07.12.2017 227/1920/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2017 року м. Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Кошля А.О.

при секретарі Овчинніковій Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Добропілля цивільну справу за позовом ОСОБА_1, в інтересах якого діє представник ОСОБА_2, до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК ОСОБА_3 Донбасу» про стягнення заробітної плати, -

ВСТАНОВИВ:

21 червня 2017 року ОСОБА_1, в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_2, звернувся до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовом до ПрАТ «ДТЕК ОСОБА_3 Донбасу», уточнивши позовні вимоги, просив стягнути грошову компенсацію за не використані дні щорічної відпустки у розмірі 23146,69 грн., винагороду за вислугу років за період з березня 2016 року по лютий 2017 року в розмірі 2377,64 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку з 15 березня 2017 року по дату постановлення рішення та стягнути понесені ним судові витрати на правову допомогу в розмірі 10000,00 грн.

В обґрунтування позову зазначає, що з 23.04.2001 р. по 15.03.2017 р. позивач працював на підприємстві ПрАТ «ДТЕК ОСОБА_3 Донбасу». 15.03.2017 р. згідно наказу про звільнення № 1211к від 15.03.2017 р. позивач був звільнений у відповідності до ч. 1 п.1 ст. 36 КЗпП. Під час звільнення позивач займав посаду гірника очисного забою підземного пятого розряду з повним робочим днем під землею.

Після звільнення, станом на момент звернення з позовом, відповідач грошову компенсацію за всі не використані 53 днів щорічної відпустки, що становить 23146,69 грн., не виплатив. Крім того вважає, що відповідач зобовязаний виплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку, який підлягає сплаті з 15.03.2017 р. на момент подачі позову у сумі 115363,58 грн. Також вважає, що відповідач допустив порушення у виплаті винагороди за вислугу років у сумі 2377,64 грн. Зокрема, вказує, що позивач має безперервний стаж більше 20 років. Також просить стягнути з відповідача понесені витрати на правову допомогу в сумі 10000,00 грн.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат ОСОБА_2, який діє на підставі угоди про надання правової допомоги № 121 від 12.05.2017 року, в судове засідання не зявились, надали до суду заяву про розгляд справи без їх участі в судовому засіданні, позовні вимоги підтримують в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судове засідання не зявився, звернувся до суду з заявою про розгляд справи у його відсутність. Проти позовних вимог позивача повністю заперечує. Просив долучити до матеріалів справи виписку з наказу ПрАТ «ДТЕК ОСОБА_3 Донбасу» №1211-к від 15.03.2017 р. та письмові пояснення. Відповідно до заперечень проти позовних вимог позивача, вважає, що затримка розрахунку по заробітній платі під час звільнення виникла не з вини роботодавця, оскільки на той момент існували обставини непереборної сили форс-мажорні обставини, а саме, що до початку 2017 року відповідач здійснював господарську діяльність на фактично не підконтрольній території, проте 13 березня 2017 року майно ПАТ «ДТЕК шахта ОСОБА_3 Донбасу» (будівлі, обладнання, офісна техніка, рухоме майно) було захоплено неправомірними діями третіх осіб, тобто відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей, у тому числі до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, особових справ працівників, посадових інструкцій, табелів обліку робочого часу тощо, що знівелювало можливість відповідача виконати зобовязання згідно ст.ст. 47, 83, 115, 116 КЗпП перед позивачем.

Зясувавши обставини справи, оцінивши докази, подані на обґрунтування доводів сторін, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Відповідно до ст.10, 60 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що з 23.04.2001 р. по 15.03.2017 р. позивач працював на підприємстві ПрАТ «ДТЕК ОСОБА_3 Донбасу» на посаді гірника очисного забою підземного пятого розряду з повним робочим днем під землею та був звільнений за угодою сторін (п.1, ч.1 ст.36 КЗпП) на підставі наказу № 1211-к від 15 березня 2017 року, що підтверджується записами трудової книжки серії АК № 077221 на імя ОСОБА_1 (дата заповнення 02.07.1996 р.), копія якої долучена до матеріалів справи та випискою з наказу №1211-к від 15.03.2017 р. «Про звільнення». (а.с.9-15).

Як стверджує в позовній заяві позивач та визнано відповідачем у своїх запереченнях, що ПрАТ «ДТЕК шахта ОСОБА_3 Донбасу» у день звільнення із займаної ним посади не здійснив з ОСОБА_1 розрахунку відповідно до ст.ст. 47, 116 КЗпП України.

За фактом привласнення майна та за вчинення дій, спрямованих на неправомірне втручання в діяльність ПрАТ «ДТЕК шахта ОСОБА_3 Донбасу» за заявою останнього порушено кримінальне провадження № 0000152 за ознаками ст.206 ч.3 КК України, що підтверджується витягом з ЄРДР, копія якого долучена до матеріалів справи. (а.с.131).

У завязку з захопленням невідомими особами адміністративної будівлі та виробничих обєктів ТОВ «ДТЕК шахта ОСОБА_3 Донбасу», розташованих у м. Хрестівка (до 2016 року м. Кіровське) Донецької області, відповідач з 13 березня 2017 року втратив доступ до своїх виробничих потужностей, зокрема, відсутній доступ до документації підприємства (кадрової, первинної, технічної, договірної, податкової, архівної та ін.), до компютерних баз та втрачено контроль над господарською діяльністю.

Задля надання відповідної оцінки ситуації, що склалася у діяльності ПрАТ «ДТЕК шахта ОСОБА_3 Донбасу», останній звернувся до Торгово-промислової палати України. Науково-правовим висновком Торгово-промислової палати України від 24 липня 2017 року №2372/2/21-10.2 засвідчено ПрАТ «ДТЕК шахта ОСОБА_3 Донбасу» настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Хрестівка (до 2016 року м. Кіровське). Початок дій форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є 13 березня 2017 року. (а.с.91-130).

Даний висновок Торгово-промислової палати України ґрунтуються на тому, що після 13.03.2017 року (дати фактичного захоплення невстановленими особами виробничих потужностей) відповідач фактично втратив доступ до первинних документів, на підставі яких має здійснюватися розрахунок сум заробітної плати, відпускних, та інше, що підлягають до виплати на користь робітників у день звільнення.

Статтею 14 Закону України від 20 березня 2003 року №638-IV «Про боротьбу з тероризмом» передбачено, що у районі проведення АТО можуть вводитися тимчасові обмеження прав і свобод громадян.

Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України» від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року розпочато проведення антитерористичної операції. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 року №1275-р затверджений перелік населених пунктів, на території яких здійснюється антитерористична операції та визначені населені пункти, на території яких органи державної влади не здійснюють свої повноваження. До переліку таких міст включене м. Кіровське.

Позивач зазначає про те, що в день звільнення 15.03.2017 року відповідач не здійснив розрахунок із ним.

Враховуючи відсутність первинної документації, відповідач позбавлений можливості у відповідності до вимог діючого законодавства здійснити розрахунок та всіх виплат, які належать працівникам у звязку з їх звільненням.

Матеріали справи не містять довідки про заборгованість відповідача перед позивачем.

З індивідуальних відомостей про застраховану особу, форми ОК-7, ОК-5, вбачається що, з заробітної плати позивача сплачувалися єдині внески та зараховувався страховий стаж по листопад 2016 року включно. З грудня 2016 р. по лютий 2017 р. було нарахування заробітної плати, але відомості про перерахування та сплату страхових внесків відсутні.

Суд не може визнати належними та допустимим доказами долучені до позовної заяви табулограми, оскільки перевірити достовірність внесених в них даних шляхом дослідження первісних бухгалтерських документів не можливо.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто не перемістився з непідконтрольної території. Довідка в матеріалах справи, про переміщення з тимчасово окупованої території України відсутня.

Відповідно до вимог ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 115 КЗпП України гарантовано, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Частиною першої ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно ст. 83 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про відпустки» передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Відповідно приписів частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За положеннями статті 117 КЗпП України обовязковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Як випливає зі змісту заперечень відповідача, що ПрАТ «ДТЕК шахта ОСОБА_3 Донбасу» не здійснило вивезення матеріальних цінностей та документації товариства у звязку з реальним існуванням загрози життю та здоров'ю співробітників та наявних форс-мажорних обставин.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобовязання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Відповідно до вимог ст.10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс - мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобовязань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Згідно статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення субєкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для субєктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що обєктивно унеможливлюють виконання зобовязань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обовязків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Науково-Правовим висновком Торгово-промислової палати України визнано, що терористична загроза та загроза територіальній цілісності України, що супроводжується актами тероризму, є надзвичайними, непередбачуваними та невідворотними обставинами, що обєктивно унеможливлюють виконання обовязків відповідачем, передбачених трудовим договором.

