Справа № 363/965/16-ц Головуючий у І інстанції Котлярова І. Ю.
Провадження № 22-ц/780/5484/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 35 14.12.2017
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Суханової Є.М.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 18 вересня 2017 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року ТОВ «Комплекс Агромарс» звернулося до Вишгородського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником, мотивуючи свої вимоги тим, що 12.04.2010 року ОСОБА_2 був прийнятий на роботу в ТОВ «Комплекс Агромарс» на посаду підмінного водія-експедитора автофургонів автоколони №2 автотранспортного парку головного виробництва транспортного департаменту Гаврилівського птахівничого комплексу.

В подальшому ОСОБА_2 неодноразово переводився на посади підмінного водія-експедитора та водія автофургону різних автоколон ТОВ «Комплекс Аргомарс», в звязку з чим між ним та позивачем укладались договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

У період з 02.09.2014 року по 15.07.2015 року відповідачем було порушено трудові обовязки та допущено нестачі під час перевезення мясопродукції, чим підприємству було заподіяно матеріальну шкоду на суму 41 471,88 грн.

12.08.2015 року ОСОБА_2 був звільнений з ТОВ «Комплекс Агромарс» за власним бажанням, однак відшкодувати заподіяну підприємству матеріальну шкоду в добровільному порядку відмовився, в звязку з чим позивач на підставі п. 4 ч. 1 ст. 232 КЗпП України звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 суми завданих збитків у розмірі 41 471,88 грн.

Під час розгляду справи позивачем було проведено перерахунок збитків та зменшено суму позовних вимог до 12 828,25 грн., які позивач і просив стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 18 вересня 2017 року у задоволенні позову ТОВ «Комплекс Агромарс» відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ТОВ «Комплекс Агромарс» подало на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення їхніх вимог в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 12.04.2010 року Наказом № 476 КА/к-п ОСОБА_2 був прийнятий на посаду підмінного водія-експедитора автофургонів автоколони № 2 автотранспортного парку головного виробництва з 13.04.2010 року зі строком випробування 1 місяць (т.1, а.с.14).

13.04.2010 року між ТОВ «Комплекс Агромарс» та ОСОБА_2 було укладено договір № 72-в про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (т.1, а.с.15).

Згідно наказів від 10.05.2010 року № 325КА/к-п-д, від 14.09.2010 року № 582КА/к-п-д, від 01.10.2010 року № 627/9КА/к-п-д, від 09.06.2011 року № 233КА/к-п-д, від 30.12.2011 року № 665КА/к-п-д, від 18.08.2014 року № 294/2КА/к-п-д, ОСОБА_2 переводився на посади водія-експедитора, водія та підмінного водія різних автоколон ТОВ «Комплекс Агромарс». Остання посада відповідача - водій автофургону та рефрижератора DAF FT CF 85.410, державний номер НОМЕР_1 автоколони № 2 автотранспортного парку з 18.08.2014 року (т.1, а.с.16-21, 24-30, 33).

Також встановлено, що між ТОВ «Комплекс Агромарс» та ОСОБА_2 були підписані договори № 117-Е та 117-В від 01.10.2010 року, № 178-Е та 178-В від 01.01.2012 року, 426-Е та 426-В від 01.12.2010 року, № 191-Е та 191-В від 01.02.2014 року про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, згідно умов яких працівник, що займає посаду експедитора автоколони № 2 і виконує роботу, безпосередньо пов'язану з прийманням для доставки, доставки та передачі переданих йому матеріальних цінностей, приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей та зобов'язується дбайливо ставитися до переданих йому на збереження або з іншою метою матеріальних цінностей підприємства і вживати заходів для попередження збитків, своєчасно повідомляти керівництво підприємства про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження ввірених йому матеріальних цінностей, вести облік, складати й передавати у визначеному порядку товарно-грошові та інші звіти про рух та рештки ввірених йому матеріальних цінностей, брати участь в інвентаризації ввірених йому матеріальних цінностей (т.1, а.с.22, 23, 31, 32, 34, 35, 36, 37).

Підприємство в свою чергу, зобов'язується створювати працівникові умови, необхідні для нормальної праці та забезпечення повного збереження ввірених йому матеріальних цінностей, знайомити працівника з чинним законодавством щодо матеріальної відповідальності працівників за збитки, нанесені підприємству, установі, організації, а також із чинними інструкціями, нормативами та правилами збереження, приймання, обробки, продажу (збуту), перевезення або застосування у процесі виробництва переданих йому матеріальних цінностей.

Згідно п. 3 договорів передбачено, що у випадку незабезпечення з вини працівника збереження ввірених йому матеріальних цінностей, визначення розміру збитків, завданих підприємству, та їх відшкодування відбувається у відповідності до чинного законодавства.

Пунктом 4 договорів передбачено, що працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо збитки завдані не з його вини.

Наказом від 12.08.2015 року № 783КА/к-з ОСОБА_2 звільнений з посади водія автофургону та рефрижератора DAF FT CF 85.410, державний номер НОМЕР_1 автоколони № 2 автотранспортного парку за власним бажанням (т.1, а.с.38).

Під час виконання трудових обовязків відповідачем в період з 02.09.2014 року по 15.07.2015 року здійснено приймання, доставку та передачу контрагентам різноманітної мясопродукції. Перевезення мясопродукції здійснювалась на склади багатьох міст України, що підтверджується видатковими (товарно-транспортними) накладними, актами прийому передачі продукції (т.1, а.с.45-246). Вказаними документами зафіксовано нестачу ввірених відповідачу матеріальних цінностей при їх прийманні одержувачами. Зокрема, загальна нестача в кг. складає 1667,377 вартістю 41 679,53 грн.

В ході розгляду справи позивачем здійснено перерахунок розміру заподіяної підприємству матеріальної шкоди з дотриманням Норм природного убутку м'ясопродуктів при міжміських перевезеннях в авторефрижераторах, затверджених наказом Міністерства торгівлі СРСР від 29 грудня 1984 року №339 та зменшено розмір позовних вимог до 12 828 грн. 25 коп. (т.2, а.с.148-149).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства, виходячи з наступного.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоду завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обовязків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

У абз. 2 п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам розяснено, що, виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства, суд у кожному випадку зобовязаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й обєктивного зясування обставин, від яких згідно зі ст.ст. 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, зясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обовязки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обовязку відшкодувати заподіяну шкоду.

Обовязок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (ст. 138 КЗпП України).

Згідно п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам розяснено, що під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обовязків, грошові виплати.

Шкода повинна бути такою, що реально настала для підприємства. Коли працівник самовільно використовує для власних потреб техніку автомашини, трактори, станки, інше обладнання пряму дійсну шкоду становлять амортизація техніки, витрати пального, мастильних матеріалів, електроенергії, необхідність найму і використання техніки інших підприємств.

За наявності шкоди для настання матеріальної відповідальності необхідні ще три умови: протиправна поведінка працівника, причинний зв'язок між протиправною поведінкою працівника і результатом у вигляді шкоди, що настала, та вина працівника.

Протиправними вважаються такі дії чи бездіяльність працівника, які становлять порушення норм поведінки, встановлені законодавством, правилами внутрішнього трудового розпорядку, посадовими інструкціями, наказами і розпорядженнями власника або уповноваженого ним органу.

Протиправна поведінка може бути виражена як дія, що заборонена законом, або як бездіяльність, коли працівник був зобовязаний вчинити певні дії в силу своїх трудових обовязків, але не вчинив їх. Тобто, протиправна поведінка працівника може проявлятися у формі протиправної дії чи протиправної бездіяльності.

Відповідно до ч. 4 ст. 130 КЗпП Української РСР на працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за неодержані підприємством прибутки, за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності.

Безспірним підтвердженням протиправності дій чи бездіяльності працівника, який заподіяв матеріальну шкоду, є притягнення його за це до кримінальної, адміністративної чи дисциплінарної відповідальності.

Між діями (бездіяльністю) працівника і наслідками, що настали, у вигляді прямої дійсної шкоди, повинен бути причинний звязок, який є другою умовою покладення на працівника матеріальної відповідальності. За відсутності причинного звязку між протиправними діями (протиправною бездіяльністю) і наслідками, що настали, працівник не може бути притягнутий до матеріальної відповідальності.

Вина є третьою умовою матеріальної відповідальності працівника і становить субєктивну умову відповідальності, маючи дві форми: умисел і необережність. Умисел може бути прямим і побічним, необережність виражається у формі самовпевненості та недбалості.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме протиправними діями чи бездіяльністю відповідача ОСОБА_2 позивачу завдано матеріальної шкоди у вигляду нестачі ввірених відповідачу мясопродуктів, а також доказів наявності між діями ОСОБА_2 та нестачею мясопродуктів причинного звязку та вини останнього у матеріальній шкоді, завданій ТОВ «Комплекс Агромарс», в звязку з чим законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, відповідно до ст. 303 ЦПК України, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Доводів, які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення, апеляційна скарга позивача не містить.

Оскільки судом першої інстанції повно і всебічно зясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» - відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 18 вересня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді: