Провадження №2/521/1716/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2017 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Поліщук І.О.,

при секретарі Святецькій І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» Одеська філія ВАТ «ВіЕйБі Банк» про визнання кредитного договору №285/07ф-5 від 23.08.2007 року та договору іпотеки від 23.08.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_2 зареєстрованого в реєстрі за № 120 недійсними,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до Відкритого акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» Одеська філія ВАТ «ВіЕйБі Банк» про визнання кредитного договору №285/07ф-5 від 23.08.2007 року та договору іпотеки від 23.08.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_2 зареєстрованого в реєстрі за № 120 недійсними, в якому просить визнати укладений між нею, ОСОБА_1 та відповідачем кредитний договір № 285/07ф-5 від 23.08.2007 року недійсним (нікчемним правочином) з моменту його укладення; визнати укладений між нею, ОСОБА_1 та відповідачем іпотечний договір від 23.08.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_2 зареєстрованого в реєстрі за № 120 недійсним (нікчемним правочином) з моменту його укладання. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що 23.08.2007 року між нею, ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський акціонерний банк» укладено кредитний договір № 285/07ф-5 від 23.08.2007 року, за яким відповідач надав позивачу грошові кошти на умовах: ліміт кредиту 35 000,00 доларів США, процентна ставка за користування кредитом 14% процентів річних, строком до 20.08.2027 року. Слід зазначити, що 23.08.2007 року у забезпечення кредитних зобовязань позивача в рамках кредитного договору було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_2, зареєстрований в реєстрі за № 120, де предметом іпотеки виступало нерухоме майно (квартира № 48, яка знаходиться в м. Одесі по вул. Радісна будинок 21, площею 31,1 кв. м.), що належить позивачу на праві приватної власності. Позивачка вважає, що в той же час, укладений кредитний договір (зі всіма додатками та додатковими угодами) за своїм змістом та текстом не відповідає діючому законодавству України (в тому числі в галузі кредитування), інтересам позивача, порушує її споживчі права та законні інтереси, що полягає у наступному. По-перше, на думку позивача пункт 1 ОСОБА_3 договору не відповідає діючому законодавству України, оскільки суперечить ч.1 ст.524 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Предметом кредитного договору можуть бути лише грошові кошти, але в жодному разі не речі. В цьому і полягає одна з головних відмінностей кредитного договору від інших схожих договорів, направлених на передачу майна. Взагалі-то самі по собі грошові знаки також є речами, але не на всі з них закон поширює правовий режим грошей. Так, стаття 192 ЦК України, поширює правовий режим грошей лише на грошову одиницю України - гривню. Іноземна ж валюта може використовуватися в Україні лише у окремих випадках, встановлених законом. Тобто, на іноземну валюту закон поширює правовий режим речі. Що стосується валюти договору споживчого кредиту, як зобовязання, яке виникло на території України та регулюється національним цивільним законодавством, то відповідно до статті 524 ЦК України, зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України. Проте, сторони все ж таки можуть визначити грошовий еквівалент в іноземній валюті. Але і в цьому разі іноземна валюта не є предметом договору споживчого кредиту. Таким чином, позивачка вважає, що предметом договору споживчого кредиту в іноземній валюті є речі (відповідна сума іноземної валюти), а це суперечить ч.1 ст.1054 ЦК України, яка визначає, що предметом кредитного договору можуть бути лише гроші українська гривня. Договори споживчого кредитування в іноземній валюті за своєю юридичною природою не є кредитними договорами, а є класичним прикладом договорів позики, предметом яких можуть бути як грошові кошти, так і інші речі, визначені родовими ознаками. Отже, позивач вважає, що невідповідність договору споживчого кредиту вимогам закону в момент його укладення тягне за собою недійсність такого договору відповідно до статті 215 ЦК України. По-друге, кредитний договір відповідає всім ознакам споживчого кредиту, а саме: відповідач є банком; позивач є споживачем, так як є фізичною особою, яка придбаває продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; продукція що набувається, відповідає ознакам продукції передбаченим Законом України «Про захист грав споживачів», правовідносини, породження яких є метою ОСОБА_3 договору, регулюються Законом України «Про захист прав споживачів». По-третє, укладення відповідачем кредитного договору, який за своїм змістом є фактично договором споживчого кредиту, в тій формі, який ми розглядаємо в рамках позовної заяви, свідчить про те, що відповідач скористався юридичною необізнаністю позивача та порушив цілу низку вимог діючого законодавства. Враховуючи той факт, що ОСОБА_3 договір передбачав надання кредиту на особисті потреби (позивач не є субєктом підприємницької діяльності в рамках кредитного договору та не є субєктом зовнішньоекономічної діяльності, а кредит відповідно до п. 1.2 кредитного договору надавався на придбання нерухомого майна), тобто грошові кошти в рамках споживчого кредиту були надані відповідачем на купівлю позивачем необхідного їй майна, а відповідно до діючого законодавства України розрахунки між резидентами України здійснюються виключно у гривні, укладення договору споживчого кредиту в іноземній валюті є порушенням Закону України «Про захист прав споживачів». Тобто, відповідач укладаючи кредитний договір у іноземній валюті усвідомлював, що єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами на території України є гривня, у звязку з чим позивач не зможе використовувати отримані грошові кошти, у якості засобу платежу, та буде вимушений здійснювати валюто-обмінні операції для того, щоб використати їх за цільовим призначенням відповідно до умов кредитного договору. По-четверте: позивач вважає, що, фактично, ще в момент підписання кредитного договору позивача поставлено в невигідне та таке, що порушує його права становище. ОСОБА_3 договір взагалі не містить відповідальності зі сторони відповідача за невиконання або неналежне виконання умов ОСОБА_3 договору, більше того даний ОСОБА_3 договір містить виключно пункти відповідальності тільки зі сторони позичальника. Крім того, кредитний договір має істотний дисбаланс прав позивача, по відношенню до безмежних прав відповідача, фактично позивачка взагалі не має жодних прав. Спірний ОСОБА_3 договір не містить умов або правил, які б регулювали дальність відповідача: ні за невиконання, ні за неналежне виконання відповідачем ОСОБА_3 договору, а це є суттєвою умовою (статті 628 ЦК України), через що кредитний договір в цілому, суперечить п.9 ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». По-пяте, відповідно до статті 35 Закону України «Про Національний банк України» гривня (банкноти і монети), як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, який приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України за всіма видами платежів, а також для зарахування на рахунки, вклади, акредитиви та для переказів. На момент укладання ОСОБА_3 договору, курс гривні до долару США (долар) становив 505 гривень за 100 доларів, до цього часу такий курс, з незначними коливаннями, тримався в Україні протягом останніх шести років. Як запевняли позивача, працівники відповідача, кредит в іноземній валюті - долар, є для неї найбільш вигідним. Вони запевняли, що економіка України розвивається стабільно, а Національний банк України пильно слідкує за курсом гривні до долару, що кредит в гривнях обтяжений великими процентами і тому в порівнянні з доларовим є невигідним, при цьому про валютні ризики, всупереч Закону України «Про захист прав споживачів», Позивача не попереджали. Тобто, позивачка вважає, що відповідач порушив право її, як споживача, на інформацію. Позивачка, не є спеціалістом в сфері кредитування, тому довіряла працівникам відповідача, як професіоналам в таких питаннях. На сьогодні курс гривні до долару (відповідно до курсу НБУ) становить приблизно 2582,72 гривень за 100 доларів. Отже, існує істотна зміна становища, щодо виконання боргових зобовязань за кредитним договором. Тобто з підвищенням курсу іноземної валюти, сума боргу значно зросла, яку позивачу необхідно сплачувати, в звязку із чим значно погіршився її фінансовий стан. По-шосте, відповідно до статті 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Враховуючи той факт, що ОСОБА_3 договір є недійсним з моменту його вчинення, то й Іпотечний договір підлягає визнанню недійсним, як забезпечення виконання зобовязань позивачки за ОСОБА_3 договором. Таким чином, позивачка вважає, що виходячи з усього вищенаведеного, можна дійти висновку, що укладений між нею та відповідачем ОСОБА_3 договір, містить суттєві невідповідності відносно вимог чинного законодавства України, ці невідповідності свідомо допущені відповідачем і націлені проти прав та інтересів позивачки. Так як будь-яка із зазначених умов, є істотною умовою ОСОБА_3 договору, відповідно до вимог законодавства України, вважає, що відповідно до ст. 217 ЦК України, недійсність будь-якої із зазначених умов окремо, а разом всіх тим паче, має наслідком недійсності правочину (ОСОБА_3 договору) в цілому, з усіма правовими наслідками, які закон з цим повязує. В свою чергу Іпотечний договір, як забезпечення зобовязань за ОСОБА_3 договором, також підлягає визнанню недійсним.

Представник позивачки в судове засідання не зявилась, надала до суду клопотання про розгляд справи без участі предста вника позивача, в якому просила суд розгляд справи ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» Одеська філія ВАТ «ВіЕйБі Банк» про визнання кредитного договору №285/07ф-5 від 23.08.2007 року та договору іпотеки від 23.08.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_2 зареєстрованого в реєстрі за № 120 недійсними за відсутності представника позивача.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, надав до суду письмові заперечення, в яких просив суд застосувати строки позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1 та відмовити в задоволені позовної заяви ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору №285/07ф-5 від 23.08.2007 року та договору іпотеки від 23.08.2007 року. В своїх запереченнях представник відповідача зазначив, що вважає аргументи, які викладені у позовній заяві ОСОБА_1 недоказаними, безпідставними та такими, що суперечить актам законодавства, тому не можуть бути підставою для визнання недійсним кредитного та іпотечного договорів. Позивачкою не доведено порушення її прав при укладанні та посвідчені договорів, договори укладені з дотриманням вимог ст. 220 ЦК України, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» Одеська філія ВАТ «ВіЕйБі Банк» про визнання кредитного договору №285/07ф-5 від 23.08.2007 року та договору іпотеки від 23.08.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_2 зареєстрованого в реєстрі за № 120 недійсними слід відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

У судовому засіданні встановлено, що 23 серпня 2007 року між ВАТ Всеукраїнський ОСОБА_4 в особі Заступника Голови правління директора Одеської філії ВАТ Всеукраїнський ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №285/07ф-5, за яким банк надає позичальнику грошові кошти у сумі 35000,00 доларів США, що складає еквівалент 176 750,00 гривень за курсом НБУ на момент укладання цього договору. Цільове використання кредиту: проведення розрахунків по договору купівлі-продажу від 23.08.2007 року, посвідченому приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_2, за реєстровим номером 4014, що укладений між позичальником та ОСОБА_5, згідно якого позичальник придбає у власність нерухоме майно однокімнатну квартиру №48, що знаходиться з адресою: м. Одеса, вул. Радісна, 21, яке стане власністю позичальника в майбутньому. Кредитні кошти надається терміном по 20 серпня 2027 року. За користування кредитними коштами встановлюється плата в розмірі 14% річних Погашення кредиту здійснюється щомісячно згідно графіку погашення кредиту.

В забезпечення кредитного договору №285/07ф-5 від 23.08.2007 року 23.08.2007 року між ВАТ Всеукраїнський ОСОБА_4 в особі Заступника Голови правління директора Одеської філії ВАТ Всеукраїнський ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки посвідчений ОСОБА_2, приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 120, де предметом іпотеки є нерухоме майно: квартира під номером 48, що знаходиться в місті Одесі по вулиці Радісній в будинку за №21, загальною площею 31,1 кв.м, в тому числі житловою 17,1 кв.м.

На час укладення кредитного договору, Договору Іпотеки Позичальник/Іпотекодавець ОСОБА_1 була ознайомлена з змістом вказаних договорів і наслідками порушення зобов'язань за цими договорами. Вказане підтверджується підписом Позичальника/Іпотекодавця в кредитному договорі, Договорі Іпотеки.

Надаючи правову оцінку виниклим між сторонами по справі правовідносинам, суд вважає, що спірні правовідносини регулюються Главою 71 Цивільного кодексу України та договірними умовами.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

В своєму позові позивачка визнавала факт укладання безпосередньо нею спірного кредитного договору від 23.08.2007 року та договору іпотеки від 23.08.2007 року з відповідачем та отримання коштів за умовами договору.

Факт укладення ОСОБА_3 договору підтверджуються підписами сторін договору, а також діями, що свідчать про добровільне виконання покладених на сторін обовязків. До даного висновку суд приходить виходячи, з того, що до матеріалів справи надано копії: договору кредиту, договору іпотеки, а також тим, що у самій позовній заяві позивачка визнає факт укладення кредитного договору та договору іпотеки.

Суд враховує, що позичальник добровільно 23.08.2007 року уклала на встановлених сторонами умовах кредитний договір №285/07ф-5 та 23.08.2007 року договір іпотеки, мала право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, що визначено ст. 1056 ч.2 ЦК України, але подібних дій з боку ОСОБА_1 здійснено не було.

Таким чином, судом встановлено, що сторони вчинили дії, які з однієї сторони, засвідчують їх бажання укласти відповідний ОСОБА_3 договір, а з іншої спрямовуються на виконання укладеного договору. Відповідними діями сторони підтвердили факти укладення договорів та здійснили фактичні дії щодо їх часткового виконання.

Також у позовній заяві вказано, що причиною звернення до суду є те, що на думку сторони позивача видача банками кредитів та сплата процентів за їх користування у валюті, відмінній від української гривні, без наявності індивідуальної ліцензії Національного банку України є порушенням валютного законодавства, що у свою чергу є підставою для визнання недійсним кредитного договору, у яких зобовязання між сторонами виражене в іноземній валюті та підлягає виконанню у валюті, відмінній від гривні України.

Дійсно, як встановлює ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Забезпечення стабільності грошової одиниці є основною функцією центрального банку держави Національного банку України. Втім, визначаючи правовий статус гривні, вказана норма Основного Закону не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав, офіційного тлумачення цього положення Конституційним Судом України не надавалось.

В силу ст. 192 ч.1 ЦК України, законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня.

Разом з тим, згідно ст. 533 ч.ч.1,2 ЦК України, грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Але в той же час, ст. 192 ч.2 ЦК України встановлює, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. А ст. 533 ч.3 ЦК України регламентує, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Спеціальне законодавство України у сфері банківської діяльності та діяльності небанківських фінансових установ не містить приписів, які б забороняли банкам або іншим фінансовим установам надавати кредити в іноземній валюті.

Як прямо передбачає ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківська діяльність це залучення у вклади грошових коштів фізичних і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, відкриття і ведення банківських рахунків фізичних та юридичних осіб; банківський кредит це будь-яке зобовязання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобовязання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобовязання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобовязання на сплату процентів та інших зборів з такої суми; банківська ліцензія це документ, який видається Національним банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність; кошти гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Законодавцем в ст.ст. 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» чітко визначені банківські операції, здійснювати які банки мають право на підставі банківської ліцензії незалежно від валюти, яка використовується національної або іноземної.

Згідно з ст. 55 ч.1 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

В силу ст.5 ч.ч.1,2 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового звязку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Відповідно до ст.5 ч.4 п.п. «в»,«г», індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують, зокрема, такі операції: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави.

Згідно ст.44 ч.1, ч.2 п.1, Закону України «Про Національний банк України», Національний банк діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютне регулювання і валютний контроль. До компетенції Національного банку у сфері валютного регулювання та контролю належить, зокрема, видання нормативно-правових актів щодо ведення валютних операцій.

Як встановлено в п.8.12 Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених постановою Правління Національного банку України №200 від 30 травня 2007, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 18 червня 2007 року за №656/13923, фінансові установи, які одержали генеральну ліцензію Національного банку на здійснення валютних операцій, і національний оператор поштового звязку можуть використовувати готівкову іноземну валюту для проведення валютних операцій відповідно до отриманих генеральних ліцензій Національного банку на здійснення валютних операцій.

Відповідно до п.5.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України №275 від 17 липня 2001 року, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 21 серпня 2001 року за №730/5921, письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Таким чином, ст.5 ч.2 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», передбачено право банку на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) здійснювати валютні операції, в тому числі надавати кредити у іноземній валюті фізичним особам та відповідно вимагати виконання зобовязання в іноземній валюті.

Суд враховує, що за станом на момент розгляду даної справи, як і на момент укладення ОСОБА_3 договору, законодавством України не встановлено терміни та суми кредитів в іноземній валюті, як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування. Даний факт, на переконання суду, не дозволяє поширити режим індивідуального ліцензування на валютні операції, повязані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті.

Таким чином, суд не вбачає порушень законодавства України, зокрема положень й вимог Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» та Цивільного Кодексу України, при укладенні та виконанні ОСОБА_3 договору, а посилання сторони позивача щодо невідповідності умов ОСОБА_3 договору законодавству України з підстав, повязаних з тим, що валютою кредитування є долари США, є цілком безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Безумовно, згідно ст. 16 ч.1, ч.2 п.2 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Як вказує ст. 202 ч.ч.1, 2 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно ст. 203 ч.ч.1,2,3,4,5 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Дійсно, згідно ст. 215 ч.ч.1,3 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Посилання позивачки на те, що всі ризики щодо знецінення національної валюти у відношенні до іноземної валюти несе відповідач, що на її думку є введенням в оману, судом також не прийняті, оскільки зазначені умови визначені договором, прочитані позивачкою ОСОБА_1 та вона на них погодилась підписавши договір та отримавши кошти, що не суперечить ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», якою передбачено, що визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання виконавцю можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір, у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладання договору не застосовується до операцій з фінансовими послугами, ціна яких залежить від зміни котировок або індексів на біржах чи ставок на фінансових ринках, які не контролюються продавцем послуг, що зазначено і в п.16 Постанови Пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року.

Для валютних операцій використовуються валютні (обмінні) курси іноземних валют, виражені у валюті України, зазначені курси встановлюються Національним Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України, до яких відповідач ніякого відношення не має.

Таким чином, позивачка не довела суду жодної істотної обставини яка б вказувала на введення її в оману під час укладання договору кредиту, не доведено умисел дій відповідача, істотність значення обставин, а також і сам факт обману. Щодо коливання іноземної валюти, суд звертає увагу на те, що зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості могла, виходячи з динаміки зміни курсів валют, передбачити в момент укладання договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Суд не приймає до уваги те, що ОСОБА_1 не знає діючого законодавства, оскільки вона могла скористатися своїм правом та отримати юридичну допомогу при оформленні кредитного договору.

Отже, вимога про визнання кредитного договору недійсним є безпідставною, тому повинна бути залишеною без задоволення.

Виходячи із того, що вимога позивачки про визнання недійсним договору іпотеки є похідною від визнання договору кредиту недійсним, що задоволенню не підлягає, то і вимога про визнання недійсним договору іпотеки також задоволенню не підлягає, оскільки основне зобов'язання недійсним не визнано.

В звязку з вище наведеним, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, оскільки кредитний договір №285/07ф-5 від 23.08.2007 року та договір іпотеки від 23.08.2007 року, були укладені з дотриманням чинного законодавства, є чинними та такими які підлягають виконанню.

Представник відповідача в своїх письмових запереченнях зазначив, що позивачем пропущено строк позовної давності при поданні позовної заяви.

За ст.267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Розглянувши правомірність застосування правил ст. 267 ЦК України, суд дійшов наступних висновків. Згідно з п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові на цих підставах, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленої до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, пропущення строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог. Тому враховуючи, що стороною позивача позовні вимоги недоведені, суд відмовляє в їх задоволенні на загальних підставах, незалежно від спливу строку позовної давності.

Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.ст. 4, 5, 12, 13, 81, 89, 258-259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» Одеська філія ВАТ «ВіЕйБі Банк» про визнання кредитного договору №285/07ф-5 від 23.08.2007 року та договору іпотеки від 23.08.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_2 зареєстрованого в реєстрі за № 120 недійсними відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене учасниками процесу до апеляційного суду Одеської області в тридцятиденний термін. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 27 грудня 2017 року.

Головуючий: