Провадження № 2/537/683/2017
Справа № 537/1814/17
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.11.2017 року м. Кременчук

Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області в складі головуючого судді Сьоря С.І., при секретарі Яворській А.Г. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Кременчуці Полтавської області цивільну справу за позовом фізичних осіб ОСОБА_1, ОСОБА_2 до юридичної особи Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 „ПриватБанк про визнання недійсними кредитного договору, договору поруки та договору іпотеки, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з позовною заявою відповідно до якої просять суд винести рішення, яким визнати порушеним право ОСОБА_1 як споживача фінансових послуг, визнати неукладеним договір про видачу траншу №МКН52ВЛ-08/Т1 від 31 липня 2008 року, що укладався між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі директора відділення «Кременчуцька філія» ОСОБА_4, що діяв на підставі довіреності №6044 від 30.05.2007 року, що видана секретарем Правління Білушенко Іриною Петрівною, в звязку з недосягненням згоди з усіх істотних умов договору споживчого кредиту, передбачених чинним законодавством України, визнати неукладеним договір поруки та іпотеки (нерухомого майна) від 31 липня 2008 року укладеним між ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі директора відділення «Кременчуцька філія» ОСОБА_4, що діяв на підставі довіреності №6044 від 30.05.2007 року, що видана секретарем Правління Білушенко Іриною Петрівною, в звязку з недосягненням згоди з усіх істотних умов договору споживчого кредиту, передбачених чинним законодавством України.

В подальшому позивачі уточнили позовні вимоги та остаточно просили суд ухвалити рішення, яким визнати недійсними кредитну угоду №МКН52ВЛ 08 від 31 липня 2008 року, договір про видачу траншу №МКН52ВЛ 08/Т1 від 31 липня 2008 року, договір про видачу траншу №МКН52ВЛ 08/Т2 від 04 серпня 2008 року, що укладені між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1, визнати недійсними договір іпотеки від 31 липня 2008 року, що укладений між ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» та договір поруки №МКН52ВЛ 08/П1 від 31 липня 2008 року, що укладений між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк», стягнути з ПАТ КБ „ПриватБанк сплачений судовий збір.

Свої вимоги мотивували тим, що 31 липня 2008 року в м. Кременчуці за адресою вул.Першотравнева, 38 між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» в особі директора відділення «Кременчуцька філія» ОСОБА_4, що діяв на підставі довіреності №6044 від 30.05.2007 року, що видана секретарем Правління Білушенко Іриною Петрівною, було укладено кредитну угоду № МКН52ВЛ-08 про надання споживчого кредиту траншами, загальна сума кредиту в рамках кредитної угоди 50 000 доларів США.

31 липня 2008 року в м. Кременчуці за адресою вул. Першотравнева, 38 між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» в особі директора відділення «Кременчуцька філія» ОСОБА_4, що діяв на підставі довіреності №6044 від 30.05.2007 року, що видана секретарем Правління Білушенко Іриною Петрівною, було укладено додаткову угоду № 1 до кредитної угоди № МКН52ВЛ-08 про надання споживчого кредиту траншами, загальна сума кредиту в рамках кредитної угоди 100 000 доларів США.

31 липня 2008 року в м. Кременчуці за адресою вул. Першотравнева, 38 між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» в особі директора відділення «Кременчуцька філія» ОСОБА_4, що діяв на підставі довіреності №6044 від 30.05.2007 року, що видана секретарем Правління Білушенко Іриною Петрівною, було укладено договір про видачу траншу № МКН52ВЛ-08/Т1 про надання споживчого кредиту траншем в рамках кредитної угоди в сумі 50 000 доларів США.

Відповідно до п. 4.1. за використання кредитних коштів за Договором встановлюється процентна ставка в розмірі 15 % річних.

Також відповідно до п.п.4.5., 4.6. встановлена сплата винагороди за відкриття позичкового рахунку та ведення кредитної справи.

Відповідно до п.1.3. терміни повернення траншу кредиту і відсотків визначаються відповідно до графіка погашення кредиту, відсотків і винагороди (Додаток № 1 до даного договору).

У забезпечення виконання зобовязань Позичальника, банком 31.07.2008 року прийнята порука ОСОБА_2, згідно договору поруки.

31.07.2008 року між ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» в особі директора відділення «Кременчуцька філія» ОСОБА_4, що діяв на підставі довіреності №6044 від 30.05.2007 року, що видана секретарем Правління Білушенко Іриною Петрівною, було укладено договір іпотеки (нерухомого майна) згідно якого в забезпечення виконання передано житловий будинок з земельною ділянкою що знаходиться за адресою: м. Кременчук, вул. Леонова, 68.

01 серпня 2008 року було банком надано для ознайомлення та підписання ДОДАТОК № 1 до договору про видачу траншу № МКН52ВЛ-08/Т1 від 31 липня 2008 року щодо графіку погашення кредиту, відсотків, винагороди.

Вважають, що договір про видачу траншу № МКН52ВЛ-08/Т1, договір поруки та іпотеки від 31.07.2008 року не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», законодавству України та іншим нормативним актам, а тому є недійсними з наступних підстав.

Відповідно до наданого графіку погашення кредиту (Додаток №1), вказано тільки загальну щомісячну суму внеску та суму щомісячної винагороди за оформлення кредитного договору, натомість не вказано ні розмір загального платежу, ні реальної процентної ставки, інших супутніх витрат, абсолютного значення подорожчання кредиту (ціну договору), не містить цих відомостей і кредитна угода та договір про видачу траншу.

Також не зазначено в кредитному договорі як розраховується річна процентна ставка, чи то з суми кредиту, чи з суми залишку по кредиту.

Не вказано ні в кредитному договорі, ні в графіку погашення кредиту, яке ж подорожчання кредиту і яку суму необхідно буде повернути банку.

Фактично, не досягнуто згоди щодо жодної істотної умови кредитного договору: ні процентної ставки на весь час дії договору, ні спосіб її обрахунку, не встановлено розмір щомісячного платежу, не встановлено абсолютне подорожчання кредиту та суму яку потрібно буде повернути.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема, про орієнтовну сукупну вартість кредиту в абсолютному та відносному значенні, вказати наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача, зазначити переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Дана норма кореспондує із ст. 56 Закону України "Про банки та банківську діяльність" та ст. 11,12 ЗУ "Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг", що визначають аналогічний обов'язок кредитора. Ст .19 цього Закону встановлює, що захист інтересів споживачів фінансових послуг є метою державного регулювання ринків фінансових послуг.

З метою виконання фінансовими установами вимог Закону України "Про захист прав споживачів" 10.05.2007 року Постановою НБУ №168 було затверджено "Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", котрими деталізовано вимоги закону. ОСОБА_5 України своїми листами № 18-112/219-637 від 19.01.2006р., №43-311/4217-7165 від 13.07.2007р., № 40-117/2093/-6134 від 16.06.2007р. та Постановою №98 від 28.03.2007р. "Про схвалення методичних рекомендацій щодо вдосконалення корпоративного управління в банках України" неодноразово попереджав комерційні банки про вимоги ЗУ "Про захист прав споживачів" та можливість виникнення комплаєнс-ризиків та непередбачених втрат від невиконання імперативної норми Закону. Також регулятор зазначив, що уразі декларування банком у договорі зі споживачем будь-якої послуги, споживач має право не тільки в деталях знати предмет задекларованої послуги, а також отримати зазначену послугу належної якості, відповідно до умов договору. Із аналізу матеріалів кредитного договору вбачається, що в їх змісті відсутні встановлені законодавством обов'язкові умови, які необхідні для їх укладення, а саме: всупереч вимогам ст..11 Закону України «Про захист прав споживачів» належно не наведено детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, у тому числі перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору, тощо; всупереч вимогам ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитний договір і зокрема, графік платежів не містить відомостей (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі - щомісяця, щокварталу, тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, вартості сплати вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом; всупереч вимогам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не визначено сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також не зазначено її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту, розрахунок якої здійснюється з використанням наведеної в Постанові Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року формули; б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов'язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання,обслуговування та погашення кредиту. Оскільки, вказані обов'язкові відомості не зазначені в кредитному договорі, і докази про те, що ці відомості були офіційно оприлюднені є відсутніми, то вважають, що кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства України.

Крім того Банком при укладенні кредитного договору допущено ряд чисельних порушень норм чинного законодавства.

Встановивши в договорі винагороду за оформлення кредитного договору щомісяця в розмірі 0,1885 % від суми виданого кредиту, кредитор не надав споживачеві даних про те, які саме послуги за зазначену винагороду були надані Позичальнику. Зазначені платежі не можна вважати і витратами Позичальника за оформлення договору, оскільки такі витрати не передбачені і суперечать законодавству, яке забороняє стягувати додаткову плату.

Також, у спірному договорі не зазначено про тип встановленої процентної ставки, що вводить споживача в оману, який же насправді тип процентної ставки застосований в договорі-плаваючий, фіксований, або інший. Зазначене суперечить п.2 «г» ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки річна процентна ставка не визначена ні на момент укладення договору, ні надалі.

За положеннями частини пятої статті 11, частин першої, другої, пятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами ОСОБА_5 банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Тому вважають, що встановлення в договорі п.п. 4.5, 4.6 плати за відкриття позичкового рахунку та винагороди за ведення кредитної справи є несправедливими умовами, а тому повинні визнаватися недійсними. Крім того п. 2.2.15. угоди передбачено, що позичальник зобовязується відшкодовувати банку в повному обсязі витрати на надання правової допомоги юридичних фірм, адвокатів, інших осіб ( при залученні їх для представництва інтересів банку, повязаних з розглядом спорів за даною угодою в судах всіх інстанцій, в тому числі апеляційних і касаційних ), а також на всіх підприємствах, організаціях усіх форм власності, в органах державної влади і управління в термін, зазначений у письмовій вимозі банку. Вказані умови договору є також несправедливими умовами, та суперечать принципам, закріпленим в ст. 88 ЦПК України, відповідно до якої стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до п. 3.8. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління ОСОБА_5 банку України від 10 травня 2007 року № 168 у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору: попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним.

Не було повідомлено ОСОБА_1, як позичальника і про валютні ризики, що в котре вказує на порушення права останнього як споживача фінансових послуг та недотримання вимог Правил НБУ.

Статтями 18 і 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено підстави для визнання кредитного договору недійсним у випадку включення до нього умов, які є несправедливими та угод, які здійснені з використанням нечесної підприємницької практики. Несправедливими умовами зокрема є установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведений у ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і відповідно до ч. 4 зазначеної статті, цей перелік не є вичерпним.

Вважають, що, укладаючи кредитний договір Банком повністю проігноровано вимоги Закону України "Про захист прав споживачів" та інших нормативно-правових актів, не виконано викладені вище зобов'язання щодо надання інформації про отримуваний продукт та отримання письмової згоди про ознайомлення з вищенаведеною інформацію, включено в договір несправедливі умови.

Враховуючи вищевикладене, вони змушені були звернутися до суду з даним позовом.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, що зазначені в позові.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не зявилась, згідно поданої заяви позовні вимоги підтримує та просить розглядати справу у її відсутність.

Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, що зазначені в позові.

Представник відповідача в судовому засіданні в задоволенні позовних вимог просив відмовити в звязку з їх необґрунтованістю та спливом строку позовної давності.

Вислухавши пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника, представника відповідача, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд встановив наступне.

31.07.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 була укладена кредитна угода №МКН52ВЛ 08 предметом якої є загальні умови і порядок надання Банком, у рамках програми мікрокредитування, кредиту Позичальнику.

Відповідно до п. 1.1, 1.3 Угоди, надання коштів здійснюється окремими частинами Траншами кредиту, сукупна величина сальдо по яких не буде перевищувати суму, обговорену в п.1.2 . Видача частин кредиту здійснюється після підписання договору про видачу траншу, на термін і на умовах, передбачених у даній Угоді, а також у договорі про видачу траншу. Терміни повернення кредиту й окремих частин траншів кредиту, встановлюються договорами про видачу траншів кредиту, а також Графіками погашення кредиту, відсотків і винагороди (Додаток №1 до даного Договору). Зазначені терміни можуть бути змінені згідно п.п.2.3.3, 2.4.1 Кредитної угоди №МКН52ВЛ 08 від 31.07.2008 року.