При цьому, як зазначено у висновку, обставини непереборної сили мають місце і на час його складання.

Тобто, вказані форс-мажорні обставини унеможливлювали виконання відповідачем своїх зобовязань згідно ст.ст. 47, 83, 115, 116 КЗпП України.

Отже, настання обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин), що встановлені висновком Торгово-промислової палати України від 24 липня 2017 року №2372/2/21-10.2, свідчить про відсутність вини підприємства у затримці виплат позивачу належних при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 23 березня 2016 року у справі № 6-364цс16 щодо застосування в подібних правовідносинах ст.ст.116, 117 КЗпП України.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.59 ЦПК).

Крім того, суд звертає увагу, що на підтвердження своїх позовних вимог щодо наявності днів невикористаної щорічної відпустки позивачем надані копії колективного договору та особової картки працівника, розрахункові листки (табулограми), графік виходів робітників дільниці ПР-8 за січень 2017 р., за лютий 2017 р.

Проте на вищевказаних документах відсутній засвідчувальний напис працівника підприємства щодо його вірності.

Разом з тим, суд не може взяти до уваги вищевказані документи з огляду на наступне.

Згідно Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, що затверджений Наказом Міністерства Юстиції України від 12 квітня 2012 року, Реєстраційні журнали, картки, електронні бази даних розпорядчих документів центральних і місцевих органів виконавчої влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, організацій: з кадрових питань (особового складу) створюються та зберігаються на підприємстві.

Відповідно до Указу Президії Верховної Ради СРСР "Про порядок видачі і засвідчення підприємствами, установами та організаціями копій документів, що стосуються прав громадян" (який є чинний та не суперечить діючому законодавству, а тому підлягає застосуванню), достовірність копій документів, що видаються підприємствами, засвідчується підписом керівника або уповноваженої на те посадової особи і печаткою. На копії зазначається дата її видачі і робиться відмітка про те, що оригінал документа знаходиться на даному підприємстві. На підприємства покладається обов'язок засвідчувати вірність копій документів, які подаються на ці підприємства, якщо чинне законодавство не передбачає обов'язкового нотаріального засвідчення таких копій.

Тобто, оригінали документів мають знаходитись на підприємствах, а їх копії надаються з засвідчувальним підписом керівника або уповноваженої на те особи та засвідчуються печаткою, тобто гарантується вірність копії.

У звязку з вищенаведеним, суд не може взяти до уваги надану позивачем неналежно засвідчену копію особової картки працівника.

Тобто судом не здобуто, а позивачем не надано належних та допустимих доказів, відповідно до яких можна встановити точну кількості днів не використаної відпустки.

Таким чином, нарахування грошову компенсацію за не використані дні щорічної відпустки, винагороду за вислугу років, середнього заробітку за час затримки розрахунку, є неможливим, оскільки таке нарахування проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатним розписом, розцінками та нормами праці, табелем обліку використання робочого часу, розпорядженнями про надбавки та премії та за умови, що господарська діяльність здійснювалась.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом достовірно встановлено, що через захоплення підприємства невідомими особами відповідач втратив контроль над виробничими потужностями підприємства, нерухомим майном та документацією.

За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність вини відповідача у порушення вимог ст. ст. 47, 115 , 116 КЗпП України перед позивачем, який був звільнений в період встановлення обставин непереборної сили, що є підставою для відмови в позові.

Керуючись ст. ст. ст.ст. 3, 10, 11 15, 57, 60, 213-215 ЦПК України, суд-

УХВАЛИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1, в інтересах якого діє представник ОСОБА_2, до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК ОСОБА_3 Донбасу» про стягнення заробітної плати - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку визначеному ст. 223 ЦПК України та може бути оскаржено до Апеляційного суду Донецької області через Добропільський міськрайонний суд Донецької області у строки визначені ст. 294 ЦПК України.

Суддя А.О. Кошля

07.12.2017