У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 22 листопада 2017 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоМостової Г.І., суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М., Писаної Т.О., Попович О.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до державного підприємства «Укршахтгідрозахист» про поновлення на роботі, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 06 вересня 2016 року, в с т а н о в и л а: У січні 2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обґрунтування, що з 22 жовтня 2015 року він працював на посаді начальника відділу конкурсних торгів у державному підприємстві «Укршахтгідрозахист» (далі - ДП «Укршахтгідрозахист», підприємство), а з 20 листопада 2015 року - на посаді виконуючого обов'язки начальника юридичного відділу. Наказом від 07 грудня 2015 року № 172-к його звільнено із займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України відповідно до поданої ним заяви про звільнення від 07 грудня 2015 року. Також зазначав, що 07 грудня 2015 року йому запропоновано звернутись до відділу кадрів для ознайомлення з наказом про звільнення, отримання трудової книжки, подальшого оформлення особової картки за формою П-2 та розпису в журналі реєстрації трудових книжок про особисте отримання трудової книжки. 08 грудня 2015 року ним на адресу ДП «Укршахтгідрозахист» направлено заяву про відкликання раніше поданої заяви про звільнення за власним бажанням, яка надійшла на адресу відповідача 09 грудня 2015 року, проте всупереч вимогам ст. 38 КЗпП України його звільнено до закінчення двотижневого строку попередження роботодавця, а тому просив поновити його на посаді виконуючого обов'язки начальника юридичного відділу ДП «Укршахтгідрозахист» з 07 грудня 2015 року. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 06 вересня 2016 року, відмовлено у задоволенні позову. Судові витрати у виді судового збору віднесено за рахунок держави. У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Встановивши, що позивачем заява про звільнення подана 07 грудня 2015 року, яка задоволена роботодавцем,та врахувавши, що відповідач, отримавши заяву позивача, мав право видати наказ про звільнення у день її написання, дійшов висновку про відсутність підстав для застосування положень ч. 2 ст. 38 КЗпП України, оскільки трудовий договір розірвано у строк, про який просив працівник. Проте з такими висновками судів погодитись не можна. Статтями 213, 214, 316 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вказаним вимогам оскаржувані рішення не відповідають. Судами встановлено, що з 22 жовтня 2015 року позивач працював на посаді начальника відділу конкурсних торгів в державному підприємстві «Укршахтгідрозахист», а з 20 листопада 2015 року - на посаді виконуючого обов'язки начальника юридичного відділу. Наказом від 07 грудня 2015 року № 172-к його звільнено із займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України відповідно до поданої ним заяви про звільнення від 07 грудня 2015 року та запропоновано звернутись до відділу кадрів для ознайомлення з наказом про звільнення, отримання трудової книжки, подальшого оформлення особистої картки за формою П-2 та розпису в журналі реєстрації трудових книжок про особисте отримання трудової книжки. 08 грудня 2015 року ним на адресу ДП «Укршахтгідрозахист» направлено заяву про відкликання раніше поданої заяви про звільнення за власним бажанням, яка надійшла на адресу відповідача 09 грудня 2015 року. Згідно зі ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У постанові від 31 жовтня 2012 року у цивільній справі за позовом про зміну формулювання причин звільнення з роботи, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні Верховний Суд України виклав правовий висновок про те, що за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. У п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»роз'яснено, що працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч. 4 ст. 24 КЗпП України). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою. Вирішуючи спір, суд першої інстанції викладеного не врахував та за відсутності в матеріалах справи заяви про звільнення (в якій повинні бути вказані дата та причина звільнення), не перевірив і належним чином не з'ясував, чи були підстави для звільнення позивача за ст. 38 КЗпП України (з урахуванням поданої заяви), а також причини, які спонукали до звільнення за ст. 38 КЗпП України в день подачі позивачем заяви про звільнення. Крім того, як вбачається з наказу від 07 грудня 2015 року № 172-к позивача звільнено із займаної посади з 07 грудня 2015 року, тобто з дати написання та подачі заяви про звільнення, що є порушенням ст. 38 КЗпП України, що залишилось поза увагою суду першої інстанції. Наведене свідчить, що суд в порушення ч. 4 ст. 10 ЦПК України не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи, не встановив обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову. Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд в порушення ст. 303 ЦПК України помилково залишив рішення суду першої інстанції без змін. За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 задовольнити. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 06 вересня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий Г.І. Мостова Судді: І.М. Завгородня Л.М. Мазур Т.О. Писана О.В. Попович