Справа 206/1805/17
Провадження 2/206/692/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" грудня 2017 р. Самарський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючий, суддя Сухоруков А. О.,

за участю секретаря Панюшкіної О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міської ради, третя особа: ОСОБА_3, про визнання права власності на земльну ділянку в порядку набувальної давності,

за участю представників:

позивача, адвоката ОСОБА_4,

відповідача ОСОБА_5,

ВСТАНОВИВ:

04 квітня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Дніпропетровської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю.

04 квітня 2017 року відкрито провадження у справі та призначено справу до попереднього розгляду.

24 липня 2017 року від третьої особи ОСОБА_3 надійшла заява з проханням розглядати справу за його відсутності згідно чинного законодавства.

В обґрунтування своєї правової позиції позивач посилається на те, що 04 вересня 2014 року помер її чоловік ОСОБА_6. Після його смерті спадкоємцями першої черги вважається вона та син ОСОБА_3. У встановлений законом термін вони звернулись з відповідною заявою про прийняття спадщини. Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина яка складалась з домоволодіння №1 по вул. Магаданській в м. Дніпропетровську. 01.09.2016 року вона отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, на домоволодіння №1 по вул. Магаданській в м. Дніпро, яке було зареєстровано в державному реєстрі. При оформлені спадщини було з'ясовано, що земельна ділянка, на якій розташоване домоволодіння, була приватизована в 1999 році на ім'я ОСОБА_7, яка на той час була власником домоволодіння №1 по вул. Магаданській.На підтвердження права власності ОСОБА_7 на земельну ділянку, було виготовлено Державний акт на право приватної власності на землю від 20.07.1999 року. ОСОБА_7 померла 16.06.1999 року. Таким чином вочевидь, що на момент смерті ОСОБА_7 земельна ділянка була не приватизована та відповідно ще не належала ОСОБА_7 на праві приватної власності. Реєстрація права приватної власності ОСОБА_7 на спірну земельну ділянку відбулась в липні 1999 року. Після смерті ОСОБА_7 єдиним спадкоємцем був ОСОБА_6, оскільки ОСОБА_7 залишила заповіт. 26.05.2000р. Самарским районим судом м. Дніпропетровська було винесено рішення, яким було встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_6 після смерті ОСОБА_7 та за ОСОБА_6 було визнано право власності на майно, яке їй належало - житловий будинок №1 по вул. Магаданській в м. Дніпропетровську. З травня 2000 року вона з родиною почали мешкати за адресою домоволодіння. Саме з цього часу почали користуватися і земельною ділянкою. Станом на березень 2017 року тривалість часу, протягом якого вона відкрито користується спірною земельною ділянкою складає більш ніж 16 років.

Посилаючись на ст. 344 ЦК України та судову практику, позивач просить суд визнати за нею право приватної власності на земельну ділянку площею 0.1000 га за набувальною давністю, що розташована за адресою м. Дніпро, вул. Магаданська, 1 (один) з цільовим призначенням - обслуговування житлового будинку, господарських споруд та будівель.

Представник відповідача ОСОБА_2 міської ради ОСОБА_5 надала заперечення проти позову в яких зазначено, що на момент смерті ОСОБА_7 (16.06.1999) у неї не виникло право власності на земельну ділянку по вул. Магаданській. 1 у м. Дніпропетровську, в розумінні ст. 22 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року, оскільки рішення № 1316 було прийнято виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів лише 17.06.1999 року. ОСОБА_7 залишила заповіт на імя ОСОБА_6, в якому заповідала конкретне нерухоме майно - житловий будинок по вул. Магаданській, 1. Стосовно земельної ділянки, або іншого нерухомого майна, яке б могло належати ОСОБА_7 на момент смерті, вона розпорядження не робила. Ураховуючи, що ОСОБА_7 за життя не набула права власності на земельну ділянку та у заповіті не здійснила застереження щодо можливого набуття майнового права, а також враховуючи, що ОСОБА_6, залучався до спадкування після смерті ОСОБА_7 на підставі заповіту, а не як спадкоємець за законом до ОСОБА_6 не переходили а ні майнові права, а ні земельна ділянка. Таким чином, перехід права власності на земельну ділянку у відповідності зі ст. 81 Земельного кодексу України від 25.10.2001 № 2768-ІІІ від ОСОБА_7 до ОСОБА_6 в порядку спадкування не відбувся. Також, оскільки позивачка не зверталась до відповідного органу місцевого самоврядування за вирішенням питання передачі їй у власність цієї земельної ділянки її звернення з позовними вимогами до суду є передчасним та таким, що суперечить ст. 119 Земельного кодексу України.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши пояснення позивача, представників учасників судового процесу, суд встановив, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Суд встановив: 04 вересня 2014 року помер ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ № 583762 від 08 вересня 2014 року, актовий запис № 818 (а.с.12).

01 вересня 2016 року позивач ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті чоловіка ОСОБА_6 на житловий будинок № 1, розташованого по вулиці Магаданській в місті Дніпрі, який належав померлому на підставі рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26.05.2000 року, зареєстрованого 13.04.2001 року Дніпропетровським міжміським бюро технічної інвентаризації, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 01.09.2016 року, виданого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстровано в реєстрі за № 942 (а.с.4).

16.06.1999 року померла ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ № 272046 від 30 червня 1999 року, актовий запис № 707 (а.с.9).

17.06.1999 року Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради прийнято рішення № 1316, яким передано у приватну власність ОСОБА_7 земельну ділянку площею 0,1000 га за адресою вул. Магаданська, 1 м. Дніпропетровськ для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю ІV-ДП № 053231 (а.с.10-11).

З цього ж державного акту вбачається, що державний акт на право приватної власності на землю на імя ОСОБА_7 оформлений 20.07.1999р.

17.03.2017 року постановою приватного нотаріуса ОСОБА_2 міського нотаріального округу ОСОБА_8 відмовлено позивачу ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її чоловіка ОСОБА_6 на земельну ділянку, місцезнаходження якої: місто Дніпро, вулиця Магаданська, земельна ділянка № 1 у зв'язку з ненаданням нею документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії (а.с.14).

З відповіді Управління Держгеокадастру у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області вбачається, що станом на 01.01.2013 року земельна ділянка площею 0,1000га по вул. Магаданська, буд. 1 зареєстрована за ОСОБА_7 (а.с.44).

З відповіді Голоного Управління Держеокадастру у Дніпропетровській області відділ у м. Дніпрі вбачається, що інформація щодо отримання державного акту на право приватної власності на землю ОСОБА_7 відсутня у зв'язку з пожежею, фонд документації із землеустрою було частково знищено, в тому числі, Книги записів державних актів, у яких відображається інформація щодо отримання правовстановлюючих документів (а.с.50).

Приватним нотаріусом ОСОБА_2 міського нотаріального округу ОСОБА_8 надано копію спадкової справи № 04/2015, заведеної 13.02.2015р. після смерті ОСОБА_6 (а.с.52-152).

З цієї спадкової справи вбачається, що спадщину після смерті ОСОБА_6 прийняли його дружина ОСОБА_1 та син ОСОБА_3

З копій паспортів позивача ОСОБА_1 та її сина ОСОБА_3 наявних в матеріалах спадкової справи вбачається, що вона зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_1 з 26 грудня 2016 року, її син ОСОБА_3 зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_2 з 15 липня 1999 року, що спростовує твердження позивача, що вона з 2000 року користується спірною земельною ділянкою (а.с.74, 132).

Крім того у вищезазначеній спадковій справі наявне рішення суду від 26 травня 2000 року Самарського районного суду м. Дніпропетровська, яким встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_6 після смерті ОСОБА_7 та визнано за ним право власності на житловий будинок по вул. Магаданській, буд. 1 в м. Дніпропетровську по заповіту ОСОБА_7 Право приватної власності ОСОБА_6 за рішенням суду було зареєстровано в бюро технічної інвентаризації 1 жовтня 2001 року.

Тобто, з цього часу єдиним власником домоволодіння був ОСОБА_6

03 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 міської ради з клопотанням в порядку ст. 119 ЗК України про передачу земельної ділянки по вул. Магаданська, 1, м. Дніпро у власність за набувальною давністю (а.с.176).

Розглянувши звернення ОСОБА_1 від 03.10.2017 року ОСОБА_2 міська рада 17.11.2017р. надала відповідь, що питання передачі у її власність земельної ділянки по вул. Магаданській, 1 підлягає вирішенню у судовому порядку, оскільки розпорядження земельними ділянками, які відносяться до приватної власності знаходяться поза межами їх повноважень (а.с.177).

Стаття 41 Конституції України зазначає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

За змістом ч.ч.1, 4 ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Отже, умовою набуття права власності за набувальною давністю є добросовісне заволодіння чужим майном. Отримання у спадщину чоловіком позивача ОСОБА_6 від ОСОБА_7 домоволодіння свідчить про те, що спірна земельна ділянка не є чужим майном для позивача.

У випадку вирішення спору, предметом якого є право власності на земельну ділянку, до правовідносин підлягають застосуванню норми Земельного Кодексу України, які є нормами спеціальної дії.

Відповідно до ч.1 ст.119 Земельного кодексу України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом.

Згідно п.1 розділу ІХ Прикінцевих положень Земельного Кодексу України, він набирає чинності з 1 січня 2002 року. Земельний кодекс України у питаннях, що стосуються набуття права власності за набувальною давністю, не має зворотної дії у часі, тобто не поширюється на правовідносини, які існували до введення його в дію.

Отже, розгляд питання про визнання права власності позивача на спірну земельну ділянку саме з підстав набувальної давності є передчасним.

Крім того, користування земельною ділянкою на протязі 15 років не є єдиною та безпосередньою підставою для виникнення в особи права власності або права користування земельною ділянкою. Вона є лише умовою для застосування інших способів встановлення цих прав. Набувальна давність користування земельною ділянкою згідно з указаною статтею є лише підставою для звернення до органу державної влади, або органу місцевого самоврядування з відповідним клопотанням щодо оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку.

Позивачем заявлено вимоги про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю на підставі ст. 344 ЦК України, вимоги про визнання права власності на спірну земельну ділянку з інших підстав не заявлялися. У судовому засіданні представник позивача уточнив, що звертається з позовом саме з підстав набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю. Підстава позову позивачем не змінювалась.

Як вбачається з матеріалів справи власником домоволодіння, яке розташоване на спірній земельній ділянці з 2001 року був особисто чоловік позивача, який набув це право за заповітом, тому строк користування ним спірною земельною ділянкою не можливо зарахувати до строку користування земельною ділянкою і позивачем.

Позивач набула право власності на домоволодіння лише у 2016 році, зареєстрована у ньому з 2013 року, тому доводи позивача про те, що вона відкрито, безперервно користується спірною земельною ділянкою протягом 16 років спростовуються.

Виходячи з викладеного, суд не має правових підстав для задоволення вимог позивача.

Керуючись ст. 119 Земельного кодексу України, ст. 344 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3-13, 141, 235, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити в позові повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 21 грудня 2017 року.

Суддя А.О. Сухоруков