Згідно п.2.2.3, 2.2.5 Угоди позичальник зобов»язався здійснювати погашення кредитів, відсотків і винагороди в порядку і терміни згідно Графіків погашення кредиту, відсотків та винагороди, що складаються з кожним договором про видачу траншу окремо і є невід»ємною частиною кожного договору про видачу Траншу. Сплатити банку винагороду за відкриття позичкового рахунку, згідно п. 4.5 даної Угоди, винагороди згідно п.4.6 даної Угоди, а також винагороди згідно п.п.4.5, 4.6 договорів про видачу Траншу.

П.2.2.15 Угоди передбачено, що Позичальник зобов»язується відшкодувати Банку в повному обсязі витрати на надання правової допомоги юридичних фірм, адвокатів, інших осіб ( при залученні їх для представництва інтересів Банку, пов»язаних із розглядом спорів за даною Угодою в судах всіх інстанцій), а також на всіх підприємствах, організаціях усіх форм власності, в органах державної влади і управління в термін, зазначений в письмовій вимозі Банку.

Згідно п.п.4.5, 4.6 Угоди, Позичальник сплачує Банку винагороду за відкриття позичкового рахунку за кожним договором про видачу траншу в розмірі згідно п.4.5 договорів про видачу Траншу, при цьому, за відкриття позичкового рахунку за першим договором про видачу Траншу, винагорода сплачується в день укладення Угоди, по всім іншим у день укладення конкретного договору про видачу Траншів. Позичальник сплачує Банку винагороду, зазначену в п.4.6 договорів про видачу Траншів.

31.07.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 була укладена додаткова угода до кредитної угоди №МКН52ВЛ 08 від 31.07.2008 року, відповідно до якої пункт 1.2 розділу «Предмет угоди» Кредитної угоди №МКН52ВЛ 08 від 31.07.2008 року викладено в наступній редакції: 1.2 загальна сума кредиту в рамках кредитної Угоди: 100 000 доларів США, тобто сторони домовились про збільшення загальної суми кредиту в рамках кредитної Угоди №МКН52ВЛ 08 від 31.07.2007 року з 50 000 доларів США до 100 000 доларів США.

31.07.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про видачу траншу №МКН52ВЛ 08/Т1, відповідно до якого ПАТ КБ «ПриватБанк» зобовязався надати ОСОБА_1 кредитні кошти в розмірі 50 000 доларів США, а ОСОБА_1 в свою чергу зобовязався повернути отриманий транш кредиту, сплатити відсотки на суму Траншу кредиту, у встановлені даним Договором термін, а також виконати свої зобовязання згідно цього Договору і Кредитної угоди №МКН52ВЛ 08 від 31.07.2008 року у повному обсязі. Терміни повернення траншу кредиту і відсотків визначаються відповідно до графіка погашення кредиту, відсотків і винагороди (додаток №1 до договору траншу №МКН52ВЛ 08/Т1). Транш кредиту надається на споживчі цілі.

П.п.4.5, 4.6 даного Договору передбачено, що Позичальник, згідно п.4.5 Кредитної угоди, сплачує банку винагороду за відкриття позичкового рахунку в розмірі 4 844 грн.80 коп. у день укладення даного договору та згідно п.4.6 Кредитної угоди сплачує Банку винагороду за ведення кредитної справи 0, 1885 % від суми Траншу, яка сплачується щомісячно відповідно до Графіка погашення кредиту, відсотків та винагороди (Додаток №1). При достроковому погашенні кредиту, Позичальник, у день такого погашення сплачує Банку винагороду в сумі складової різниці між підсумковою сумою, зазначеної у Графіку погашення кредиту, відсотків і винагороди і раніше сплаченими сумами винагороди.

04.08.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про видачу траншу №МКН52ВЛ 08/Т2, відповідно до якого ПАТ КБ «ПриватБанк» зобовязався надати ОСОБА_1 кредитні кошти в розмірі 25 000 доларів США, а ОСОБА_1 в свою чергу зобовязався повернути отриманий транш кредиту, сплатити відсотки на суму Траншу кредиту, у встановлені даним Договором термін, а також виконати свої зобовязання згідно цього Договору і Кредитної угоди №МКН52ВЛ 08 від 31.07.2008 року у повному обсязі. Терміни повернення траншу кредиту і відсотків визначаються відповідно до графіка погашення кредиту, відсотків і винагороди - додаток №1 до договору траншу №МКН52ВЛ 08/Т2.

П.п.4.5, 4.6 даного Договору передбачено, що Позичальник, згідно п.4.5 Кредитної угоди, сплачує банку винагороду за відкриття позичкового рахунку в розмірі 2 422 грн. 55 коп. у день укладення даного договору та згідно п.4.6 Кредитної угоди сплачує Банку винагороду за ведення кредитної справи 0, 1885 % від суми Траншу, яка сплачується щомісячно відповідно до Графіка погашення кредиту, відсотків та винагороди (Додаток №1). При достроковому погашенні кредиту, Позичальник, у день такого погашення сплачує Банку винагороду в сумі складової різниці між підсумковою сумою, зазначеної у Графіку погашення кредиту, відсотків і винагороди і раніше сплаченими сумами винагороди.

Відповідно до положень ст.3 ЦК цивільні правовідносини регулюються на засадах свободи договору, справедливості, добросовісності та розумності. Зі змісту ст.6 ЦК випливає, що питання, які не врегульовані між сторонами умовами укладеного договору, регулюються положеннями Закону.

Згідно із положеннями ст.ст.526, 629 ЦК України умови договору є обовязковими для сторін, а зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до таких умов.

За загальним правилом, передбаченим ст.204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Вимоги до правочинів закріплені у ст.203 ЦК. Зазначена стаття кореспондується із положеннями ч.1 ст.215 ЦК, відповідно до якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Залежно від підстав недійсності правочину, закон передбачає настання різних наслідків.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах диспозитивності, відповідно до чого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст.11 ЦПК).

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст..1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами ОСОБА_5 банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, встановлено, що дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Як достовірно встановлено в судовому засіданні та зокрема вбачається з п.1.4 Кредитної угоди №МКН52ВЛ 08 від 31.07.2008 року, договору про видачу траншу №МКН52ВЛ 08/Т1 від 31 липня 2008 року та договору про видачу траншу №МКН52ВЛ 08/Т2 від 04 серпня 2008 року, ПАТ КБ «ПриватБанк» надав грошові кошти ОСОБА_1 на споживчі цілі.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що укладена між ПАТ КБ «ПритватБанк» та ОСОБА_1 кредитна угода №МКН52ВЛ 08 від 31.07.2008 року та договори про видачу траншів є договорами споживчого кредиту, а тому особливості регулювання відносин сторін за цими договорами визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Як зазначено в розясненнях, наданих в п.2 Постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції Закону, що була чинною на час укладення вказаних договорів, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Згідно ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції Закону, що була чинною на час укладення вказаних договорів, споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. В кредитному договорі повинно зазначатися - сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Постановою правління ОСОБА_5 банку України №168 від 10.05.2007 року затверджено Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які розроблено, зокрема, з метою захисту прав споживачів під час укладення договорів про надання споживчих кредитів (далі - кредитні договори), запобігання завданню споживачам моральної чи матеріальної шкоди через надання свідомо недостовірної чи неповної інформації та виконання яких Банки зобов'язані забезпечувати у разі поширення інформації про послуги з надання кредитів споживачам; під час укладення кредитних договорів зі споживачами; у разі усних чи письмових звернень споживачів.

Тобто під час укладення вказаних вище договорів, відповідач повинен був забезпечити виконання Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

Згідно п.3.2 Правил, кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі

строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Відповідно до п 3.3 Правил, Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати

сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту ; б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов'язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту.

П.3.4 Правил передбачено, що Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної

діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням.

Відповідно до п. 3.6 Правил, Банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Згідно 3.8 Правил, у разі надання кредиту в іноземній валюті банки

зобов'язані під час укладення кредитного договору: попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним.

Відповідно до ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, що діяла на час укладення договорів, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Згідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору .

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Із змісту Кредитної угоди №МКН52ВЛ 08 від 31.07.2008 року та укладених на підставі неї договору про видачу траншу №МКН52ВЛ 08/Т1 від 31 липня 2008 року та договору про видачу траншу №МКН52ВЛ 08/Т2 від 04 серпня 2008 року, вбачається, що у них не має відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, не конкретизовано, виходячи із якої суми заборгованості за кредитом (загальної чи залишку заборгованості) позивач повинен сплачувати відсотки за користування кредитом, відсутні умови, які згідно п.п.3.2, 3.4 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління ОСОБА_5 банку України №168 від 10 травня 2007 року є обовязковими. Також, відповідачем не надавався окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача. Таким чином, в порушення вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні кредитного договору та договорів про видачу траншів, відповідач не надав ОСОБА_1, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, не попереджено позивача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе саме позивач, не надано інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним, тим самим відповідачем порушено вимоги зазначеного Закону та Правил.

Заперечуючи проти позову, представник відповідача вказує на те, що банком на виконання відповідних положень Закону України «Про захист прав споживачів» надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору.

Однак, суд не може погодитись з такою думкою представника відповідача з огляду на те, що сам по собі факт підписання позивачем кредитного договору та його подальше виконання не може бути визнано судом, як беззаперечну, і таку, що не підлягає доведенню обставину, щодо виконання відповідачем наведених вище положень Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил.

Вказана позиція викладена в рішенні Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, де зокрема зазначено, що споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу).

В положеннях Резолюції Генеральної Асамблеї ООН „Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 9 квітня 1985 року № 39/248 на які посилався Конституційний Суд України в Рішенні № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. У наведених „Керівних принципах для захисту інтересів споживачів" визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.

Представником відповідача в судовому засіданні не надано доказів того, що позивач належним чином повідомлявся, до укладення кредитної угоди №МКН52ВЛ 08 від 31.07.2008 року, про графік, згідно з яким передбачалося погашення кредитної заборгованості, та письмово попереджався про валютні ризики, які можуть мати місце під час виконання угоди.

Відповідно до ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів укладених із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Згідно п. 3.6 постанови НБУ № 168 від 10.07.2007 р. «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Як зазначає Верховний Суд України в справі № 6-80цс12 від 12 вересня 2012 року, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно п. 2.2.5 Кредитної угоди №МКН52ВЛ 08 від 31.07.2008 року позичальник зобовязався сплатити Банку винагороду за відкриття позичкового рахунку, згідно п.4.5 даної Угоди, винагороди згідно п.4.6 даної Угоди, а також винагороди згідно п.4.5,4.6 договорів про видачу Траншу. Під достроковим погашенням сторони розуміють погашення траншу (траншів) кредиту, або його (їх частини) раніше термінів, встановлених Графіками погашення.

Згідно п.4.6 договору про видачу траншу №МКН52ВЛ 08/Т1 від 31 липня 2008 року позичальник згідно п.4.6 Кредитної угоди сплачує Банку винагороду за введення кредитної справи 0,1885% від суми траншу. Винагорода сплачується щомісячно відповідно до Графіка погашення кредиту, відсотків і винагороди. При дострокову погашенні кредиту, позичальник, у день такого погашення сплачує Банку винагороду в сумі складової різниці між підсумковою сумою, зазначеною в графіку погашення кредиту, відсотків і винагороди і раніше сплаченими винагородами.

Згідно п.4.6 договору про видачу траншу №МКН52ВЛ 08/Т2 від 04 серпня 2008 року позичальник згідно п.4.6 Кредитної угоди сплачує Банку винагороду за введення кредитної справи 0,1885% від суми траншу. Винагорода сплачується щомісячно відповідно до Графіка погашення кредиту, відсотків і винагороди. При дострокову погашенні кредиту, позичальник, у день такого погашення сплачує Банку винагороду в сумі складової різниці між підсумковою сумою, зазначеною в графіку погашення кредиту, відсотків і винагороди і раніше сплаченими винагородами.

П.2.2.15 Кредитної Угоди передбачено, що Позичальник зобов»язується відшкодувати Банку в повному обсязі витрати на надання правової допомоги юридичних фірм, адвокатів, інших осіб (при залученні їх для представництва інтересів Банку, пов»язаних із розглядом спорів за даною Угодою в судах всіх інстанцій), а також на всіх підприємствах, організаціях усіх форм власності, в органах державної влади і управління в термін, зазначений в письмовій вимозі Банку.

З наведених положень Угоди вбачається, що вказаними положеннями угоди виключно на позивача покладено обов»язок щодо відшкодування витрат на надання правової допомоги відповідачу при розгляді спорів за даною угодою, що є несправедливою умовою договору, оскільки всупереч принципу добросовісності її наслідком є дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача.

Тобто при укладенні Кредитної угоди та договорів про видачу Траншів, відповідачем не дотримано вимоги Закону України "Про захист прав споживачів" та п.п. 3.4, 3.6 постанови НБУ № 168 від 10.07.2007 р. «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Враховуючи викладене, встановлені обставини справи, а також те, що як встановлено судом, при укладенні договору відповідачем не дотримано вказаних вище положень Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», оспорювані договори містять несправедливі умови, що є підставою для визнання вказаних договорів недійсними, то суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання недійсними кредитної угоди та договорів про видачу траншу є законними та обґрунтованими і підлягають задоволенню.

31.07.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки №МКН52ВЛ 08/П1, відповідно до якого остання поручилася відповідати перед Банком за всіма зобовязаннями ОСОБА_1, що витікають з кредитної угоди №МКН52ВЛ 08 від 31.07.2008 року, яка укладена між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1.

Відповідно до ст..553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Також, виконання зобовязань ОСОБА_1 за кредитною угодою №МКН52ВЛ 08 від 31.07.2008 року забезпечується нотаріально посвідченим договором іпотеки від 31 липня 2008 року, що укладений між ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк», згідно якого в іпотеку Банку передано будинок з господарськими будівлями, що розташований за адресою: Полтавська область, м.Кременчук, вул.. Леонова,68 та земельну ділянку, загальною площею 634 кв.м..

Згідно ст..1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину, щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Враховуючи викладене, а також те, що договір поруки №МКН52ВЛ 08/П1 та договір іпотеки від 31 липня 2008 року, було укладено на забезпечення виконання зобовязань, що витікають з кредитної угоди №МКН52ВЛ 08 від 31.07.2008 року, щодо якої суд прийшов до висновку про визнання її недійсною, то позовні вимоги позивачів про визнання вказаних договору поруки та іпотеки недійсними є також обґрунтованими і підлягають задоволенню.

В судовому засіданні представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову у зв»язку зі спливом позовної давності.

Відповідно до ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно ст.ст. 257, 260, 261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу і перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається пояснень позивача ОСОБА_1 та його представника, що надані в судовому засіданні, останній дізнався про порушення відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» його прав в кінці 2016 року з судової практики, а саме постанови Верховного суду України від 16.11.2016 року, коли було зроблено правовий висновок про незаконність встановлення платежів на користь банку за ведення кредитної справи, в зв»язку з чим звернувся до адвоката за юридичною консультацією.

Враховуючи викладене, а також те, що порушення прав позивача носить триваючий характер, а доводи останнього про те, що він дізнався про порушення його прав лише з судової практики наприкінці 2016 року представником відповідача не спростовано, то суд приходить до висновку, що підстав для застосування позовної давності до позовних вимог про визнання недійсними кредитного договору, договору поруки та договору іпотеки не вбачається.

Враховуючи вищевикладене, встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ПАТ КБ „ПриватБанк про визнання недійсними кредитного договору, договору поруки та договору іпотеки, є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 536, 648 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 „ПриватБанк про визнання недійсними кредитного договору, договору поруки та договору іпотеки задовольнити.

Визнати недійсними кредитну угоду №МКН52ВЛ 08 від 31 липня 2008 року, договір про видачу траншу №МКН52ВЛ 08/Т1 від 31 липня 2008 року, договір про видачу траншу №МКН52ВЛ 08/Т2 від 04 серпня 2008 року, що укладені між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1.

Визнати недійсними договір іпотеки від 31 липня 2008 року, що укладений між ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» та договір поруки №МКН52ВЛ 08/П1 від 31 липня 2008 року, що укладений між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк».

Стягнути з Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 „ПриватБанк на ОСОБА_1 1920 грн. сплаченого судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: