Справа № 463/3120/16 Головуючий у 1 інстанції: Шеремета Г.І.
Провадження № 22-ц/783/2273/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Л. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Струс Л.Б.

суддів: Ванівського О.М., Шандри М.М.

секретаря: Симець В.І.

за участю:ОСОБА_2, представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 01 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 Львівське АТП-14631, ОСОБА_5 про стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з позовом, просив стягнути з відповідача ОСОБА_5 на його користь 2000,00 грн. моральної шкоди та, уточнивши позовні вимоги до АТП-14631, просив стягнути з останнього на його користь моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн. за недостатню виховну роботу з водіями мотивуючи вимоги тим, що 20.06.2016 року близько 14.00 год. у м. Львові на вул.Яворницького, маючи намір доїхати до с.Конопниця, разом із дружиною зупинив автобус, належний відповідачу ОСОБА_4 Львівське АТП-14631, який здійснює рух за сполученням Львів-Нижанковичі, зайшовши в автобус, на вимогу водія оплатити за проїзд, предявив останньому посвідчення учасника бойових дій в зоні АТО, яке дає право на пільговий проїзд в громадському транспорті, на що водій автобуса сказав позивачу та його дружині вийти з автобуса. Такою поведінкою водія автобуса позивача було принижено, як участики АТО, в очах дружини, пасажирів автобуса та завдано моральної шкоди.

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 01 лютого 2017 року в позові ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2, подавши апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що не погоджується з рішенням суду, вважає що воно є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесено з порушенням норм процесуального та матеріального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Вказує що суд порушив принцип змагальності сторін, не дослідив належним чином докази протиправної поведінки відповідача та не вжив всіх заходів для з`ясування обставин справи а прийняв неналежні докази зі сторони відповідача.

Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 01 лютого 2017 року та ухвалити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав..

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

У відповідності до ч.2 ст.23 ЦК України, законодавчо передбаченими проявами моральної шкоди є фізичний біль та страждання, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; душевні страждання, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; душевні страждання, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; приниження честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Як вбачається з доводів апеляційної скарги апелянт погоджується, що між ним та ОСОБА_4 Львівське АТП-14631 було укладено договір (публічний договір).

Відповідно до ст. 910 ЦК України, за договором перевезення перевізник зобов'язується перевезти пасажира до пункту призначення, а у разі здавання багажу також доставити багаж до пункту призначення та видати його пасажиру. Пасажир зобов'язується сплатити встановлену плату за проїзд, а у разі здавання багажу також за його перевезення. Укладення договору перевезення пасажира та багажу підтверджується видачею відповідного квитка та багажної квитанції.

Договір про перевезення пасажира та багажу вважається укладеним в письмовій формі з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, при туристичних перевезеннях, перевезеннях на замовлення - з моменту посадки в автобус. Цей договір набирає чинності з моменту посадки пасажира в транспортний засіб і діє до моменту його висадки у пункті призначення.

У відповідності до ст. 920 ЦК України, у разі порушень зобов'язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Посилання позивача на норми статей цивільного кодексу, якими передбачено відповідальність за затримку відправлення транспортного засобу, запізнення транспортного засобу, не стосується відшкодування моральної шкоди за відмову в перевезенні.

Жодною нормою чинного законодавства не передбачено відповідальність у вигляді відшкодування моральної шкоди за порушення зобов'язань, що виникають за договором перевезення.

У п.5. Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (неморальної) шкоди роз'яснено, що питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно шкоду.

Відтак, зважаючи на те, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди в договірних правовідносинах може здійснюватись виключно у випадках, прямо передбачених законом, а також, якщо умови про відшкодування прописані в укладеному договорі, підстав для стягнення з ОСОБА_4 Львівське АТП-14631 моральної шкоди немає.

Окрім того, покликання апелянта про відшкодування моральної шкоди за завдану водієм образу та приниження його честі та гідності спростовуються матеріалами справи зокрема поясненнями свідків: його дружини ОСОБА_6 яка зазначила ,що водій не ображав її та чоловіка та не лаявся, хамське поводження водія полягало в тому, що водій попросив їх вийти з автобуса, оскільки перша зупинка автобуса згідно розкладу руху в Городку та водія ОСОБА_5 він жодним чином не ображав, не обзивав та не принижував позивача та учасників АТО, що підтверджується технічним записом судового засідання від 01.02.2017 року 25813 на 2хв.45с.

Відповідно до ст. ст. 10,60 ЦПК України, кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно п.3 постанови Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (неморальної) шкоди, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань чи інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями чи бездіяльностю інших осіб.

Разом з тим, у п.4 постанови вказується, що позивач зобов'язаний довести не тільки факт заподіяння моральних страждань, але і пояснити з яких міркувань він виходив, зазначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. Крім цього, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди у даному випадку підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», з подальшими змінами до неї (далі постанова ПВСУ № 4 від 31.03.1995 року), звертає увагу судів на те, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (абз. 1 п. 4, абз. 2 п. 5).

Зважаючи на наведене при вирішенні спору про стягнення моральної шкоди суду слід встановити: 1. наявність заподіяної позивачу шкоди; 2. протиправність діяння відповідача; 3. наявність причинного зв'язку між заподіяною шкодою і протиправним діянням відповідача.

При цьому кожна із вказаних обставин повинна бути підтверджена належними та допустимими доказами.

Однак позивачем не надано жодних доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ч. 1 ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Умовами застосування цих норм є завдання моральної шкоди неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. Відсутність хоча б одного з елементів виключає цивільно-правову відповідальність.

Як встановлено апеляційним судом, що постанова Управління Укртрансбезпеки у Львівській області про застосування адміністративно-господарського штрафу№035809 від 02.08.2016 року не містить ідентифікуючих ознак про подію, яка трапилася 20.06.2016 року на вулиці Яворницького зазначено, що остання складена 14.07.2017 року на пл. Двірцевій у м. Львові.

Згідно довідки ОСОБА_4 Львівське АТП-14631, підписаної директором підприємства, інших постанов про застосування адміністративно-господарського штрафу з Управління Укртрансбезпеки у Львівській області у зв'язку з порушенням підприємством законодавства про автомобільний транспорт на маршруті Львів-Нижанковичі протягом 2016 року не надходило.

Колегія суддів вважає, що позивачем не доведено факт заподіяння йому моральних страждань через відмову відповідачів у його перевезенні 20.06.2016 р., а також відсутній причинний зв`язок між діями відповідача та спричиненням моральних страждань, не надано доказів у чому полягає моральна шкода та чим керувався позивач, визначаючи розмір відшкодування.

Зважаючи на вказане підстав для задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 Львівське АТП-14631, ОСОБА_5 про стягнення моральної шкоди немає, а тому судом першої інстанції у задоволенні такого було вірно відмовлено.

Вищезазначені доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи вказане, оскаржуване рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу як необґрунтовану відхилити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 01 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий

Судді