АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Вербової І.М.,

суддів Шахової О.В., Головачова Я.В.,

при секретарі Іваницькій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 14 вересня 2017 року у справі за поданням державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Святошинського РУЮ у м. Києві Галіч Н. В. про примусове проникнення до житла боржника - ОСОБА_1,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 03 грудня 2013 року в позові Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки - відмовлено (том І а.с.87-89).

Рішенням колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва від 27 травня 2014 року частково задоволено апеляційну скаргу ПАТ «Універсал Банк», рішення Святошинського районного суду міста Києва від 03 грудня 2013 року скасовано та ухвалене нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_1, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №014-2008-458 від 28 лютого 2008 року в розмірі 1 004 373 грн. 80 коп., шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною предмета іпотеки, встановленою на рівні, не нижчому від вартості майна на підставі оцінки, проведеною суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. В іншій частині позовних вимог - відмовлено (том І а.с.193-196).

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 26 вересня 2017 року задоволено скаргу ОСОБА_1, визнано дії державного виконавця Святошинського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Галіч Н.В. по опису арешту майна - квартири АДРЕСА_2 по виконавчому провадженню №51119704 за виконавчим листом від 16 лютого 2015 року, протиправними (том І а.с.235-237).

______________________________________________

Справа № 759/5821/13-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/12783/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Величко Т.О.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

Ухвалою судді Святошинського районного суду міста Києва від 14 вересня 2017 року задоволено подання державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Святошинського РУЮ у м. Києві Галіч Н.В. про примусове проникнення до житла боржника - ОСОБА_1 та надано дозвіл державному виконавцю на примусове проникнення до будинку за адресою: АДРЕСА_3, для здійснення опису та арешту майнового стану боржника (том ІІ а.с.26-27).

Не погоджуючись з вищевказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу судді Святошинського районного суду міста Києва від 14 вересня 2017 року та постановити нову ухвалу про відмову в задоволенні подання державного виконавця.

Апеляційну скаргу мотивував, зокрема, тим, що суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, а також зробив висновки, які не відповідають обставинам справи. Зазначає, що оскільки квартира АДРЕСА_2 є предметом іпотеки по валютному кредиту та на неї розповсюджується дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», враховуючи ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 29 грудня 2016 року (№4-с/759/266/16), яка не була оскаржена та набрала чинності, якою встановлено недопустимість проведення конкретних виконавчих дій, заходів, спрямованих на примусове виконання вказаного рішення суду щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, задоволення подання державного виконавця про примусове проникнення до житла є незаконним.

Так, ухвала Святошинського районного суду міста Києва від 29 грудня 2016 року (№4-с/759/266/16) є новим доказом, який підлягає оцінці Апеляційним судом міста Києва.

В суді апеляційної інстанції представник апелянта - ОСОБА_6 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити з підстав, викладених у ній.

Державний виконавець в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, а тому у відповідності до ч.2 ст.305 ЦПК України колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи та письмові докази у їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Задовольняючи подання державного виконавця про примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_1 суд першої інстанції дійшов висновку про доцільність задоволення подання, оскільки державним виконавцем надано всі необхідні документи, оформлені належним чином.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів дійшла висновку, що постановлена ухвала відповідає зазначеним вимогам закону, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2, п. 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб.

За положеннями ст. 376 ЦПК України питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи за поданням державного виконавця. Суд негайно розглядає подання без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Відповідно до ст. 30 Конституції України кожному гарантується недоторканість житла. Не допускається проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку як за вмотивованим рішенням суду.

Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема, для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства. Обмеження права особи на недоторканність житла, яке визначено в Конституції України й міжнародно-правових актах, визнається легітимним втручанням держави в права людини з метою забезпечення загального блага.

Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти до висновку про те, що державний виконавець зобов'язаний здійснювати всі необхідні дії передбачені чинним законодавством для виконання рішення суду, зокрема шляхом звернення до суду із поданням про примусове проникнення до житла.

Таким чином, державний виконавець відповідно до вимог законодавства звернувся із відповідним поданням до суду, оскільки в даному випадку можливим засобом виконання судового рішення є примусове проникнення до житла боржника.

Згідно з ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» боржник зобов'язаний: 1) утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; 2) допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; 3) за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п'яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; 4) повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини; 5) своєчасно з'являтися на вимогу виконавця; 6) надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов'язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (ч. 6 ст. 19 даного Закону).

Так, Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно, загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки).

Таким чином, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Вказаним Законом не забороняється проведення виконавчих дій, за виконавчими документами.

Суд враховує також позицію Європейського суду з прав людини, згідно якої право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. У такому самому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції (справа ОСОБА_7 проти України). Орган виконавчої служби зобов'язаний вжити усіх заходів до виконання виконавчих документів, оскільки протилежний підхід взагалі знівелював би суть виконавчих документів, так як достатньо було б не виконати протягом шести місяців виконавчий документ і стягувач за таким виконавчим документом був би звільнений від майнових зобов'язань. Такий підхід взагалі унеможливив би стягувачу за виконавчим документом стягнути кошти, які боржник по виконавчим документам зобов'язаний сплатити, що є неприпустим у правовій державі.

При розгляді справи в суді першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1, будучи ознайомленим з матеріалами виконавчого провадження та належним чином обізнаним про необхідність виконання рішення суду, на неодноразові звернення державного виконавця не реагував, до останнього не з'являвся, доступу до спірної квартири для опису та арешту майна не надавав, борг не погашає, у зв'язку з чим державний виконавець позбавлений можливості провести передбачені чинним законодавством дії, а отже виконати рішення суду.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо задоволення подання державного виконавця правильними та належним чином мотивовані відповідно до норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що при розгляді справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 не приймав участь та не викликався в судове засідання, не заслуговують на увагу, оскільки згідно ч.2 ст.376 ЦПК України суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця, приватного виконавця, у зв'язку з чим дана обставина не може бути підставою для скасування ухвали суду.

Посилання апелянта на те, що оскільки квартира АДРЕСА_2 є предметом іпотеки по валютному кредиту та на неї розповсюджується дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», враховуючи ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 29 грудня 2016 року (№4-с/759/266/16), задоволення подання державного виконавця про примусове проникнення до житла є незаконним, є безпідставними, оскільки, як зазначалось вище, вказаним Законом не забороняється проведення виконавчих дій за виконавчими документами.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення подання державного виконавця.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи наведені обставини, постановлена судом ухвала відповідає вимогам процесуального закону і не може бути скасована з підстав, наведених в апеляційній скарзі, а тому остання має бути відхилена на підставі п. 1 ч. 2 ст. 307 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 312, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 14 вересня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Головуючий: І.М. Вербова

Судді: О.В.Шахова

Я.В.Головачов