Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2017 р. м.Волноваха

Волноваський районний суд Донецької області у складі:

головуючого судді - Овчиннікової О.С.

при секретарі - Фоміних С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Волноваського районного суду Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного Акціонерного Товариство «Приват банк» про визнання кредитного договору недійсним,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання кредитного договору недійсним, пояснюючи, що 14.05.2008 року вона уклала з відповідачем кредитний договір за № ЕВ-09-08/Р, згідно якого відповідач зобов*язався надати їй кредитні кошти в сумі 30 000 доларів США строком до 15.05.2023 року на придбання нерухомого майна: будинку № 35 по вул.Севастопольській у м.Волновасі Донецької області. До укладення договору працівники відповідача не провели з нею переддоговірну роботу, не роз*яснили їй можливості підвищення курсу долару США, що спричинило укладення нею договору кредиту, що не має стійкої вартості оплати. Відповідач перед укладенням договору не попередив її у письмовій формі про умови надання кредиту та не надав у повному обсязі інформації про умови кредитування.

Положення договору не містять порядку зміни договору, які враховували б інтереси позивача, порядку припинення договору, встановлюють беззаперечне погодження позивача з розміром відсоткової ставки без урахування його інтресів, не мають положень про відповідальність банку за невиконання умов договору , а встановлюють лише відповідальність позивача. який вважає несправедливими умови щодо встановлення вимоги сплачувати позивачем непропорційно великої суми компенсації,- понад 50 відсотків вартості продукції у разі невиконання зобов*язань за договором. Предметом договору є кошти в іноземній валюті- доларах США, що суперечить вимогам про використання іноземної валюти як засобу платежу на території України. Вважаючи з вказаних підстав кредитний договір недійсним, просила його скасувати.

Позивач в судове засідання не з*явилася, про час, дату та місце судового розгляду справи була повідомлена належним чином.

Представник відповідача в судове засіання не з*явився, подав запечення проти позову, у яких вказав, що між сторонами укладено кредитний договір про надання коштів в іноземній валюті. З адоговором позивач зобов*язався надати відповідачці кредитні кошти в сумі 30 000 доларів США терміном до 15.05.2023 р., а відповідач зобов*язався повернути кредит та сплатити відсотки за їх користування.

Відповідач виконав умови договору, передавши відповідачці кошти. Позивач не оспорює факту отримання коштів, про що свідчить розрахунок заборгованості, який містить інформацію щодо сплачених сум відсотків, пені тощо. Останній платіж позивач здійснила 15.10.2015 року. Тобто, позивач була згодна з умовами кредитного договору та ніяких заперечень на надавала. Вона добровільно звернулася до відповідача з метою отримання кредиту та отримала кредит на умовах, що викладені у договорі, який відповідає вимогам законодавства, її волеявлення було спрямоване на укладення договору, примусу до неї не застосовувалося. Сторонами укладено договір, умови якого мають виконуватися належним чином.

Щодо непопердження позивача працівниками відповідача щодо наявності ризиків для позивача при укладенні договору кредитування в іноземній валюті пояснив, що таке попередження містить п.2.3.1 договору, відповідно до якого сторони за взаємною згодою передбачили право банку в разі зміни кон*юнктури ринку грошових ресурсів підвищити розмір відсоткової ставки за кредитом.

Щодо надання кредитних коштів в іноземній валюті пояснив, що банк здійснює діяльність по наданню кредитних коштів на підставі отриманого дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями, зокрема, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. Частиною 3 ст.533 ЦК України встановлено, що використанні іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України за зобов*язаннями допускається у випадках, порядку і на умовах , встановлених законом. Такі випадки встановлені ЗУ "Про банки і банківську діяльність", з чого випливає, що можливість надання і погашеня кредитві в іноземній валюті не суперчить чинному законодавству. Оскільки кредитний договір відповідає вимогам чинного законодавства, тому і виконання зобов*язань має здійснюватися належним чином відповідно до ст.526 ЦК України та умов договору; позивач зобов*язаний повернути кредитні кошти у строки та в порядку, встановлених договором, згідно ст.1049 ЦК України.

Також, вказує, що законодавством встановлений вичерпний перелік підстав, за яких договір може бути визнаний недійсним, відповідно до ст.203 ЦК України. Договір не містить положень, які свідчили б про його недійсність, тому підстави для визнання його недійсним, відсутні. Позивачем пропущений трирічний строк для звернення до суду з вимогою про визнання угоди недійсною, передбачений ст.257 ЦК України, тому просив застосувати позовну давність та відмовити у позові.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вбачається з копії кредитного договору № ЕВ 09-08/Р на а.с.16, 14.05.2008 року між ЗАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 30 000,00 доларів США на придбання нерухомості, що знаходиться у м.Волновасі Донецької області, по вул.Севастопольській, 35, за умови повернення ним суми тіла кредиту, відсотків за користування кредитними коштами та винагороди. Термін повернення кредиту- 15.05.2023 року.

Як роз'яснено пунктом 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті536, 638, 1056-1 ЦК).

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, - згідно ст.204 ЦК України.

Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Окрім того, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 11 вересня 2013 р. у справі № 6-40 цс 13 дійшла до висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по - перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3 , ч. 3 ст. 509 ЦК України); по - друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по - третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Так, в обґрунтування несправедливості умов кредитного договору сторона позивача посилається на те, що зміна процентної ставки, яка визначена кредитним договором, не може відбуватися в односторонньому порядку банком без згоди позичальника.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України яка визначає, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, свобода договору означає право громадян вступати чи утримуватись від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору.

Виходячи з умов укладеного між сторонами кредитного договору, сторонами досягнуто домовленість про істотні умови договору даного виду, зокрема, договір містить положення про надання кредитних коштів в іноземній валюті, можливість зміни відсоткової ставки в односторонньому порядку банком, розміру відсотків за користування кредитними коштами та порядок їх зміни, застосування можливості дострокового стягнення за кредитним договором. При цьому, позивачем підписано вказаний кредитний договір на кожному аркуші договору, - що свідчить про ознайомлення його з умовами кредитного договору та виразу повної згоди під час його підписання з умовами, викладеними у ньому.

Щодо посилання позивача на ненадання йому інформації про умови кредитування, орієнтовної сукупної вартості кредиту, не попередження про валютні ризики, то суд зазначає, що за умовами статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний, зокрема, повідомити споживача у письмовій формі про: наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Саме ненадання відповідної інформації до укладення договору може бути предметом оскарження на підставі цієї норми закону. Уклавши кредитний договір, позичальник погодився на обсяг наданої йому інформації та на його умови, у зв'язку з чим визнання умов договору недійсними з цих підстав є необгрунтованими.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, при підписанні спірного кредитного договору позивач погодився з його умовами, факт отримання кредитних коштів не заперечується стороною позивача, що свідчить про виконання з боку відповідача зобов'язань по кредитному договору, обставин для визнання положень кредитного договору несправедливими, також не було надано, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що умови кредитного договору не суперечать принципу добросовісності, у зв'язку з чим підстав для визнання окремих пунктів кредитного договору недійсними, які наведені позивачем, судом не встановлено. У зв'язку з тим, що суд дійшов висновку щодо відмови у задоволенні заявлених позовних вимог по суті їх пред'явлення, розгляд заявленого з боку сторони відповідача клопотання про застосування строків позовної давності не здійснюється.

Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

На підставі вищевикладеного та та керуючись ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 203, 215, 627, 1054 Цивільного кодексу України, Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин», ст.ст. 10, 11, 57-60, 64, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України,

В И Р І Ш И В:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до Публічного Акціонерного Товариства «Приват банк» про визнання кредитного договору недійсним через необгрунтованість.

Рішення може бути оскаржене в Апеляційний суд Донецької області протягом 10 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Волноваського районного суду Донецької області.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.С.Овчиннікова