Справа №475/459/17 26.12.2017
Провадження №22-ц/784/2611/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2017 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

Головуючого Прокопчук Л.М.,

Суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.

Із секретарем судового засідання Шагаєм О.А,

за участю відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного Акціонерного Товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», Банк) на рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 14 листопада 2017 року, яке ухвалено в приміщенні того ж суду (головуючий - суддя Вадовська А.В.), у цивільній справі № 475/459/17 (провадження № 22-ц/784/2611/17) за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат,

В С Т А Н О В И Л А :

21 квітня 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № SAMDN2556, укладеним 27 лютого 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_1, за умовами якого відповідач отримав 5000 грн. кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36 % на рік за користування кредитними коштами.

Посилаючись на невиконання відповідачем умов кредитного договору, внаслідок чого станом на 31 березня 2017 року у нього утворилось 19199, 52 грн. кредитної заборгованості, що складається з 3545,59 грн. - заборгованість по тілу кредиту та 15653,93 грн. - заборгованість по процентам, позивач просив стягнути вказану заборгованість та судові витрати у розмірі 1600 грн. з ОСОБА_1(а.с. 1-4).

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 14 листопада 2017 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат відмовлено у повному обсязі відповідно до вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України, тобто у зв'язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем ОСОБА_1 (а.с. 66-68).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на те, що відповідачем не спростовано факт отримання і неповернення ним суми отриманого кредиту у розмірі 3 545, 59 грн., просив скасувати рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 14 листопада 2017 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» в повному обсязі (а.с. 71-73).

В судове засідання апеляційного суду представник позивача, належно повідомлений про розгляд справи, не з'явився.

Відповідач просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача, дослідивши надані докази та перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то права й обов'язки виникають у кожного контрагента.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 267 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, тобто несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів (постанова Верховного суду України від 6 листопада 2013 року у справі №6-116цс13, постанова Верховного суду України від 19 березня 2014 року у справі №6-14цс14).

Статтею 264 ЦК передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, а після переривання перебіг позовної давності починається заново. Умовою застосування позовної давності є заява сторони у спорі (частина 4 статті 267 ЦК).

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Встановлено, що 13 березня 2006 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», був укладений кредитний договір № SAMDN2556, на підставі якого ОСОБА_1 отримав 5000 грн. кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36% річних на суму залишку заборгованості на строк дії картки, визначений п.1.1. кредитного договору, - 3 роки.

Погашення заборгованості мало відбуватися шляхом внесення щомісячних платежів у розмірі 7% від залишку заборгованості за кредитним лімітом на кінець звітного місяця. Період сплати заборгованості - наступний місяць за звітним (п.1.1.)

На підставі вказаного договору 27 лютого 2006 року відповідачеві ОСОБА_1 відкритий картковий рахунок № НОМЕР_1, про що зазначено у розділі 10 Договору.

Строк дії Договору співпадає зі строком дії карки, вказаним на лицевій стороні картки (п.4.3).

Відповідно відомостей наданих до суду позивачем, ОСОБА_1 було видано лише одну картку № НОМЕР_1, яку останній отримав 27 лютого 2006 року та, строк дії якої закінчився у лютому 2013 року (а.с. 56, 61).

Згідно наданого Банком розрахунку заборгованості, станом на 31 березня 2017 року заборгованість ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» становить 19 199, 52 грн., яка складається з 3 545, 59 грн. заборгованості за кредитом та 15 653, 93 грн. заборгованості за процентами за користування кредитом.

Згідно розрахунку заборгованості (а.с.5-7) та виписки з особливого рахунку (а.с.34-45) відповідач ОСОБА_1 востаннє сплатив за договором 100 грн. 07 листопада 2013 року.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що строк дії кредитного договору № SAMDN2556, укладеного 13 березня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 закінчився у лютому 2013, є правильним.

Встановивши ці обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» з позовом 21 квітня 2017 року здійснено поза межами трирічного строку позовної давності, що відповідно до статті 267 ЦК є підставою відмови у задоволенні вимог про стягнення заборгованості за кредитом.

Таким чином, основний висновок суду першої інстанції про сплив позовної давності за вимогами банку, відповідає матеріалам справи та вимогам норм цивільного законодавства.

При цьому колегія суддів не може погодитись з доводами апелянта про те, що закінчення строку дії картки не припиняє правовідносин сторін за договором банківського рахунку та не зупиняє нарахування процентів на суму коштів отриманих у кредит на погоджених сторонами умовах, допоки договір не буде розірвано між сторонами або на підставі рішення суду.

За висновком Верховного Суду України про застосування статті 257 ЦК України до правовідносин, у яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів (постанови № 6-14цс14 від 19 березня 2014 року, № 6-95цс14 від 17 вересня 2014 року, № 6-103цс14 від 24 вересня 2014 року, № 6-134цс14 від 1 жовтня 2014 року, № 154цс15 від 30.09.2015 року), за таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України).

Як роз'яснено в п. 33 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Оскільки відповідач заявив про застосування наслідків пропуску позовної давності, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано залишив позов без задоволення (а.с.22-23).

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення та застосування Конвенції (п.1 ст. 32 Конвенціі), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігти несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королевства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії».

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст.261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Позивачу було відомо про те, що останній платіж було внесено відповідачем 07.11.2013 року. Заяву про поважність причин пропуску позовної давності та її поновлення він не подавав.

З огляду на наведене колегія суддів не приймає до уваги посилання позивача в апеляційній скарзі на правову позицію, висловлену ВСУ в постанові від 02.12.2015 року № 6-249цс15.

Таким чином апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального та процесуального права. За такого колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного Акціонерного Товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 14 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня ухвалення її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Прокопчук

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М Яворська