Вважає його необґрунтованим та таким, що суперечить вимогам законодавства, прийняте із порушенням норм матеріального та процесуального права, на основі неповного з'ясування обставин справи. Вказує, що судом при ухваленні рішення не було враховано, що на теперішній час особи, які вчинили злочин, не встановлені та досудове слідство триває. Фактично висновок суду про те, що завдані руйнування були спричинені внаслідок терористичного акту, ґрунтується на припущеннях і його зроблено лише на підставі того, що пошкоджена квартира знаходиться на території проведення антитерористичної операції, а тому є передчасним та безпідставним. Зазначає, що позивачами не було доведено вина саме МВС України у завданні їм будь-якої шкоди.

Головне управління Національної гвардії України в своїй апеляційній скарзі просить рішення Печерського районного суду м. Києва скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, оскільки судом було неповно з'ясовано обставини, що мають значення для об'єктивного розгляду та вирішення справи внаслідок неправильного дослідження та оцінки наданих сторонами у справі доказів, а також таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що Головне управління Національної гвардії України не є суб'єктом боротьби з тероризмом відповідно до положень ЗУ «Про боротьбу з тероризмом» та не є суб'єктом відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, а відтак взагалі є неналежним відповідачем у справі.

В апеляційній скарзі Кабінету Міністрів України ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову. Зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення у порушення норм ЦПК України не було повно та всебічно з'ясовано обставини справи та докази, про які йдеться в рішенні суду, а також неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права. Вказує, що оскільки терористичний акт є злочинним та караним діяння на підставі ст. 258 КК України, наявність якого визначається лише обвинувальним вироком суду у кримінальній справі, то обов'язковою умовою застосування положень ст. 19 ЗУ «Про боротьбу з тероризмом» та відповідно ст. 1177 ЦК України є наявність обвинувального вироку суду, який набрав законної сили. Разом з тим, позивачем не було надано на суду обвинувального вироку щодо заподіяння майнової шкоди в результаті терористичного акту відповідно до ст. 258 КК України. В ході судового розгляду судом не було встановлено факт наявності причинно-наслідкового зв'язку між діями КМУ та спричиненою позивачем та третій особі із самостійними вимогами на предмет спору шкодою. Окрім того, ОСОБА_3, та ОСОБА_4 не було доведено факту заподіяння їм КМУ моральних страждань, не надано жодного доказу на підтвердження заподіяної моральної шкоди та вини Уряду в її заподіянні.

В суді апеляційної інстанції особи, що подали апеляційні скарги, свої апеляційні скарги підтримали з підстав, наведених в них.

Представники відповідачів та третіх осіб: Головного управління Національної гвардії України - ОСОБА_6, Адміністрації Державної Прикордонної служби - ОСОБА_7 і ОСОБА_8, Міністерства оборони України - ОСОБА_9, Міністерства юстиції України - ОСОБА_10, Міністерства Внутрішніх справ України - ОСОБА_11, Антитерористичного центру при Службі безпеки України - ОСОБА_12, Служби бепеки України - ОСОБА_13, Управління державної охорони України - ОСОБА_14, ОСОБА_15, Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України - ОСОБА_16 просили апеляційну скаргу позивачки та третьої особи з самостійними вимогами відхилити, апеляційні скарги відповідачів задовольнити у повному обсязі.

Представник позивачки та третьої особи з самостійними вимогами - ОСОБА_2 просила апеляційні скарги відповідачів відхилити та задовольнити її апеляційну скаргу подану в інтересах її довірителів.

Представники Державної казначейської служби України, Донецької облдержадміністрації, Обласної військово-цивільної адміністрації тричі в судові засідання не з'явилися, повідомлені належним чином. Виходячи з положень ч.2 ст.305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести апеляційний розгляд справи за їх відсутності.

Розглянувши справу у межах доводів апеляційних скарг ,перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивачки та третьої особи із самостійними вимогами не підлягає задоволенню, а апеляційні скарги Міністерства оборони України, Головного управління Національної гвардії України, Міністерства внутрішніх справ України, Кабінету Міністрів України підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного .

Звертаючись з даним позовом позивач та третя особа, що заявила самостійні вимоги зазначали,що після початку обстрілів с. Піски Ясинуватського району Донецької області будинок, у якому знаходиться належна їм на праві власності квартира, був пошкоджений, зокрема в будинку пошкоджений дах, а в їх квартирі вибиті вікна, пошкоджені стелі, стіни, двері, дверні пройоми, а також зруйновано та пошкоджено все майно, що знаходилось у квартирі: меблі, побутова техніка, сантехніка, посуд, особисті речі. Крім того, внаслідок таких обстрілів в будинку відсутнє газо-, електро-, водопостачання. Вони були змушені покинути свій дім та переселитися в іншу місцевість. Все це заподіяло їм матеріалу шкоду в сумі 1 152 361.65 грн. та моральну шкоду, розмір якої вони визначають по 100 000 грн. кожному.

Задовольняючи позови й відшкодовуючи позивачці та третій особі із самостійними вимогами майнову шкоду та частково моральну, суд першої інстанції виходив із того, що житловий будинок з квартирою позивачки та третьої особи з самостійними вимогами був пошкоджений під час проведення антитерористичної операції та внаслідок її проведення, що є загальновідомим фактом, тому вони мають право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, яка здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до положень Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та ст.ст.22, 23, 319, 321 ЦК України. При цьому зазначав, що наявність вироку суду щодо осіб, які вчинили терористичний акт і зруйнували будинок, не є обставиною, з якою пов'язується відшкодування шкоди, оскільки після їх встановлення держава зможе пред'явити регресний позов. Розмір компенсації за знищене житло визначений згідно з висновком суб'єкту оціночної діяльності ОСОБА_17 від 30.04.2017 року, який нічим не спростований.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не у повній мірі.

Ст.55 Конституції України встановлено,що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом,звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічне положення міститься і у частині 1 ст.3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України.

За змістом ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які вони посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Як убачається з матеріалів справи ОСОБА_3 та ОСОБА_4перебувають у зареєстрованому шлюбі з 8.08.1992 року .

Подружжю на праві спільної сумісної власності належить трикімнатна квартира АДРЕСА_1, загальною площею 60 кв.м ,що підтверджується нотаріально посвідченим договором міни від 11.11.2003 року, зареєстрованим в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 22.12.2004 року ( а.с.10-11 т.1).

У своїх позовах ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зазначали, що у зв'язку із безпосереднім розташуванням населеного пункту - села Піски Ясинуватського району Донецької області на лінії бойового зіткнення українських військових з бойовиками терористичної організації, здійсненням обстрілів, запусками снарядів та бойовими вильотами військової авіації, вони були вимушені з метою збереження власної безпеки та життя виїхати з місця свого постійного проживання. Навідуючись до своєї квартири,вони виявили пошкодження будинку,належної їм квартири та майна в ній,у зв'язку із чим, за заявою позивачки 22 10.10.2016 року внесено відомості до ЄРДР за № 0000215 за ч. 1 ст. 258 КК України - терористичний акт, досудове розслідування у якому здійснюється СВ УСБУ в Донецькій області і триває до тепер (т. 1 а.с. 25).

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд ( ст.319 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 1 Конвенції, Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Зокрема, право на справедливий суд (стаття 6), право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (стаття 8).

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 8 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» зазначив, що реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 8 січня 2004 року у справі «Айдер та інші проти Туреччини», Суд зазначив, що відповідальність держави носить абсолютний характер і має об'єктивну природу, засновану на теорії соціального ризику (social risk). Таким чином, держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шкоди тим, хто постраждав від дій невстановлених осіб або терористів, коли держава визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність (п. 70).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 19 жовтня 2012 року у справі «Катан та інші проти Молдови та Росії» Суд зазначив, що хоча Молдова не має ефективного контролю над діями «ПМР» в Придністров'ї, той факт, що цей регіон визнається за міжнародним правом як частина території Молдови, тягне за собою обов'язок за статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод використати всі доступні їй юридичні та дипломатичні засоби з тим, щоб продовжувати гарантувати здійснення прав і свобод, визначених Конвенцією, усіма особами, які там проживають (п. 110).

Проте, в порушення статті 41 Конституції України, право приватної власності позивача та третьої особи з самостійними вимогами порушено.

Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені статтею 1166 ЦК України, згідно якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Разом із цим, якщо мають місце спеціальні підстави відшкодування шкоди, застосуванню підлягають саме спеціальні правові норми.

Звертаючись до суду з позовом про відшкодування шкоди, позивач та третя особа із самостійними вимогами посилалися на те, що така шкода завдана їм внаслідок проведення антитерористичної операції, при цьому вони посилається на положення ЗУ «Про боротьбу з тероризмом», Кодекс цивільного захисту України та ст.ст.22,23,1166, 1167,1172 Цивільного кодексу України .

Дійсно, Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року № 405/2014 розпочато антитерористичну операцію.

Термін «антитерористична операція» визначено в статті 1 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» (в редакції Закону № 1313-VII від 05.06.2014 року), згідно якої антитерористична операція - це комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності.

Район проведення антитерористичної операції - визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція.

Згідно ст. 1 зазначеного Закону терористична діяльність - це діяльність, яка охоплює: планування, організацію, підготовку та реалізацію терористичних актів; підбурювання до вчинення терористичних актів, насильства над фізичними особами або організаціями, знищення матеріальних об'єктів у терористичних цілях; організацію незаконних збройних формувань, злочинних угруповань (злочинних організацій), організованих злочинних груп для вчинення терористичних актів, так само як і участь у таких актах; вербування, озброєння, підготовку та використання терористів; пропаганду і поширення ідеології тероризму; фінансування та інше сприяння тероризму (у редакції Закону України від 18.05.2010 р. № 2258-VI).

Терористичний акт - це злочинне діяння у формі застосування зброї, вчинення вибуху, підпалу чи інших дій, відповідальність за які передбачена статтею 258 Кримінального кодексу України. У разі, коли терористична діяльність супроводжується вчиненням злочинів, передбачених статтями 112, 147, 258 - 260, 443, 444, а також іншими статтями Кримінального кодексу України, відповідальність за їх вчинення настає відповідно до Кримінального кодексу України.

Зокрема, статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» визначено, що відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.

Отже, нормативними приписами стаття 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачено відшкодування шкоди, заподіяної громадянам лише терористичним актом, натомість цей закон не передбачає відшкодування шкоди, заподіяної громадянам в результаті проведення антитерористичної операції, яка спрямована на припинення терористичної діяльності, мінімізацію наслідків терористичної діяльності, тобто протидія терористичному акту.

Відповідно до статті 1 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», який визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки в тому числі осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Наказом Першого заступника Голови Служби безпеки України - керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07.10.2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» визначено такі райони проведення антитерористичної операції та терміни її проведення. На теперішній час рішення про завершення проведення антитерористичної операції на території Донецької області не прийнято.

Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02.12.2015 року, яким затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, с. Піски, в якому знаходиться будинок де розташована квартира позивачки та її чоловіка, належить до населених пунктів, в яких здійснювалася антитерористична операція.

Згідно ст. 4 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами здійснюються Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції.

Центральні органи виконавчої влади беруть участь у боротьбі з тероризмом у межах своєї компетенції, визначеної законами та виданими на їх основі іншими нормативно-правовими актами.

Суб'єктами, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом у межах своєї компетенції, є: Служба безпеки України, яка є головним органом у загальнодержавній системі боротьби з терористичною діяльністю; Міністерство внутрішніх справ України; Національна поліція; Міністерство оборони України; центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері цивільного захисту; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань; Управління державної охорони України.

Є загальновідомим фактом, що в період проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей пошкоджені (зруйновані) об'єкти соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 року № 1002-р було затверджено План заходів з організації відновлення пошкоджених (зруйнованих) об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності на території Донецької та Луганської областей, яким було передбачено, зокрема:

- забезпечення роботи місцевих штабів з питань, пов'язаних з відновленням інфраструктури та життєдіяльності населених пунктів Донецької та Луганської областей, на рівні районів і міст обласного значення Донецької та Луганської областей (виконавці: Державне агентство з питань відновлення Донбасу, Мінрегіон, Мінінфраструктури, інші заінтересовані центральні органи виконавчої влади, місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування);

- забезпечення визначення обсягу руйнувань, обстеження несучої здатності будівель, що потребують першочергового відновлення, об'єктів інфраструктури, виготовлення відповідної проектної документації (виконавці: Державне агентство з питань відновлення Донбасу, Мінрегіон, Мінінфраструктури, місцеві штаби, місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування (за згодою).

Відповідно до статті 4 та частини 4 ст. 5 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері цивільного захисту, які належать до суб'єктів, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом, підпорядковані їм органи управління у справах цивільної оборони та спеціалізовані формування, війська цивільної оборони здійснюють заходи щодо захисту населення і територій у разі загрози та виникнення надзвичайних ситуацій, пов'язаних з технологічними терористичними проявами та іншими видами терористичної діяльності; беруть участь у заходах з мінімізації та ліквідації наслідків таких ситуацій під час проведення антитерористичних операцій (частина четверта статті 5 із змінами, внесеними згідно із Законом України від 16.10.2012 р. № 5461-VI).

Відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом, регламентується спеціальною нормою - ст. 19 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом», згідно якої відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.

Тобто, обов'язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно від її вини, а після відшкодування до держави переходить право вимоги до винної особи.

У зв'язку з наведеним та на виконання вимог п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України суду першої інстанції слід було обговорити питання з метою залучення до участі у справі осіб, до яких у подальшому держава у разі доведення позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 може пред'явити регресні вимоги про відшкодування шкоди. Зазначені обставини є загальновідомими (ч. 2 ст. 61 ЦПК України) та випливають як із національних законодавчих актів, так і з міжнародних актів про агресію проти України, враховуючи те, що, як встановив суд, артобстріл, від якого зруйнований будинок позивачки, був проведений з непідконтрольної Україні території, а саме з території, підконтрольної терористами.

Разом із цим вимоги вказаних норм закону судом першої інстанції не виконані, а суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями щодо вирішення цього питання під час апеляційного провадження.

Відповідно до ст. 30 ЦПК України держава може виступати стороною у цивільному процесі. Проте, держава є особливим суб'єктом цивільного судочинства, оскільки не може здійснювати в суді свої права безпосередньо.

Відповідно до частини 4 ст. 38 ЦПК України державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника, тобто свою цивільну процесуальну правосуб'єктність держава реалізує через відповідні органи державної влади за допомогою особливого інституту процесуального представництва держави.

Механізм представництва держави зумовлюється її внутрішньою побудовою: у цивільних відносинах носієм цивільних прав та обов'язків є держава, а виразником державного (публічного) інтересу - правомочні та зобов'язані особи. Виступаючи стороною у цивільній справі, держава є носієм цивільних процесуальних прав та обов'язків, у той час як виразником інтересів держави в суді та безпосередніми учасниками відповідних правовідносин виступають уповноважені державою суб'єкти - органи державної влади, організації, посадові особи, яким держава делегує свої права та обов'язки, що закріплюються у відповідних нормативно - правових документах.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 27.02.2014 року № 794-VII «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України (Уряд України) входить до системи органів державної влади України та є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Згідно ст. 4 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» саме Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції здійснюються організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами.

Решта суб'єктів боротьби з тероризмом, які зазначені в ст. 4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», є лише суб'єктами, які безпосередньо у межах своєї компетенції здійснюють боротьбу з тероризмом.

Відповідно до частини 2 ст. 30 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» контроль за діяльністю суб'єктів боротьби з тероризмом здійснюється Президентом України та Кабінетом Міністрів України в порядку, визначеному Конституцією і законами України.

Відповідно до ст. 43 Бюджетного кодексу України безпосереднє обслуговування державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України і саме тому відповідачем у суді від імені держави у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави повинні виступати і представники Державної казначейської служби України. Саме така правова позиція викладена в п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», що роз'яснює подібні за змістом відносини.

Звертаючись до суду з позовами позивач та третя особа з самостійними вимогами просили відшкодувати їм шкоду за рахунок держави незалежно від її вини, що і передбачає ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». Хоча стаття 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» не визначає механізм визначення розміру відшкодування, проте, такий механізм визначений Кодексом цивільного захисту України(Закон від 02.10.2012 року № 5403-VI), який введено в дію з 01.07.2013 року.

Відповідно до Кодексу цивільного захисту України цивільний захист - це функція держави (саме вона і є відповідачем по справі), спрямована на захист населення, територій, навколишнього природного середовища та майна від надзвичайних ситуацій шляхом запобігання таким ситуаціям, ліквідації їх наслідків і надання допомоги постраждалим у мирний час та в особливий період (стаття 4).

Згідно пункту 24 ст. 2 Кодексу надзвичайна ситуація - це обстановка на окремій території чи суб'єкті господарювання на ній або водному об'єкті, яка характеризується порушенням нормальних умов життєдіяльності населення, спричинена катастрофою, аварією, пожежею, стихійним лихом, епідемією, епізоотією, епіфітотією, застосуванням засобів ураження або іншою небезпечною подією, що призвела (може призвести) до виникнення загрози життю або здоров'ю населення, великої кількості загиблих і постраждалих, завдання значних матеріальних збитків, а також до неможливості проживання населення на такій території чи об'єкті, провадження на ній господарської діяльності.

До надзвичайних ситуацій залежно від характеру походження подій, що можуть зумовити виникнення надзвичайних ситуацій на території України, належать, зокрема, соціальні та воєнні (пункт 4 ст. 5 Кодексу).

Відповідно до ст. 6 Кодексу цивільний захист забезпечується з урахуванням особливостей, визначених Законом України «Про основи національної безпеки України», суб'єктами, уповноваженими захищати населення, території, навколишнє природне середовище і майно, згідно з вимогами цього Кодексу - у мирний час, а також в особливий період - у межах реалізації заходів держави щодо оборони України.

Одним з таких суб'єктів забезпечення цивільного захисту є центральний орган виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, який відповідно до частини 2 ст. 17 Кодексу цивільного захисту, зокрема, забезпечує виконання заходів з мінімізації та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій, пов'язаних з технологічними терористичними проявами та іншими видами терористичної діяльності під час проведення антитерористичних операцій (п. 24).

Саме такі функції центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, як суб'єкта, який безпосередньо здійснює боротьбу з тероризмом, визначені і в частині 4 ст. 5 Закону України «Про боротьбу з тероризмом».

Тобто, Кодексом цивільного захисту України також регулюються правовідносини щодо боротьби з тероризмом, але спеціальним щодо цих правовідносин є Закон України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом».

Відповідно до пункту 6 частини 1 ст. 21 Кодексу цивільного захисту України громадяни України мають право на соціальний захист та відшкодування відповідно до законодавства шкоди, заподіяної їхньому життю, здоров'ю та майну внаслідок надзвичайних ситуацій або проведення робіт із запобігання та ліквідації наслідків.

Частиною 1 статті 86 Кодексу передбачено, що забезпечення житлом постраждалих, житло яких стало непридатним для проживання внаслідок надзвичайної ситуації, здійснюється місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування та суб'єктами господарювання шляхом: 1) надання житлових приміщень з фонду житла для тимчасового проживання; 2) позачергового надання житла, збудованого за замовленням місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування та суб'єктів господарювання; 3) будівництва житлових будинків для постраждалих; 4) закупівлі квартир або житлових будинків.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 р. № 1085 (в редакції розпорядження Кабінету Міністрів України від 2.12.2015 р. № 1276-р) затверджено Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження,с. Піски до таких населених пунктів не відноситься.

Органи державної влади на території с.Піски свої повноваження здійснюють в повному обсязі, однак житло ОСОБА_4 до теперішнього часу не відремонтоване.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 року № 1002-р було затверджено План заходів з організації відновлення пошкоджених (зруйнованих) об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності на території Донецької та Луганської областей, згідно якого Мінрегіон, Мінсоцполітики, Мінекономрозвитку, Мін'юст, Мінфін були зобов'язані у жовтні 2014 року підготувати та внести на розгляд Кабінету Міністрів України проект Порядку надання грошової допомоги та відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях.

Проте, до теперішнього часу такий спеціальний нормативно-правовий акт не прийнятий.

Цим же Планом Мінрегіон, Мін'юст, Мінінфраструктури, Мінекономрозвитку, Мінфін були зобов'язані у жовтні 2014 року підготувати та внести на розгляд Кабінету Міністрів України проекти нормативно-правових актів щодо фінансування за рахунок резервного фонду державного бюджету першочергових проектів з відновлення пошкоджених (зруйнованих) об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності на території Донецької та Луганської областей.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2015 року № 250 затверджений Порядок та умови надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на відновлення (будівництво, капітальний ремонт, реконструкцію) інфраструктури у Донецькій та Луганській областях, яким передбачено надання субвенцій обласним бюджетам Донецької та Луганської областей на відновлення їх інфраструктури. Згідно цього Порядку субвенція спрямовується на реалізацію таких проектів і заходів у населених пунктах Донецької та Луганської областей, що постраждали внаслідок проведення антитерористичної операції і на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі, зокрема що стосується житлового фонду - лише на реконструкцію, капітальний ремонт, проектні та вишукувальні роботи на об'єктах житлового фонду комунальної власності, що зазнали пошкодження внаслідок проведення антитерористичної операції.

Що стосується відновлення об'єктів житлового фонду приватної власності, субвенції на нього не надавалися.

Згідно з частиною першою статті 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Проте, реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Відповідно до частини 10 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна.

Будь-який інший порядок визначення розміру відшкодування за пошкоджений житловий будинок, внаслідок такої надзвичайної ситуації, як терористичний акт, на теперішній час відсутній.

Враховуючи, що спеціальні нормативно-правові акти щодо відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях, відсутні, з системного аналізу Кодексу цивільного захисту України та Закону України «Про боротьбу з тероризмом» випливає, що вони регулюють подібні за змістом відносини, відповідно до ст. 8 ЦПК України до спірних правовідносин щодо відшкодування позивачу шкоди, заподіяної внаслідок пошкодження квартири терористичним актом, а саме щодо механізму визначення розміру відшкодування слід застосовувати норму ст. 86 Кодексу цивільного захисту України, яка узгоджується із статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом».

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 3 статті 10ЦПК України).

Звертаючись до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої їх майну внаслідок терористичного акту, позивачка та третя особа с самостійними вимогами повинні довести ці обставини і надати докази на їх підтвердження.

На підтвердження факту пошкодження належного їм майна в наслідок АТО,позивач та третя особа з самостійними вимогами ОСОБА_4 надали довідку виконкому Пісківської сільради № ДЗЖ-128 від 09.09.2015 року; довідку голови Ясинуватської райдержадміністрації № 976 від 16.08.2016 року; акт б/н від 09.09.2016 р., складений ними самими за участю колишньої мешканки с.Піски -ОСОБА_18; світлини; звіт про оцінку збитків СОД ОСОБА_17 від 28.10.2016 року ( т.1 .а.с.16, 17,24,21-23,26-57). Посилалися на свої показання надані ними під час їх допиту в якості свідків та показання ОСОБА_19Д.і ОСОБА_20, які стверджують, що були сусідами позивачки, й також були допитані в якості свідків .

Разом із цим подані докази не дають підстав для беззаперечного висновку щодо пошкодження належного позивачам майна саме під час здійснення АТО та вартості збитків, вказані довідки та звіт про оцінку майна видані без огляду цього майна особами, що їх склали; акт від 09.09.2016 року складений особами, що подали позови до суду, тобто заінтересованими особами. Світлини не мають прив'язки до адреси майна, що належить позивачам на праві сумісної власності. Крім того, вони зазначали, що пошкоджено усе належне їм майно, що знаходилося в квартирі, разом із цим кімнати на світлинах є порожніми.

При цьому ними не підтверджено факту наявності причино-наслідкового зв'язку саме між діями відповідачів та спричиненою їм шкодою.

Крім того, частиною 9 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України передбачено, що забезпечення житлом постраждалого або виплата грошової компенсації за рахунок держави здійснюється за умови добровільної передачі постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб'єктам господарювання.

Відповідно до матеріалів справи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не здійснювали передачу зруйнованого житла місцевій державній адміністрації або органам місцевого самоврядування, об'єктам господарювання. А недотримання вимог частини 9 статті 86 КЦЗ України унеможливлює застосування інших норм КЦЗ України, зокрема: ремонт пошкодженого майна або виплати грошової компенсації за рахунок держави. Ними не було надано доказів звернення з приводу відшкодування такої шкоди до цих суб'єктів.

Виходячи із встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону, суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про те, що квартира, яка належить позивачці, була зруйнована внаслідок терористичного акту, що свідчить про неправильне застосування норм матеріального та процесуального права і відповідно до пункту 4 частини 1 статті 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 309, 313-314,316,317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4 - відхилити.

Апеляційні скарги Міністерства оборони України, Головного управління Національної гвардії України, Міністерства внутрішніх справ України, Кабінету Міністрів України задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 червня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту: У задоволенні позову ОСОБА_3 та третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_4 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, Антитерористичного центру при Службі безпеки України, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної Гвардії України, Третя особа: Служба безпеки України, Адміністрація Державної прикордонної служби України, Донецька облдержадміністрація, Обласна військово-цивільна адміністрація, Міністерство юстиції України, Управління державної охорони України, Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України про стягнення матеріальної та моральної шкоди - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення ,але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий :

Судді :

Справа № 757/61954/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/ 8761/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Батрин О.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.