Провадження № 22-ц/780/5039/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 43 14.12.2017
УХВАЛА

Іменем України

14 грудня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Мережко М.В.,

та секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа: Києво-Святошинський районний відділ ДМС України у Київській області, про виселення та зняття з реєстрації,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2016 позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду із вказаним позовом, та обґрунтовували його тим, що вони є співвласниками квартири квартири АДРЕСА_1.

На даний час в квартирі разом з ними зареєстрована також і відповідачка ОСОБА_2

Вказує, що відповідачка не є членом їхньої сімї, у добровільному порядку залишити житло відмовляється, що створює їм перешкоди у користуванні їхньою квартирою.

Тому просила виселити ОСОБА_2 з однокімнатної квартири АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення та зняти її з реєстрації за вказаною адресою.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 травня 2017 року позов задоволено частково, виселено ОСОБА_2 із вказаної квартири, у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне зясування судом усіх обставин справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачка не є співвласником зазначеної квартири та не є членом сімї власників і їх спільне проживання суперечить інтересам позивачів, як власників житла, то позов у частині виселення відповідачки підлягає задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 є співвласником 3/4 частки однокімнатної квартири № 35 що по вул. Жовтнева, 39 в м. Вишневе на підставі Свідоцтва про право власності від 11 листопада 2016 року, виданого приватним нотаріусом ОСОБА_5, а ОСОБА_4 є власником іншої 1/4 частки цієї квартири на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської обл. від 03 червня 2013 року.

На даний час в квартирі зареєстровані співвласники позивачі та відповідачка ОСОБА_2, яка не є ні співвласником, ні членом їх сімї.

З довідки виконавчого комітету № 4234 від 16 листопада 2016 року вбачається, що відповідачка не є членом сімї позивачів. Крім того, у добровільному порядку відповідачка залишити житло відмовляється.

Поряд з цим, у матеріалах справи відсутні докази наявності будь-якого дозволу власника квартири на проживання відповідачки у ній.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно ст. 150 Житлового кодексу України, власники квартири користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право на розпорядження квартирою, що знаходиться в приватній власності. Положення цієї статті кореспондуються з вимогами ст. 405 ЦК України, згідно частини першої якої члени сім'ї власника житла, які проживають з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже право члена сім'ї власника квартири щодо користування квартирою, є похідним від прав власника на це житло.

Тобто, право члена сім'ї власника квартири користуватись цим житлом існує лише за наявності у власника права власності на це майно. Виникнення права членів сім'ї власника квартири на користування цим житлом та обсяг їх прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на неї, а припинення права власності особи на квартиру припиняє право членів сім'ї на користування цією квартирою.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями (бездіяльністю) відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив усі обставини справи і перевірив їх доказами та дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки відповідачка не є співвласником квартири та не є членом сімї позивачів, а її проживання з ними суперечить інтересам позивачів та порушує їх права на користування їх житлом, а тому ухвалив законне і обґрунтоване рішення про задоволення позовних вимог у частині виселення відповідачки.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про відмову у задоволення позову в частині зняття відповідачки з реєстрації за цією адресою, оскільки такі питання вирішуються у порядку, встановленому Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та органом, який не брав участі у розгляді справи, через що покладення на нього таких обовязків рішенням суду суперечитиме вимогам Закону.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які, відповідно до ст. 309 ЦПК України, могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308 ЦПК України, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: