Справа № 181/705/15-ц
Провадження № 2/181/2/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" грудня 2017 р. с.м.т. Межова

Межівський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Гончаренка О.О.,

з участю секретаря судового засідання Яківець А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт Межова цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про визнання договору поруки недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

07 вересня 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором про стягнення боргу за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначено, що 23 липня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір DNQMGK, за яким позивач надав останньому кредитні кошти у сумі 27 239,93 доларів США на термін до 23 липня 2028 року, ОСОБА_1 зобовязувався повернути отриманий кредит, сплатити відсотки за користування кредитом в строки та порядку, встановлених кредитним договором. ОСОБА_1 не виконував свої зобовязання по кредитному договору, не здійснював погашення заборгованості по кредиту, відсоткам за його користування. У звязку з цим, відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, позивач вимагає дострокового повернення всієї суми кредиту, заборгованість станом на 13 липня 2015 року склала 42 223,07 долара США, з яких: 21 769,12 доларів США заборгованість за кредитом; 8 352,90 долари США заборгованість по процентам за користування кредитом; 2 241 долар США заборгованість по комісії за користування кредитом; 7 838,56 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором; 11,41 доларів США штраф (фіксована частина), 2 010,08 доларів США штраф (процентна складова).

В якості забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_1 перед кредитором по поверненню кредиту, сплати відсотків за користування кредитом і сум штрафних санкцій, був укладений договір поруки між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2, відповідно до умов якого останній приймає на себе зобовязання перед кредитором відповідати у повному обсязі по зобовязанням ОСОБА_1, визначеним кредитним договором.

Позивач просить суд стягнути на користь ПАТ КБ «Приватбанк» солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором та судові витрати по справі.

Позивач у судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Згідний на заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Позов підтримав повністю.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник в судове засідання не зявилися, останнім надано суду заяву про розгляд справи за їх відсутності та про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Відповідачем ОСОБА_2 подано заперечення на позовну заяву, в якому він просить в задоволенні позову відмовити в частині стягнення з нього, як солідарного боржника, суми боргу, оскільки порука є припиненою за приписами ч.4 ст.559 ЦК України.

09 лютого 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою про визнання договору поруки недійсним із моменту підписання.

В обґрунтування позову зазначив, що він не заперечує факт підписання договору поруки DNQMGK від 23 липня 2008 року, проте вказує на те, що там мається печатка Павлоградської філії ПАТ КБ «Приватбанк», стоїть підпис невідомої особи, ОСОБА_3 (уповноваженої особи банку) він ніколи не бачив, не зустрічався з ним, і цей підпис, на його думку, відрізняється від того, що мається на кредитному договорі. Вказує на те, що не мав наміру укладати договір поруки, це фіктивний документ, укладений всупереч вимогам ст.ст.92, 203, 205, 207, 208, 237, 546, 547 ЦК України (неуповноваженим представником з належним обсягом цивільної дієздатності, без волевиявлення сторони, в неналежній формі), а тому за ст.215 ЦК України є недійсним. Окрім того, відсутня згода його дружини на укладення договору, який не є дрібним побутовим, та створив для неї обовязки; відсутня згода органу опіки та піклування в нього на утриманні мається неповнолітня дитина, тому мається порушення ст.17 ЗУ «Про охорону дитинства».

Просить суд визнати договір поруки DNQMGK від 23 липня 2008 року недійсним з моменту підписання.

В судове засідання відповідач ОСОБА_2 та його представник не зявилися, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просить відмовити в позові ПАТ КБ «Приватбанк» та задовольнити його зустрічний позов.

Відповідно до п.п.9 п.1 Перехідних положень Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» установлено, що зміни до цього Кодексу вводяться в дію з урахуванням таких особливостей, а саме: справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Оскільки провадження по даній справі було відкрито до набрання чинності ЦПК України у редакції Закону №2147-VIII, розгляд справи повинен відбуватися у відповідності до правил, які почали діяти з початком роботи Верховного суду, тобто з 15 грудня 2017 року, передбачених новим ЦПК України у редакції Закону №2147-VIII.

Суд, оцінивши зібрані у справі докази, зясувавши обставини справи, дослідивши докази та надавши їм відповідну оцінку, приходить до наступних висновків.

Згідно умов кредитного договору DNQMGK, укладеного 23 липня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1, кредитор надав позичальнику кредитні кошти у сумі 27 239,93 доларів США на термін до 23 липня 2028 року. Згідно п.8.1 договору зазначено, що: 21 000 доларів США на придбання нерухомості видається готівкою через касу, а також 130 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент видачі кредиту, 157,14 доларів США для сплати страхового платежу страхування майна за договором страхування майна на перший рік дії кредиту; 110 доларів США для сплати особистого страхування за договором особистого страхування на перший рік дії кредиту, а також у розмірі 5 342,80 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та порядку, передбачених договором, зі сплатою відсотків 19,23% на рік, ставка по договору 1,25% в місяць, щомісячний платіж 360,77 доларів США. У підтвердження отримання кредиту позивачем надано копію меморіального ордеру на суму 21 000 доларів США.

Відповідно до умов кредитного договору, ОСОБА_1 зобовязувався погашати заборгованість по кредитному договору щомісячно у період з «10» по «15» число кожного місяця, згідно з графіком погашення заборгованості по кредитному договору, яка складається із заборгованості по кредиту, відсотків, винагороди та комісії.

Довідкою АА №241170 з єдиного Державного реєстру підприємств та організацій України, банківською ліцензією №22 від 05 жовтня 2011 року, витягом зі Статуту ПАТ КБ «Приватбанк» підтверджується право останнього на валютне кредитування, яке зі сторони відповідачів не оскаржувалося.

Повідомленнями про погашення заборгованості за кредитом 30.1.0.0/2-965 від 13 липня 2015 року, підтверджується, що ПАТ КБ «Приватбанк» надсилало на адресу відповідачів повідомлення про необхідність погашення заборгованості або її частини в звязку з невиконанням умов кредитного договору.

Таким чином, вбачається, що ОСОБА_1 неналежним чином виконував свої зобовязання по кредитному договору. Порушення при виконанні зобовязань виявились у несвоєчасному погашенні заборгованість по кредиту, відсоткам за його користування по запланованому графіку повернення кредиту, про який йому біло відомо.

За наданими виписками та розрахунком заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором DNQMGK від 23 липня 2008 року станом на 13 липня 2015 року вона складає 42 223,07 долара США, з яких: 21 769,12 доларів США заборгованість за кредитом; 8 352,90 долари США заборгованість по процентам за користування кредитом; 2 241 долар США заборгованість по комісії за користування кредитом; 7 838,56 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором; 11,41 доларів США штраф (фіксована частина), 2 010,08 доларів США штраф (процентна складова).

Статтею 81 ЦПК України передбачено обовязок сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст.626, ст.627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

За положеннями ч.1 ст.628, ч.1 ст.638 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

В силу ст.526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Ч.2 ст.1050 якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За клопотанням відповідача по справі проведено судово-економічну експертизу (№15/11.3/74 від 10 жовтня 2017 року, далі експертиза), за висновком якої в обсязі наданих на дослідження документів не надається за можливе підтвердити документально отримання ОСОБА_1 кредитних коштів за кредитним договором DNQMGK від 23 липня 2008 року, укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1

Згідно ст.110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Дійсно, по справі встановлено, що ПАТ КБ «Приватбанк» у підтвердження видачі кредиту відповідачу ОСОБА_1 надано меморіальний ордер на отримання ним через касу 21 000 доларів США, але цей ордер не підписаний сторонами, на ньому відсутня печатка банку, його оригінал суду надано не було.

Проте отримання зазначеного кредиту підтверджується іншими доказами у їх сукупності, зокрема:

- квитанціями ПАТ КБ «Приватбанк», та відповіддю експерта на друге питання в експертизі, з яких вбачається внесення сум ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за даним кредитним договором 20 786,83 гривні;

- матеріалами кредитного досьє №DNQMGK по наданню кредитних коштів ОСОБА_1 для придбання нерухомості (всі документи від 23 липня 2008 року):

заява про укладення договору особистого страхування,

договір особистого страхування,

заява про укладення договору страхування нерухомості,

договір про укладання договору страхування нерухомості,

договір страхування майна, договір кредиту,

договір поруки,

згода співвласника,

договір іпотеки нерухомого майна по вул. Маяк, буд.12, смт Межова, Дніпропетровської області,

договір купівлі-продажу нерухомого майна,

витяги про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна (будинку та земельної ділянки),

договір купівлі-продажу земельної ділянки,

анкета-заява ОСОБА_1 про надання кредиту на придбання нерухомості, в якій описані ним умови збігаються з умовами кредитного договору,

видатковий касовий ордер №130 від 23 липня 2008 року, як талон до каси, про видачу по кредитному договору 21 000 доларів США за підписом ОСОБА_1,

висновок експерта про вартість земельної ділянки, власноручно написане ОСОБА_1 «Техніко-економічне обґрунтування повернення кредиту» від 07 липня 2008 року,

документи про платоспроможність ОСОБА_1,

акт оплати вартості нерухомості від 23 липня 2008 року, за яким продавець ОСОБА_4 та покупець ОСОБА_1 склали його про те, що покупець сплатив продавцю повну вартість нерухомості, розташованої за адресою: вул. Маяк, буд.12, смт Межова, Дніпропетровської області, в сумі 145 200 гривень;

ордер-розпорядження про надання кредиту в сумі 21 000 доларів США;

оцінка фізичного стану позичальника;

Сертифікат ПАТ КБ «Приватбанк» «Житло в кредит», виданий на імя ОСОБА_1 про можливість отримання ним кредиту в сумі 21 897,17 доларів США під залог житлової нерухомості на строк 240 місяців з ефективною ставкою 19,23% на рік, ставка по договору 1,25% в місяць, щомісячний платіж 360,77 доларів США.

Таким чином, судом достовірно встановлено отримання кредитних коштів відповідачем ОСОБА_1

Що стосується відсотків, пені та штрафів по договору, слід зазначити наступне.

Заявляючи вимоги про стягнення з відповідачів заборгованості за договором DNQMGK від 23 липня 2008 року, ПАТ КБ «ПриватБанк», на підтвердження своїх позовних вимог, надав розрахунок заборгованості станом на 13 липня 2015 року, згідно якого заборгованість відповідачів склала: 42 223,07 долара США, з яких: 21 769,12 доларів США заборгованість за кредитом; 8 352,90 долара США заборгованість по процентам за користування кредитом; 2 241 долар США заборгованість по комісії за користування кредитом; 7 838,56 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором; 11,41 доларів США штраф (фіксована частина), 2 010,08 доларів США штраф (процентна складова).

Суд не має спеціальних пізнань в галузі економіки, а тому стосовно розрахунку розміру заборгованості позивача по її складовим, за наявності оспорювання його з боку відповідачів, надає перевагу висновку експертизи, як незалежному, належному та допустимому доказу.

Згідно висновку судово-економічної експертизи №15/11.3/74 від 10 жовтня 2017 року, неможливо визначити:

- реальну відсоткову ставку та сукупну вартість кредиту;

- суму заборгованості з нарахуванням відсотків за методом факт/факт;

- за який період нараховані відсотки за користування кредитом;

- чи відповідає розмір нарахованих відсотків базовим умовам кредитного договору;

- за який період нарахований штраф;

- який дійсний розмір залишку заборгованості;

- чи відповідають розраховані реальна процентна ставка і абсолютне значення подорожчання кредиту на момент укладення договору та при виконанні розрахунку;

- який розмір складає документально обґрунтований щомісячний платіж згідно умов договору;

- який дійсний залишок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором DNQMGK від 23 липня 2008 року розрізі: тіла кредиту, відсотків за користування кредитними коштами, штрафи станом на 15 вересня 2015 року,

вказано, що банком штучно збільшені отримані відсотки за кредитом з урахуванням того, що за кредитним договором DNQMGK від 23 липня 2008 року визначено 360 календарних днів у році.

Згідно телефонограми та супровідного листа за №181/705/15-ц/2356 від 08 грудня 2017 року, ПАТ КБ «Приватбанк» повідомлялося про результати експертного дослідження, пропонувалося надати оригінал меморіального ордеру (в тому числі письмово в повідомленні про виклик до суду), проте з його сторони до суду документи надіслані не були, клопотання про проведення додаткової чи повторної експертизи відсутні.

Вирішуючи спір про стягнення кредитної заборгованості, суд повинен перевірити та/або навести у рішенні розрахунок заборгованості.

Отже, за відсутності у справі детального розрахунку заборгованості, який би підтверджувався чи не спростовувався висновком експерта, з урахуванням вищезазначеного, враховуючи взаємоповязаність розміру відсотків за кредитом, пені та штрафів в силу кредитного договору, суд позбавлений можливості перевірити його правильність та вирішити справу у відповідності з законом.

Вищезазначені обставини позбавляють можливості суд визначити розмір заборгованості за відсотками, пенею та штрафами, який підлягає стягненню з відповідачів.

Крім того, оскільки штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, у звязку зі стягненням з відповідача суми штрафу одночасне застосування штрафу й пені суперечило б положенням статті 61 Конституції України, якою заборонено подвійну цивільно-правову відповідальність за одне і те саме порушення.

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що ПАТ КБ «Приватбанк» не довів своїх позовних вимог та розмір нарахованої відповідачам заборгованості за кредитним договором (в частині розміру процентів, штрафів та пені), у звязку з чим в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором в частині стягнення процентів за користування кредитом, пені за несвоєчасне виконання зобовязань по договору та штрафів слід відмовити.

Оцінюючи вимоги позивача про стягнення заборгованості по комісії за користування кредитом, суд звертає увагу на такі обставини.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10 червня 2017 року.

За положеннями абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із цим Законом, послуга це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

З цих підстав суд приходить до висновку про те, що умова кредитного договору щодо встановлення комісії суперечить вимогам статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Отже, банк не може встановлювати платежі, які споживач повинен сплатити на користь банку за дії, які не є послугою банку.

До таких самих висновків прийшов Верховний Суд України у постанові по справі № 6-2071цс16 від 06 вересня 2017 року, визнавши умову кредитного договору щодо встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості нікчемною.

Таким чином, оскільки відповідач не виконав свої зобовязання за договором, позовні вимоги в частині стягнення тіла кредиту є обґрунтованими, а тому вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню.

Розглядаючи зустрічний позов, та оцінюючи заперечення відповідача ОСОБА_2, суд прийшов до наступних висновків, надавши їм обґрунтування.

В якості забезпечення виконання зобовязань перед кредитором по поверненню кредиту, сплати відсотків за користування кредитом і сум штрафних санкцій, був укладений договір поруки DNQMGK від 23 липня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк», як кредитодавцем, та ОСОБА_2, як поручителями, відповідно до умов якого останній приймає на себе зобовязання перед кредитором відповідати у повному обсязі по зобовязанням позичальника, визначеним кредитним договором.

Згідно ч.1 ст.553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку.

Частиною 1 ст.554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

В зустрічному позові зазначено про порушення відповідачем порядку підписання договору поруки, оскільки з боку ПАТ КБ «Приватбанк» були допущені порушення чинного законодавства, що він особисто не мав наміру укладати договір поруки, це фіктивний документ, укладений всупереч вимогам ст.ст.92, 203, 205, 207, 208, 237, 546, 547 ЦК України (неуповноваженим представником з належним обсягом цивільної дієздатності, без волевиявлення сторони, в неналежній формі), а тому за ст.215 ЦК України є недійсним.

Слід зазначити, що волевиявлення ОСОБА_2 підтверджується його підписом в договорі поруки, нічим не спростовується, окрім його голослівної заяви.

Що стосується повноважень представника, слід вказати на таке:

частиною першою статті 237 ЦК України передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно з частиною третьої цієї ж статті представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Повноваження представника банку, що підписав договір поруки, нічим не спростовується, наявність печатки філії не вказує на відсутність дієздатності такого представника, та й окрім цього, навіть в разі перевищення повноважень представника, статтею 241 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обовязки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обовязки з моменту вчинення цього правочину.

Отже, вказана стаття презюмує наявність у представника певного обсягу повноважень, належним чином та у встановленому порядку наданих йому особою, яку він представляє, а також встановлює випадки й умови набуття чинності правочином, вчиненим від імені довірителя його представником, коли останній перевищив обсяг наданих йому повноважень. За таких обставин ця норма ЦК України не може бути застосована до правовідносин, коли правочин укладений від імені особи іншою особою, яка взагалі не була уповноважена на таке представництво і не мала жодних повноважень діяти від імені свого довірителя, а отже, не могла їх і перевищити.

Такої ж правової позиції дотримався Верховний Суд України під час винесення постанови у справі № 6-2612цс15 від 25 травня 2016 року.

Окрім того, ОСОБА_2 зазначив, що відсутня згода його дружини на укладення договору, який не є дрібним побутовим, та створив для неї обовязки; відсутня згода органу опіки та піклування в нього на утриманні мається неповнолітня дитина, тому мається порушення ст.17 ЗУ «Про охорону дитинства».

Копію свідоцтва про укладення шлюбу серії І-КИ №288726, згідно якого 22 жовтня 1994 року уклав шлюб з ОСОБА_5.

Копію свідоцтва про народження серії І-КИ №423144, згідно якого ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, є його донькою, яка станом на 23 липня 2008 року була неповнолітньою.

Щодо відсутності згоди дружини, суд звертає увагу на те, що відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Ураховуючи те, що на час укладення спірного договору іпотеки банк не знав і не міг знати про те, що один із подружжя не давала другому із подружжя згоди на укладення цього договору, правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог банку про стягнення заборгованості (як встановлено вище лише тіла кредиту) не має.

Такої ж правової позиції дотримався Верховний Суд України під час винесення постанов у справах № 6-1622цс15 від 7 жовтня 2015 року та № 6-1568цс15 від 21 жовтня 2015 року.

Щодо порушення прав неповнолітньої дитини:

Згідно зі статтями 177 СК України та 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобовязуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобовязання. При укладені договорів іпотеки щодо нерухомого майна, право власності або право користування яким мають малолітні діти, обовязково вимагається дозвіл органів опіки та піклування.

Якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої, малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїм правом законного представника дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством та які застосовуються органами опіки та піклування.

Такої ж правової позиції дотримався Верховний Суд України під час винесення постанови у справі № 6-384цс15 від 30 вересня 2015 року.

Окрім того, договір поруки в якості забезпечення кредиту не підпадає під дії тих нормативних актів, на які посилається позивач за зустрічним позовом.

З огляду на вищевикладене, в задоволенні зустрічного позову слід відмовити у повному обсязі.

Стосовно заперечень ОСОБА_2, в яких він вказує на недійсність поруки, слід зауважити, що п.12 договору поруки DNQMGK від 23 липня 2008 року встановлено, що порука за цим договором припиняється після закінчення 5 (пяти) років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Припинення поруки повязане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Отже, порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє субєктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобовязань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Під виконанням сторонами зобовязання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обовязків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, «основне зобовязання» це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обовязки сторін кредитного договору.

Як установлено судом, боржник ОСОБА_1 (а відтак і поручитель ОСОБА_2О.) взяв на себе зобовязання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 23 липня 2028 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобовязання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобовязання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобовязання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обовязку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобовязань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобовязань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк предявлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Як убачається з пункту 8.1. кредитного договору позичальник зобовязується погашати заборгованість за кредитом починаючи з місяця, наступного за звітним, щомісяця з 10 по 15 число кожного місяця, частково погашати заборгованість за кредитами у сумі 360,77 доларів США. Відповідно до пункту 6 договору поруки відповідальність поручителя наступає у випадку невиконання зобовязання боржником протягом 5 календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної в п.5 цього договору.

Повідомленням №30.1.0.0/2-965 від 13 липня 2015 року підтверджується його направлення ОСОБА_1 та ОСОБА_2, з їх сторони заперечень щодо його отримання до суду не надходило. Згідно документів банку, які не оспорювалися сторонами, останній платіж відповідачем ОСОБА_1 був здійснений 20 листопада 2012 року

Отже, оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати з 10 по 15 число кожного місяця, а за договором поруки відповідальність поручителя наступає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для предявлення вимог до поручителя.

У разі предявлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобовязання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобовязань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобовязань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань.

Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобовязання.

Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не предявить вимоги до поручителя.

Такої ж правової позиції дотримався Верховний Суд України під час винесення постанови у справі у справі за № 6-272 цс16 від 29 червня 2016 року.

Також, як вказано вище, у договорі поруки DNQMGK від 23 липня 2008 року встановлено, що порука за цим договором припиняється після закінчення 5 (пяти) років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. Оперування відповідачем ОСОБА_2 поняттями «строк» та «термін» в даному випадку значення для вирішення справи не має з огляду на викладене вище.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України).

Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

У звязку з наведеним вище слід дійти висновку про те, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті.

З урахуванням системного аналізу зазначених вище норм та матеріалів справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті солідарно з усіх відповідачів лише в частині стягнення тіла кредиту.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При цьому судовий збір не можна стягувати солідарно, а тому його слід стягти в рівних частинах з усіх відповідачів по справі.

З відповідачів слід стягнути суму боргу в розмірі 21 769,12 доларів США, що до офіційного курсу НБУ станом на 18 грудня 2017 року складає 21 796,12 х 27,64 = 602 444,76 гривень, з якої слід розрахувати суму судового збору в розмірі 1% - 6 024,45 гривень.

Згідно платіжного доручення №ВОТМ3В0ZOS від 03 серпня 2015 року, ПАТ КБ «Приватбанк» сплачено 3 654 гривень судового збору, що було встановлено в той час, як максимальна сума судового збору, тому саме в такому розмірі її слід стягти з відповідачів на користь позивача.

Під час проведення судово-економічної експертизи по справі ПАТ КБ «Приватбанк» було надано оригінал письмового доказу кредитне досьє № DNQMGK від 23 липня 2008 року, а відповідачами квитанції про сплату частини кредиту. Оскільки в зберіганні оригіналів потреби не має, суд вважає за можливе повернути їх за клопотанням цих сторін до набрання рішенням законної сили, залишивши в справі копії, що відповідає вимогам ст.96 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.61 Конституції України, ст.ст.92, 203, 205, 207, 208, 237, 251, 252, 254, 526, 533, 546, 547, 553, 554, ч.4 ст.559, 626-628, 638, 1048, 1050, 1054 Цивільного кодексу України, ст.177 Сімейного кодексу України, ст.17 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст.1, 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст.2, 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст.2, 4, 81, 82, 96, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України (у редакції ЗУ №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (юридична адреса: вул. Набережна Перемоги, буд.50, м. Дніпро, ) до ОСОБА_1 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1) та ОСОБА_2 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_2) про стягнення боргу за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 21 769 (двадцяти однієї тисячі семисот шістдесяти девяти) доларів 12 центів США.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати при розгляді справи в суді в розмірі 1 827 (однієї тисячі восьмисот двадцяти семи) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати при розгляді справи в суді в розмірі 1 827 (однієї тисячі восьмисот двадцяти семи) гривень.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про визнання договору поруки недійсним відмовити.

Оригінали письмових доказів повернути сторонам за їх клопотаннями до набрання рішенням законної сили, залишивши в справі їх копії:

- квитанції про сплату частини кредиту ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідно;

- кредитне досьє №DNQMGK від 23 липня 2008 року публічному акціонерному товариству комерційному банку «Приватбанк».

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: ОСОБА_7