Провадження № 22ц/790/5086/17 Головуючий 1 інст. - Скотар А.Ю.
Категорія: договірні
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2017 року судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого - Бровченко І.О.,

суддів -Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

при секретарі - Афоніні К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 червня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання договору кредиту частково недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнював під час судового розгляду справи, та просив визнати недійсним п. 1.1, 3.15, 3.3.16, 3.4, 4.2, 4.3 , 4.4, 4.5 кредитного договору.

В обгрунтування позовних вимог зазначив, що 04 квітня 2008 року між ним та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», укладено договір кредиту № 819/3/-28/8-083 за яким позивач на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового використання отримав кошти в сумі 10000 доларів США під 13% річних строком до 03 квітня 2023 року.

28 жовтня 2008 року між сторонами укладено додаткову угоду про внесення змін до договору, якою з 20 жовтня 2008 року процентна ставка збільшена до 15% річних.

Враховуючи, що кредитні кошти надавались на поточні потреби, договір є договором споживчого кредиту, отже має відповідати вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», що відповідачем не дотримано під час укладення як договору, так і додаткової угоди до нього, так як їх умови в частині надання кредиту у іноземній валюті, збільшення відсоткової ставки всупереч ч. 5 ст. 11, ч. 3 ст. 18 Закону є несправедливими, такими, що не відповідають принципу добросовісності, призводять до дисбалансу прав і обов'язків споживача.

Крім того, умови Договору не містять повних умов кредитування, а саме інформації про форми кредитування, сукупну вартість кредиту, вартість послуг на його оформлення, страхування, варіанти повернення, обсяги платежів, графіку погашення тощо.

Представник відповідача проти позову заперечував, пославшись на безпідставність позовних вимог, так як всі умови договору та додаткової угоди погоджені з позивачем. Крім того, просив застосувати строки позовної давності, зазначивши, що додаткова угода підписана сторонами ще в 2008 році, отже трирічний строк для звернення до суду пропущений позивачем.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 27 червня 2017 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі.

Разом з тим, судова колегія не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволені позовних вимог про визнання частково недійсним кредитного договору на підставі ч. 4 ст. 267 ЦПК України.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд першої інстанції повинен був з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Враховуючи, судом першої інстанції порушення прав позивача встановлено не було, відсутні підстави для відмови у задоволені позову у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 04 квітня 2008 року між ОСОБА_1 та Акціонерний-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» укладено договір кредиту № 819/3-28/8-083, згідно умов якого банк надав у тимчасове користування грошові кошти в сумі 10000 доларів США зі сплатою 13% річних, з кінцевим терміном повернення до 03 квітня 2023 року на умовах договору.

Відповідно до Додаткової угоди про внесення змін від 28 жовтня 2008 року до договору кредиту, укладеної між ОСОБА_1 та банком, сторони погодили зміну процентної ставки до розміру 15% річних. 28 жовтня 2008 року між тими ж сторонами укладено додаткову угоду про внесення змін до договору кредиту від 04 квітня 2008 року, за якою встановлена процента ставка за користування кредитом на рівні 15% річних.

Згідно з умовами кредитного договору сторони визначили, що банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті, долар США, в сумі 10000, а позичальник зобов'язується прийняти належним чином, використовувати і повернути банку кредитні кошти та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному договорі.

Пунктами 3.3.15 та 3.3.16 договору передбачено, що в день укладання цього договору позичальник сплачує кредитору комісію за відкриття позичкового рахунку в розмірі 0,99% процентів від суми кредиту по курсу НБУ та після укладання договору та видачі кредиту комісію за ведення кредитної справи в розмірі 0,3 процента від суми кредиту по курсу НБУ. Протягом першого та другого року в користування кредитом у разі дострокового погашення кредиту (частину кредиту) в день такого погашення сплачувати на користь кредитора комісію у відповідних розмірах, встановлених в п.п. 3.4.1 цього договору.

Пункт 3.4 кредитного договору містить умови щодо дострокового погашення кредиту.

У разі прострочення позичальником терміну сплати комісії за оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку, визначеного в п. 3.3.15 договору, терміну сплати комісії за дострокове повернення кредиту (частини кредиту), визначеного в п. 3.3.16 договору, строків сплати процентів, визначених в п.2.4 договору, а також прострочення строків повернення кредиту, визначених будь-яким з п.п.1.1, 2.6.3, 3.2.3, 4.4, 4.5, 5.4 договору позичальник сплачує кредиторові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасної сплати суми за кожний день прострочки, що діє в цій період (п. 4.2 кредитного договору).

Пунктами 4.3 - 4.5 кредитного договору передбачено, що у разі порушення позичальником вимог п.п.3.3.2-3.3.18 цього договору, позичальник зобов'язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 3 проценти від суми кредиту, визначеного п. 1.1 цього договору, за кожний випадок. У разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, визначених п.п. 3.3.2-3.3.8, 3.3.12-3.3.14 та 3.3.14 цього договору, порушення позичальником умов договорів, визначених п. 1.3 цього договору, протягом більше, ніж десять робочих днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно, позивальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту, а також нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). У разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, визначених п.п. 3.3.8-3.3.9 цього договору, протягом більше, ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

З матеріалів справи вбачається, що позивач добровільно виявив бажання скористатися послугами банку та укласти кредитний договір, що підтверджується копіями заяви на отримання кредиту від 27 лютого 2008 року, запиту на отримання кредиту, договору кредиту від 04 квітня 2008 року та додаткової угоди від 28 жовтня 2008 року.

З запиту на отримання кредиту вбачається, що банк надав ОСОБА_1 повну, достовірну та вичерпну інформацію про всі умови отримання, користування та повернення кредиту, щодо якого цей запит на отримання кредиту підписаний позичальником та поданий на розгляд у банк.

Таким чином, ОСОБА_1 до укладення спірного договору кредиту був ознайомлений з вищевказаними умовами кредитування, зокрема стосовно валюти кредиту, процентної ставки, порядку повернення кредиту та зміни процентної ставки, і при його укладенні він діяв свідомо та добровільно. Запропонований проект додаткової угоди від 28 жовтня 2008 року щодо збільшення розміру відсоткової ставки було підписано позивачем добровільно.

У відповідності до положень ч. 2 ст. 192 ЦК України до грошових коштів належить і іноземна валюта, яка може використовуватися в Україні у випадках і в порядку встановлених законом, а згідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність у другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів.

Можливість кредитування в іноземній валюті передбачена ст. 47 Законом України «Про банки та банківську діяльність», згідно до положень якої кредитною операцією, зокрема, є розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Статті 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю».

Згідно умов укладеного між сторонами кредитного договору позивач отримав у відповідача кредитні кошти в доларах США, його виконання згідно до умов цього кредиту також відбувалося у вказаній валюті, що відповідає положенням ст. 1054 ЦК України, згідно до якої за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка діяла на день укладення спірних договору кредиту та додаткової до нього угоди, не містила заборони надання (отримання) споживчого кредиту в іноземній валюті на території України.

З урахуванням вищезазначеного, судова колегія відхиляє доводи позовної заяви та апеляційної скарги стосовно несправедливих умов кредитного договору про валюту кредиту та додаткової угоди від 28 жовтня 2008 року про підвищення процентної ставки до 15 відсотків річних та надання кредиту в іноземній валюті, оскільки позивач самостійно звернувся до банку з пропозицією про укладення договору кредиту на таких умовах, а про можливу зміну процентної ставки було передбачено у п. 2.6.1 договору кредиту, який був свідомо і добровільно підписаний позивачем. При цьому зміну процентної ставки не можна вважати необґрунтованою, з огляду на значне збільшення валютного курсу в державі, за що відповідач не відповідає, та можливості у позивача, діючи розумно, передбачити таку зміну курсу валют та наслідки у вигляді зміни процентної ставки, що у сукупності з добровільно взятих позивачем на себе за цим договором обов'язками та незначного розміру зміни процентної ставки не свідчить про недобросовісність дій відповідача при зміні договору кредиту чи про несправедливість таких змін.

Крім того, згідно ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції на час укладання кредитного договору, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачають зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Також, як на підставу позовних вимог позивач посилається на те, що п.п. 3.3.15, 3.3.16, 3.4, 4.2, 4.3 , 4.4, 4.5 5 кредитного договору є недійсними, оскільки ним передбачено сплату позичальником кредитору комісії, що є порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів» щодо включення у договір умов, які є несправедливими, оскільки здійснюються банком на власну користь.

Згідно умов кредитного договору вбачається, що відповідач зобов'язався відкрити позичковий рахунок, видати кредит шляхом перерахування кредитних кредитних коштів на рахунок відкриття рахунку для зарахування коштів, направлених на погашення заборгованості за договором, а також здійснювати договірне списання з рахунків позичальника.

Відповідно до пунктів кредитного договору, що оскаржуються позивачем, комісійна винагорода визначена у договорі незмінною величиною - у процентному відношенні від суми кредиту.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладений, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За вимогами ч.1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлено частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи справи про визнання кредитних договорів недійсними, суди мають враховувати вимоги законодавства, що стосуються їх чинності. Вони встановлені як ЦК (статті 1048 - 105 1054), так і Законом України «Про фінансові послуги та держав регулювання ринків фінансових послуг».

Зокрема, суди мають встановлювати такі обставини: досягнення сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору, мета, сума і строк кредит умови і порядок його видачі та погашення; види (способи) забезпечення зобов'язані позичальника; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення і договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; кредитний договір має укладатись обов'язково у письмовій формі, причому недодержані письмової форми тягне його нікчемність та не створює жодних правових наслідків, окрім тих, що пов'язані з його нікчемністю; сторони кредитного договору повинні мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення сторін має бути вільним і відповідати їхній внутрішній волі.

За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно умов договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язані не допускається.

Статтями 6, 627 Цивільного Кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, і умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства згідно ст. 628 ЦК України

Отже, чинним законодавством передбачено презумпцію правомірності правочину, якщо сторони досягли згоди щодо усіх його умов та якщо умови договору не суперечать вимога чинного законодавства.

Сторони спірного правочину домовилися щодо усіх його умов, волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі та не було допущено порушень вимог ст. 203 ЦК України, тому немає підстав вважати умови кредитного договору недійсними. Крім того під час укладення кредитного договору ОСОБА_1 був ознайомлений з умовами кредитування та не заперечував проти них.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи цю норму, можна зробити висновок, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Судовою колегією не встановлено наявності одночасно всіх вказаних ознак, відповідні докази позивачем не надано.

Згідно п. 17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Пункт 2.4 глави 2 розділу II Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 255, в редакції на час укладання кредитного договору, визначає комісійні доходи і витрати банку як операційні доходи й затрати за наданими або отриманими послугами, сума яких обчислюється пропорційно сумі активу або зобов'язання чи вважається фіксованою.

Тобто, комісія за надання та обслуговування кредиту - це плата за послуги банку, що безпосередньо передбачена законодавством.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. З урахуванням вищезазначеного до переліку супутніх послуг, які можуть бути надані споживачеві при наданні банком споживчого кредиту, зокрема, можуть відноситися: відкриття поточного (карткового) рахунку, здійснення розрахунково-касового обслуговування, забезпечення обслуговування кредитної заборгованості тощо.

Таким чином, законодавством України передбачено порядок надання банками кредитів шляхом відкриття кредитних рахунків та здійснення розрахунково-касових операцій, при цьому банкам надано право встановлювати комісійну винагороду за ці послуги. Видатки, пов'язані зі здійсненням тієї чи іншої банківської операції, банк може включити до вартості договору та саме у відношенні зазначеної умови договору діє принцип свободи договору, який реалізується сторонами при укладенні договору, що жодним чином не вступає в суперечність з п. 3.6 Правил затверджених Постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168.

Судом встановлено, що договір укладений в письмовій формі, підписаний повноважними особами, містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами. При укладанні кредитного договору позичальник ОСОБА_1 знав про вищезазначені договірні умови і свідомо погоджувався з ними.

Згідно ч. 3 п. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, яка діяла на момент укладення спірного правочину, встановлено, що споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Будь-яких заборон щодо встановлення кредитним договором комісійних витрат позичальником Закон України «Про захист прав споживачів» на момент укладення спірного правочину не містив.

Отже, відсутні порушення закону з боку відповідача при укладанні кредитного договору та відсутні підстави для визнання положення щодо комісійної винагороди недійсними.

Крім того, абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким він був доповнений 22 вересня 2011 року, встановлено, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону.

Як вже зазначалось, спірний правочин був укладений 04 квітня 2008 року.

Більше того, зміни, що були внесені до Закону України «Про захист прав споживачів» 22 вересня 2011 року, у перехідних та прикінцевих положеннях містять чітке застереження про те, що ці зміни не застосовуються до договорів, укладених до набрання ними чинності.

У разі незгоди з умовами кредитного договору ОСОБА_1 мав можливість скористатись своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте таким правом ОСОБА_1 не скористався, що свідчить про його згоду з усіма умовами договору на час його укладання.

Посилання ОСОБА_1, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту йому не надано інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, не є підставою для задоволення позову, оскільки суб'єкт господарювання відповідно до ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, яка не передбачає своїм наслідком визнання договору недійсним.

Отже, у справі, яка переглядається, суд зазначених норм матеріального права не врахував та неправильно їх застосував, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи, а це відповідно до статті 309 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення і ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, ст. 309, 313, 316, 317, 319-324, 327 ЦПК України, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 червня 2016 року скасувати, ухвалити нове.

У задоволені позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання договору кредиту частково недійсним відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді -