27 листопада 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
ЄвтушенкоО.І., Євграфової Є.П., Кадєтової О.В.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, Московського відділу державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції в Харківській області, треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Горішній ЄвгенВікторович, Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», про визнання прилюдних торгів недійсними, скасування акта державного виконавця, визнання недійсним свідоцтва про право власності,
за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 24 лютого 2017 року,
в с т а н о в и л а:
У червні 2016 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулись до суду із позовом до ОСОБА_6, Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, Московського відділу державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції в Харківській області, треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ГорішнійЄ.В., Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк»), про визнання прилюдних торгів недійсними, скасування акта державного виконавця, визнання недійсним свідоцтва про право власності.
Також, 04 березня 2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та
20 жовтня 2009 року Постійно діючим Третейським судом при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський союз» частково задоволено позов ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_5 та ОСОБА_8 про стягнення заборгованості. Рішенням стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_8 солідарно на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість у сумі 711 966 грн 47 коп.
25 вересня 2013 року державним виконавцем Московського ВДВС Харківського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження № 40206508 за виконавчим листом № 6-310/10, виданим 06 квітня 2010 року Новозаводським районним судом м. Чернігова, на виконання зазначеного вище рішення Третейського суду.
Вважаючи, що квартира була реалізована на прилюдних електронних торгах з порушенням Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та Закону «Про іпотеку», ОСОБА_4, ОСОБА_5 просили визнати недійсними прилюдні електронні торги, організовані Державним підприємством «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України від
24 вересня 2015 року щодо реалізації квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, у зв'язку з чим, скасувати акт державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 06 жовтня 2015 року у виконавчому провадженні № 40206508; визнати недійсним свідоцтво про право власності № 1791 від 13 листопада 2015 року, видане приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ГорішнимЄ.В., що посвідчує право власності
ОСОБА_6 на квартиру.
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 16 листопада 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 24 лютого

2017 року рішення Московського районного суду м. Харкова від

16 листопада 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 24 лютого 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із недоведеності заявлених позовних вимог.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що постановою державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції від 25 вересня 2013 року відкрито виконавче провадження на виконання виконавчого листа № 6-310/10, виданого Новозаводським районним судом м. Чернігова від 06 квітня 2010 року, про стягнення солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_8 на користь ПАТ «Альфа-Банк» суми боргу у загальному розмірі 711 966 грн 47 коп.

Договір купівлі-продажу спірної квартири було укладено 04 березня 2008 року між продавцем ОСОБА_9 та покупцем ОСОБА_5 та в цей же день було укладено договір іпотеки, згідно з яким квартира передана в іпотеку банку, як забезпечення зобов'язань ОСОБА_5 за кредитним договором.

Квартира придбана за 373 700 грн та за договором іпотеки за

п. 3.3. сторони домовилися оцінити іпотечне майно саме за цією ціною. Розмір кредитних зобов'язань на час укладення договору відповідав також еквіваленту зазначеної суми.

25 вересня 2013 року винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження й накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_5

З метою виконання вищевказаного виконавчого провадження

06 листопада 2013 року державним виконавцем складено акт опису та винесено постанову про арешт майна боржника, згідно з якими описано та арештовано наступне майно: квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_5

20 березня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про призначення експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні. Вартість майна, згідно проведеної суб'єктом оціночної діяльності ТОВ «Бізнес Група Співдружність», становить 626 500 грн без урахування ПДВ.

08 квітня 2015 року Московським відділом ДВС ХМУЮ на адресу ОСОБА_5 (вказану у договорі іпотеки) та ПАТ «Альфа-Банк» направлено повідомлення про оцінку арештованого майна. Оцінка майна не була оскаржена позивачами.

Повідомлення про проведення електронних торгів 24 вересня 2015 року квартири АДРЕСА_1 надавались у дві газети: «Харківський кур'єр» та «Прем'єр» 03 вересня

2015 року.

24 вересня 2015 року проведено електронні торги зазначеної квартири. Стартова ціна нерухомого майна становила 313 250 грн. Переможцем прилюдних торгів було визнано учасника 27 прилюдних торгів

ОСОБА_6

06 жовтня 2015 року державний виконавець склав акт про реалізацію предмета іпотеки.

На підставі акту державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 06 жовтня 2015 року, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Горішнім Є.В. видано ОСОБА_6 свідоцтво про право власності на квартиру, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1.

Норми Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють державному виконавцю передавати на реалізацію предмет іпотеки в ході примусового виконання судових рішень про стягнення на користь іпотекодержателя заборгованості, яка випливає із забезпечених іпотекою зобов'язань, за таких умов: відсутність у боржника будь-якого іншого майна, на яке можна першочергово звернути стягнення; наявність заборгованості виключно перед іпотекодержателем; дотримання порядку реалізації майна, визначеного Законом України «Про іпотеку».

Відповідно до статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

До спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Закону України «Про іпотеку».

Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто є правочином.

Частиною третьою статті 62 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що майно передається на реалізацію за ціною та в порядку, визначеними статтею 58 цього Закону.

За частиною першою статті 58 Закону України «Про виконавче провадження» визначення вартості майна боржника проводиться державним виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. Для оцінки нерухомого майна державний виконавець залучає суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання, який здійснює свою діяльність відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

На момент проведення прилюдних торгів, у тому числі повторних торгів, для визначення вартості об'єкта оцінки звіт про оцінку майна повинен бути дійсним.

Проведення прилюдних торгів з реалізації майна за ціною, визначеною звітом про оцінку майна, який утратив чинність, є порушенням установлених законодавством правил про порядок реалізації майна на прилюдних торгах, у тому числі правил про визначення стартової ціни реалізації майна, а саме частини п'ятої статті 58 Закону України «Про виконавче провадження», пунктів 3.2, 3.4 Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 2 листопада 1999 року за № 745/4038, та підставою для визнання цих торгів недійсними за умови порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює.

Сам по собі факт неналежного повідомлення боржника про проведення прилюдних торгів не може бути підставою для визнання таких недійсними. Головна умова, яка повинна бути встановлена судами, це наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, а тому окрім наявності порушення норм закону при проведенні прилюдних торгів повинно бути присутнє порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічні позиції викладені в Постановах Верховного суду України від 18 листопада 2015 року справа № 6-1884цс15, від 16 грудня 2015 року справа № 6-2641цс15, від 01 червня 2016 року справа № 6-144цс16, від

29 червня справа № 6-547цс16.

Крім тог, як встановлено судами, ОСОБА_5 надано кредит у розмірі 74000,00 доларів США з цільовим призначенням - придбання нерухомого майна для його подальшого використання у підприємницькій діяльності. Таким чином, даний кредит не є споживчим, а тому правильним є висновок судів попередніх інстанцій проте, що посилання позивача на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є безпідставними.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки встановили, що позивачами не доведено ті обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх позовних вимог.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 24 лютого 2017 року, тому що судові рішення законні та обґрунтовані.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 24 лютого 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, Московського відділу державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції в Харківській області, треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Горішній ЄвгенВікторович, Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», про визнання прилюдних торгів недійсними, скасування акта державного виконавця, визнання недійсним свідоцтва про право власності залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко Є.П. Євграфова О.В. Кадєтова