єдиний унікальний номер справи 531/548/16-ц
номер провадження 2/531/70/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2017 року місто Карлівка

Карлівський районний суд Полтавської області у складі

головуючої судді Лизенко І.В.,

за участі секретаря судового засідання Клименко Т.М.,

позивачки ОСОБА_1,

представника позивачки ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

представника третьої особи ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в судовій залі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав, третя особа орган опіки та піклування в особі служби у справах дітей Крлівської районної державної адміністрації,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка 27.04.2016 звернулась до суду з вищеназваним позовом, посилаючись на те, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі до 18.03.2005. Від спільного подружнього життя мають неповнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який після розірвання шлюбу проживає разом з матір'ю та перебуває на її утриманні. Відповідач не приймає участі у вихованні дитини, не відвідує батьківські збори, не з'являється до школи і не цікавиться навчанням та вихованням дитини. Вітчим ОСОБА_7 проявляє свою любов та турботу до дитини, виховує, забезпечує медичний догляд, лікування та оздоровлення, разом з позивачкою утримує та забезпечує найкращі інтереси сина. При цьому рідного батька дитина не відносить до кола своєї родини. Вважає, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків щодо сина, тому просила суд позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2; стягнути з відповідача судові витрати у справі.

У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, надала пояснення, аналогічні викладеному в позовній заяві, доповнивши, що після розлучення відповідач іноді спілкувався з сином, відвідував його у дитсадку. З 2008 року і до цього часу інтересу до дитини не виявляє, не цікавиться його життям, станом здоров'я, не спілкується з ним взагалі. Відповідач сплачує аліменти за рішенням суду. Мав заборгованість у 2014 році, але зараз сплачує своєчасно. Перешкоди у спілкуванні з сином вона відповідачу не чинила. Відповідач звернувся до служби у справах дітей щодо усунення перешкод у вихованні дитини вже після її звернення до суду з цим позовом.

Представник позивачки позов підтримав, доповнень на надав.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, пояснивши, що з 2005 року працює в Російській Федерації, а з 2013 року офіційно у ТОВ «Деловые традиции» м.Москва, приїздить додому раз на півроку. У зв'язку з цим не має можливості спілкуватися з сином постійно, як хотів би. Однак, він телефонував сину, зустрічався з ним, але так, щоб позивачка не знала, бо вона забороняла ОСОБА_6 спілкування з ним. Лише за останній рік у сина двічі змінився номер телефону. З 2016 року після звернення позивачки до суду змінилось ставлення дитини до нього під тиском матері: ОСОБА_6 відмовляється спілкуватись, не йде на контакт. До цього часу стосунки були нормальні. Під час приїзду з роботи він відвідував школу, цікавився успішністю сина, систематично телефонує класному керівникові. Заборгованості по аліментах ніколи не мав. У 2014 році була нарахована заборгованість через те, що документи про оплату зберігались у його матері, виконавцю надані не були. Він намагається брати участь в житті сина, але позивачка налаштувала сина проти батька. Не приходив за місцем проживання сина, бо у позивачки нова сім'я, та через неприязні стосунки. Щодо випадку в автобусі зазначив, що сина не бачив. Категорично заперечує проти задоволення позову.

Представник відповідача підтримала позицію відповідача та доповнила, що відповідач має переплату по аліментах на утримання сина, спілкується з дитиною під час перебування в Україні. Не має можливості спілкуватись з сином постійно через характер та місце роботи. З 2016 року таке спілкування неможливе через перешкоди з боку матері, у зв'язку з чим відповідач звернувся до служби у справах дітей.

Представник органу опіки та піклування в особі служби у справах дітей Карлівської районної державної адміністрації заперечувала проти задоволення позову, пояснивши, що позбавлення відповідача батьківських прав є недоцільним. Вивчивши обставини спору, з'ясували, що між батьками існують неприязні стосунки. Це вплинуло на ставлення дитини до батька, внаслідок чого протягом року син з батьком не спілкується. Батько бажає спілкуватись із сином та брати участь у його вихованні. Підстав стверджувати наявність ухилення відповідача від виховання дитини немає.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, думку неповнолітнього ОСОБА_6, покази свідків, дослідивши письмові докази, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.

Судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано, про що відділом РАЦС Карлівського районного управління юстиції 18 березня 2005 року зроблено відповідний актовий запис №27, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.7).

Від спільного подружнього життя сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.10).

Дитина проживає разом матір'ю, що підтверджується довідкою виконкому Карлівської міської ради від 24.03.2016 (а.с.12).

Відповідач згідно довідки Халтуринської сільської ради Карлівського району від 29.04.2016 зареєстрований у АДРЕСА_1, однак з 27.05.2013 працює у ТОВ «Деловые традиции» у с.Развилка Московської області, РФ (а.с.17).

Відповідач сплачує аліменти на користь позивачки на утримання сина ОСОБА_8 у розмірі ? частини всіх видів його доходу щомісячно на підставі виконавчого листа №2-866/11, виданого 09.11.2011 Карлівським районним судом Полтавської області (а.с.45).

Згідно довідки-розрахунку, виданої 13.11.2017 Карлівським районним ВДВС, станом на 12 листопада 2017 року переплата по аліментах складає 2001,44 грн.

Сторонами визнано, що позивачка не зверталася до відповідача з приводу додаткових витрат на дитину, в тому числі на її лікування. Дані щодо незадовільного стану здоров'я дитини суду не надано.

Відповідач за місцем роботи та у побуті характеризується позитивно (а.с.42, 89), дані щодо його асоціальної чи іншої поведінки, яка б зашкодила розвитку дитини, відсутні.

Відповідач 06.06.2016 (після подання цього позову до суду) звернувся до служби у справах дітей з проханням розглянути питання щодо його участі у вихованні свого неповнолітнього сина; вирішення заяви було припинено у зв'язку з судовим розглядом спору (а.с.126).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходить з наступного.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками (пункти 15, 16 Постанови).

Судом встановлено, що відповідач бере участь в утриманні сина шляхом сплати аліментів за рішенням суду, що підтверджується довідками-розрахунком Карлівського районного ВДВС (а.с.45, 46, 88, 100, 101, 102, 157).

Відповідач не перешкоджав у виїзді дитини за межі України з метою оздоровлення та культурного відпочинку, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою відповідача про надання згоди на тимчасовий виїзд сина за межі України у супроводі матері від 11.03.2015 (а.с.92).

Рішенням Карлівського районного суду від 06.04.2015 року, яким задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та надано дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди батька (а.с.8,9), не підтверджується факт необґрунтованої відмови батька у наданні такої згоди, оскільки це рішення скасовано рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 28.07.2016 (а.с.39-41), та відповідачем до дати постановлення заочного рішення 11 березня 2015 року надано нотаріально посвідчену згоду на виїзд дитини за кордон (а.с.92).

Відповідач безперешкодно спілкувався з сином до 6-річного віку дитини, що визнано сторонами та підтверджується показами свідка ОСОБА_9, довідкою ДОЗ (ясла-садок) «Малятко» від 05.09.2016 (а.с.105), фотокартками зі зображенням відповідача з сином (а.с.111).

З показів свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_9, ОСОБА_13, довідки Карлівської ЗОШ І-ІІІ ступенів №1 від 23.03.2016 (а.с.11) вбачається, що з 2008 року відповідач не спілкувався з сином у необхідному обсязі, до 2016 року не відвідував школу та не цікавився навчанням.

Так, свідок ОСОБА_10, яка є подругою позивачки, у суді пояснила, що зі слів позивачки їй відомо, що вона разом з чоловіком виховують ОСОБА_6, утримують його; батько дитини ОСОБА_3 участі у розвитку і забезпеченні сина не приймав. 2-3 роки тому відповідач приходив у лікарню, де вони з позивачкою разом працюють, та вимагав номер телефону ОСОБА_1, вів себе не адекватно.

Свідок ОСОБА_11, яка перебуває у дружніх стосунках з позивачкою, пояснила, що часто буває вдома у ОСОБА_1. У її присутності ОСОБА_3 ні разу сину не телефонував, не приходив. Кожного року вона запрошувалась на день народження ОСОБА_6, але ОСОБА_3 там не було. Минулого року ОСОБА_3 приходив на роботу до позивачки, її не було, вимагав номер її телефона. Позивачка не чинить перешкод у спілкуванні дитини з батьком.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснила, що є сусідкою позивачки. Коли дитина була у 4 класі, вона стала свідком його розмови з матір'ю про те, що зустрів батька в автобусі, але той навіть не привітався. Ніколи не бачила відповідача за місцем проживання дитини.

Свідок ОСОБА_9, яка є сестрою відповідача, пояснила, що відповідач після розлучення брав сина до себе, спілкувався з ним у дитсадку, за місцем проживання батьків позивачки. ОСОБА_15 до неї додому, бо її син одного віку з ОСОБА_15. Після того як позивачка вийшла вдруге заміж десь у 2007-2008 р.р., вона заборонила спілкуватися з дитиною. ОСОБА_8 неодноразово змінював номер телефону. З 2016 року дитина не хоче спілкуватися ні з батьком, ні з нею, ні з бабусею. Коли був меншим, зустрічалися в громадському транспорті, намагалися з ним поговорити, але він уникав, казав, що мати буде лаяти. Відповідач давно майже не вживає алкоголь, постійно проживає у Російській Федерації, але коли приїжджає, відвідує школу. Систематично телефонує класному керівникові сина.

Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні пояснила, що є класним керівником неповнолітнього ОСОБА_6 з 5-го класу. На батьківські збори постійно приходили мати та вітчим. Стосунки хлопця з вітчимом близькі, тому спочатку вона вважала його батьком. У 2016 році відповідач вперше прийшов до школи, але з сином не спілкувався, сказав, що ОСОБА_6 не хоче. Після того відповідач почав систематично їй телефонувати, цікавиться ОСОБА_6. Спілкування між сином та батьком немає, бо дитина на контакт не йде. У школі ніхто не чинив перешкоди у їх спілкуванні.

Неповнолітній ОСОБА_6, який був вислуханий судом на підставі ч.2 ст.171 СК України, суду пояснив, що відповідач брав його додому провести час з 4-х років один раз. Коли він був у дошкільному віці, ОСОБА_3 брав його до бабусі та залишав там. Після звернення матері до суду відповідач приходив до школи, говорив, що дитину погано виховали. З днем народження не вітав, подарунки не дарував, не опікувався ним, тому він не хоче спілкуватись з відповідачем. Номер телефону змінював, бо батько дзвонив у стані сп'яніння. Не заперечує, щоб відповідача позбавили батьківських прав щодо нього, бо хоче, щоб вітчим був його батьком.

Разом з тим, з пояснень сторін вбачається, що між ними після розлучення склалися вкрай неприязні стосунки, вони не спілкуються один з одним. Такі стосунки між батьками вплинули на ставлення дитини до батька, що підтверджується показами свідка ОСОБА_9 та не спростовується іншими, наданими позивачкою, доказами.

Орган опіки та піклування Карлівської районної державної адміністрації прийшов до висновку про недоцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав щодо його неповнолітнього сина ОСОБА_8 (а.с.149). Висновок обґрунтовано тим, що в даному випадку має місце конфлікт інтересів, який виник між батьками стосовно утримання і виховання дитини. Батько бере участь в утриманні дитини; працює за межами України, тому його можливість спілкування з сином, відвідування навчального закладу, батьківських зборів є обмеженою; за місцем проживання характеризується з позитивної сторони; у червні 2016 року звертався у службу у справах дітей з проханням розглянути питання щодо його участі у вихованні свого неповнолітнього сина. Участь батька у вихованні дитини є недостатньою, але оцінити її як ухилення від виконання батьківських обов'язків не можна.

Аналізуючи досліджені судом докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що участь відповідача у вихованні дитини, його спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, є недостатнім. Однак, враховуючи причини цього: робота та переважне проживання відповідача за межами України, неприязні стосунки між батьками, які мали вплив на дитину, а також поведінку відповідача протягом останнього року (вчинення активних дій щодо участі у вихованні сина), суд вважає, що у даному випадку не має місце ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Неповнолітній ОСОБА_6 підтримав позов про позбавлення батька батьківських прав щодо нього.

Відповідно до ч.3 ст.171 СК України суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

01 липня 2017 року Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ) ухвалив рішення у справі «М.С. проти України», яке набуло статусу остаточного 11.10.2017. У цьому рішенні ЄСПЛ констатував порушення Україною права заявника, гарантованого статтею 8 «Право на повагу до приватного і сімейного життя» Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, у зв'язку з рішеннями національних судів про визначення місця проживання дитини заявника. ЄСПЛ наголосив, що в усіх подібних випадках основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Саме з урахуванням зазначених принципів ЄСПЛ здійснював оцінку того, чи національні суди вжили всіх заходів для визначення найкращих інтересів дитини у цій справі та визначили її місце проживання з дотриманням вимог статті 8 Конвенції.

Суд вважає визначені ЄСПЛ аспекти релевантними до обставин цієї цивільної справи.

Так, розуміючі близькі стосунки, які склалися між неповнолітнім ОСОБА_6 та його вітчимом ОСОБА_7, суд, враховуючи причини виникнення спору, вважає, що найвищим інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків з батьком, забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі.

З огляду на викладене, керуючись ст. 164 СК України, ст. ст. 10, 11, 160, 212-218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав, третя особа орган опіки та піклування в особі служби у справах дітей Крлівської районної державної адміністрації, відмовити за необґрунтованістю.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Полтавської області шляхом подання апеляційної скарги через Карлівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, або у разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не скасоване.

Суддя І.В. Лизенко