РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/7451/17

пр. № 2/759/3812/17

18 грудня 2017 рокуСвятошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді -Величко Т.О.

при секретарі - Забелі А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального центру соціального обслуговування Святошинського району м.Києва про поновлення на посад , -

ВСТАНОВИВ:

Позивач у справі звернувся із вказаним позовом до суду, посилаючись на те, що ОСОБА_1, працювала соціальним робітником в Територіальному центр соціального обслуговування Святошинського району м. Києва з 10 січня 2017 року. З 25 березня 2017 року у зв'язку із тим, що куратором ОСОБА_2 не призначила достатньої кількості підопічних. У зв'язку з цим директор Територіального центру соціального обслуговування Святошинського району м. Києва ОСОБА_3 почала погрожувати позбавленням премії та зменшення заробітної плати у два рази. Підопічні яких Позивач обслуговувала, постійно підбурювалися керівництвом Відповідача до зміни робітника соціальної служби, тому позивачу доводилося працювати замість моїх колег ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Позивач зазначила, що з Наказом № 379/24-01 від «20» квітня 2017 року була звільнена на основі пункту 3 статті 40 Кодексу законів про працю. З наказом Позивача офіційно не було ознайомлено. Трудову книжку не повернули. Після подій 20 квітня 2017 року Позивач звернулася до лікаря щоб отримати медичну допомогу. На основі звернень їй видали Листок непрацездатності. Фактично Позивач не працюю з 21 квітня 2017 року. Являюся вдовою без годувальника. Обов'язки соціального робітника виконувала добросовісно, обслуговувала підопічних добре. Звільнення вважає незаконним, адже самі ж роботодавці створювали умови для перешкоджання та не виконання її трудових обов'язків. Роботодавець не надавав позивачу спеціальних засобів для прибирання, не видавав безкоштовно посвідчення та вчасно не видавали проїзний квиток. Таким чином, з викладеного вбачається, що відповідач звільнив позивача без законної на те підстави, а тому, відповідно до положень ст. 235 КЗпП України зобов'язаний поновити її на роботі.

Крім того, позивач зазначила, що в результаті незаконного звільнення не було нараховано середньомісячну заробітну плату, відповідач при поновленні позивача на раніше займаній посаді зобов'язаний виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу. Вказані дії з боку відповідача є порушенням законних прав на працю, які завдали позивачу моральних страждань, моральна шкода, завдана в результаті незаконного звільнення

В судовому засіданні позивач підтримала заявлені позовні вимоги та просила суд позов задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував, посилаючись на те, що після прийняття на роботу до Територіального центру на посаду соціального робітника до відділення соціальної допомоги вдома № 1 Територіального центру на повний робочий день із оплатою праці згідно штатного розпису ОСОБА_1 була ознайомлена із посадовою інструкцією. Для створення умов, необхідних для належного соціального обслуговування підопічних, соціальний робітник ОСОБА_1 у продовж часу протягом якого вона обіймала займану посаду отримувала від Територіального центру проїзні квитки, халати, господарську сумку на колесах, гумові рукавиці та плащ (дощевик). Відповідно до посадової інструкції соціального робітника відділення соціальної допомоги вдома № 1 Територіального центру, затвердженої 21.06.2016 директором Територіального центру, соціальний робітник, виконує роботу по наданню соціальних послуг одиноким непрацездатним громадянам. Група обслуговування соціального робітникам повинна складати не менше 10 громадян. В разі не укомплектованої дільниці обслуговування, соціальному робітнику дається робота по обслуговуванню дільниць соціальних робітників, які знаходяться у відпустці. Група обслуговування соціального робітника ОСОБА_1 складала 13 осіб, що не заперечується самим Позивачем та підтверджується поданою Позивачем копією списку ОНГ , де вона власноруч дописала шість осіб, які обслуговувались по заміні.

Представник відповідача зазначив, що за період часу перебування соціального робітника ОСОБА_1 на випробувальному терміні, вона належним чином виконувала свої посадові обов'язки і отримувала передбачений штатним розписом посадовий оклад. Крім того, за період із лютого по березень 2017 року їй було виплачено премії у розмірі 1500,00 грн. та 1400,00 грн. відповідно. Однак, після проходження випробуваного терміну ставлення соціального робітника ОСОБА_1 до роботи та посадових обов'язків змінилось в негативну сторону. На директора Територіального центру від гр. ОСОБА_6, ОСОБА_7, та ОСОБА_8 - підопічних соціального робітника ОСОБА_1, почали надходити скарги із вимогою про заміну соціального робітника у зв'язку із незадовільною якістю соціального обслуговування. З метою реагування на скарги, які надійшли до Територіального центру, відносно соціального робітника ОСОБА_1, Територіальним центром було проведено нараду, де було прийнято рішення про створення комісії та проведення перевірки дільниці, що обслуговує соціальний робітник ОСОБА_1, комісією у складі соціальних працівників ОСОБА_2 та ОСОБА_9 Після вказаної наради соціальний робітник ОСОБА_1 почала з'ясовувати стосунки із тими підопічними, які звернулись то Територіального центру із вимогами про її заміну на іншого соціального робітника. Так, зокрема, вдома у громадянки ОСОБА_7, яка входила в число підопічних соціального робітника ОСОБА_1, почала з'ясовувати відносини, як із підопічною ОСОБА_7 так із її донькою, яка також є літною жінкою. Після чого донька ОСОБА_10 зателефонувала до відділення соціальної допомоги вдома № 1 Територіального центру із вимогою відсторонити соціального робітника ОСОБА_1 від обслуговування її матері, оскільки вони її бояться.

Представник відповідача зазначив, що після винесення соціальному робітнику ОСОБА_1 догани, оформленої наказом від 07.04.2017 № 126, на директора Територіального центру у продовж 18 - 19 квітня 2017 року надійшли ще три заяви від отримувачів соціальних послуг ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13, які також були підопічними соціального робітника ОСОБА_1 Зазначені громадяни категорично відмовлялися від послуг соціального робітника ОСОБА_1, з тих мотивів, що її поведінка не припустима та не зрозуміла, а послуги - незадовільні. У зв'язку з надходженням згаданих заяв соціального робітника ОСОБА_1 було запрошено завідувачем відділення соціальної допомоги вдома № 1 Територіального центру для отримання від неї пояснень стосовно скарг. Проте надавати будь-які пояснення соціальний робітник ОСОБА_1, відмовилась. До відділення соціальної допомоги вдома № 1 Територіального центру 20.04.2017 зателефонувала гр. ОСОБА_14 - ще одна з підопічних соціального робітника ОСОБА_1 і повідомила про те, що ОСОБА_15 взяла у неї 500 гривень на придбання ліків, але не принесла ні ліків, ні решти грошових коштів. Після цього завідувач відділення соціальної допомоги вдома № 1 Територіального центру вирішила поспілкуватись і з іншими підопічними соціального робітника ОСОБА_1 відносно можливих невиконаних прохань з її боку по відношенню до підопічних. За результатами телефонних розмов із підопічними соціального робітника ОСОБА_1 було встановлено, що гр. ОСОБА_16 дав соціальному робітнику ОСОБА_1 гроші на придбання вермішелі, але вона так і не принесла ні вермішелі, ні грошових коштів. Крім того, з'ясувалось, що вона мала ключі від квартири підопічного ОСОБА_17

Представник відповідача зазначив, що з огляду на те, що невиконання з боку соціального робітника ОСОБА_1 покладених на неї обов'язків стало носити систематичний характер, а поведінка стала викликати постійні скарги з боку підопічних, 20.04.2017 виконуючим обов'язки директора Територіального центру ОСОБА_18 за результатами розгляду всіх документів, які стосувались роботи соціального робітника ОСОБА_1, було прийнято рішення про її звільнення із роботи на підставі п. З ст. 40 КЗпП України, тобто за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього. Цього ж дня ОСОБА_1 було запрошено до відділу кадрів Територіального центру для ознайомлення з наказом про звільнення, однак підписувати наказ про звільнення та отримати трудову книжку відмовилася. Головним фахівцем відділу кадрів двічі листом від 21.04.2017 № 379/24-01 та 13.05.2017 № 429/24-01 було направлено повідомлення про необхідність ОСОБА_1 забрати трудову книжку за адресою: м. Київ, вул. Жмеринська, буд. 22-А, кімната № 6. І тільки 12.07.2017 року громадянка ОСОБА_1 забрала свою трудову книжку, про що свідчить запис в Книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них Територіального центру.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні данні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Відповідно до ст.59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що наказом від 10.01.2017 року №27-к ОСОБА_1, прийнято з 11 січня 2017 року на посаду соціального робітника відділення соціальної допомоги вдома №1, з заробітною платою згідно штатного розпису, з урахуванням підвищення посадового окладу у зв'язку зі шкідливими і важкими умовами праці та за обслуговування ліжкових хворих зі значною зниженою рухомою активністю (а.с.18).

Судом встановлено, що за період часу перебування соціального робітника ОСОБА_1 на випробувальному терміні, вона належним чином виконувала свої посадові обов'язки і отримувала передбачений штатним розписом посадовий оклад.

Судом встановлено, що після проходження випробуваного терміну ставлення соціального робітника ОСОБА_1 до роботи та посадових обов'язків змінилось в негативну сторону. На директора Територіального центру від гр. ОСОБА_6, ОСОБА_7, та ОСОБА_8 - підопічних соціального робітника ОСОБА_1, почали надходити скарги із вимогою про заміну соціального робітника у зв'язку із незадовільною якістю соціального обслуговування. (а.с.40-42).

Судом встановлено, що 18 - 19 квітня 2017 року надійшли ще три заяви від отримувачів соціальних послуг ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13, які також були підопічними соціального робітника ОСОБА_1 Зазначені громадяни категорично відмовлялися від послуг соціального робітника ОСОБА_1, з тих мотивів, що її поведінка не припустима та не зрозуміла, а послуги - незадовільні. (а.с.50-53).

Судом встановлено, що невиконання з боку соціального робітника ОСОБА_1 покладених на неї обов'язків стало носити систематичний характер, а поведінка стала викликати постійні скарги з боку підопічних, 20.04.2017 виконуючим обов'язки директора Територіального центру ОСОБА_18 за результатами розгляду всіх документів, які стосувались роботи соціального робітника ОСОБА_1, було прийнято рішення про її звільнення із роботи на підставі п. З ст. 40 КЗпП України, тобто за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього.

Судом встановлено, що головним фахівцем відділу кадрів двічі листом від 21.04.2017 № 379/24-01 та 13.05.2017 № 429/24-01 було направлено повідомлення про необхідність ОСОБА_1 забрати трудову книжку за адресою: м. Київ, вул. Жмеринська, буд. 22-А, кімната № 6. І тільки 12.07.2017 року громадянка ОСОБА_1 забрала свою трудову книжку, про що свідчить запис в Книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них Територіального центру.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Судом встановлено, що позивачем не надано суду належних та обгрунтованих доказів, а також не повідомлено про підстави звільненя від доказування, про те , що підстави, які слугували для звільнення позивача згідно ч.3 ст. 40 КЗпП України не знайшли своїх підтверджень, також не надала суду доказів, про які вказувала у судовому засіданні, що особи, які перебували на її обслуговуванні під тиском відповідача написали на неї скарги, а тому позов не доведений та задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.142 ЦПК України судові витрати віднести за рахунок держави.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. ст.36 КЗпП України, ст.ст. 4-13, 77-84, 142, 259, 260, 264-266, 269, ЦПК України,Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 зі змінами та доповненнями "Про практику розгляду судами трудових спорів", суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва через Святошинського районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Т.О. Величко