АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 171/1229/17 Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1953/К/17 Хоруженко Н.В.
Категорія - 47 (II) Доповідач - Барильська А.П.
У Х В А Л А

Іменем України

13 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар: Видрик А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку ст. 197 ч. 2 ЦПК України за наявними у справі матеріалами, за відсутності осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату судового засідання, та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2, від імені та в інтересах якої діє представник ОСОБА_3, на ухвалу Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 07 липня 2017 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КСГ «Дніпро» до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання угоди про дострокове розірвання договору оренди земельної ділянки недійсною, -

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 07 липня 2017 року задоволено заяву ТОВ «КСГ «Дніпро» про забезпечення позову.

Заборонено ОСОБА_5 вчиняти будь-які дії щодо користування земельною ділянкою кадастровий номер НОМЕР_1.

Виконання ухвали доручено Апостолівському РВ ДВС ГТУЮ в Дніпропетровській області.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3ставить питання про скасування ухвали суду першої інстанції, з постановленням нової про відмову в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову, посилаючись на те, що судом при постановлені ухвали порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано, що позивачем не надано будь яких доказів на підтвердження реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Крім того зауважує, що застосування судом заходу забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_4 вчиняти будь-які дії щодо користування спірною земельною ділянкою є вирішенням по суті позовних вимог.

Позивач ТОВ «КСГ «Дніпро», відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3, будучи завчасно (07 листопада 2017 року та 08 листопада 2017 року) належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явились і про причини своєї неявки суд не повідомили, що (у відповідності до ч.2 ст. 305 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Відповідачу ОСОБА_4 двічі направлялись повідомлення про розгляд справи за адресою, вказаною в матеріалах справи, проте вказані відправлення повертались без вручення за спливом терміну зберігання.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку відповідача ОСОБА_4 в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах заяви про забезпечення позову та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд змінює або скасовує ухвалу суду першої інстанції, якщо питання було вирішено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права або при правильному вирішенні було помилково сформульовано суть процесуальної дії чи підстави її застосування.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 151 ЦПК суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення суду по суті позовних вимог.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.4 Постанови «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» №9 від 22 грудня 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Як вбачається з позовної заяви ТОВ «КСГ «Дніпро», предметом позовних вимог є: визнання недійсною угоди про дострокове розірвання договору оренди земельної ділянки № 15 від 29.04.2016 року, укладеної між ТОВ КСГ «Дніпро» та ОСОБА_2, яка зареєстрована 25 листопада 2016 року за номером 32551750; визнання за ТОВ «КСГ «Дніпро» права користування земельною ділянкою кадастровий номер НОМЕР_1; визнання за ТОВ «КСГ «Дніпро» права власності на врожай соняшника 2016-2017 року (а.с.9-11).

Звертаючись з заявою про забезпечення позову, позивач зазначив, що на теперішній час саме ТОВ «КСГ «Дніпро» є фактичним користувачем земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_1 та ним було здійснено посів соняшника і ведуться постійні роботи з досягнення високих показників врожайності даної культури, а тому використання спірної земельної ділянки відповідачем ОСОБА_4 призведе до втрати врожаю і виконання рішення суду, в разі задоволення позовних вимог про визнання права власності на врожай зернових культур, буде неможливим (а.с.2).

Разом з тим, 17 березня 2017 року приватним нотаріусом Ричка Ю.О. здійснено державну реєстрацію права власності земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 за відповідачем ОСОБА_4, тобто на теперішній час останній є власником спірної земельної ділянки.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.). Правовомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановленому законом.

Отже, зважаючи на те, що оскарження права власності ОСОБА_4 на спірну земельну ділянку, не є предметом даного позову, правомірність державної реєстрації права власності земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 за відповідачем ОСОБА_4 перебуває поза межами даного цивільного спору, а тому відсутні правові підстави для заборони власнику ОСОБА_4 вчиняти дії щодо використання земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 в порядку забезпечення даного цивільного позову.

При цьому, колегія суддів не погоджується із доводами позивача про те, що незабезпечення позову в обраний ним спосіб, призведе до неможливості виконання рішення суду в частині визнання права власності на врожай зернових культур, адже використання спірної земельної ділянки відповідачами вподальшому жодним чином не вплине на питання щодо визнання права власності на врожай соняшника, який вже отримано з цієї земельної ділянки у 2016-2017 роках.

На підставі вищевикладеного, приймаючи до уваги відсутність існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_4 вчиняти будь-які дії щодо користування земельною ділянкою кадастровий номер НОМЕР_1.

Оскільки, вирішуючи питання по поданій заяві про забезпечення позову, суд першої інстанції вищенаведеним обставинам та нормам цивільно-процесуального закону не надав відповідної уваги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду - скасуванню з постановленням нової ухвали про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, ст.ст. 312-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2, від імені та в інтересах якої діє представник ОСОБА_3, задовольнити частково.

Ухвалу Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 07 липня 2017 рокускасувати та постановити нову ухвалу.

В задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «КСГ «Дніпро» про забезпечення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «КСГ «Дніпро» до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання угоди про дострокове розірвання договору оренди земельної ділянки недійсною - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає, як така, що не перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Головуючий:

Судді: