Справа № 466/8366/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Свірідова В.В.
Провадження № 22-ц/783/3054/17 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2017 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Шандри М.М., Шеремети Н.О.,

при секретарі: Жукровській Х.І.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районну суд м. Львова від 28 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання інформації недостовірної та такою, що принижує честь і ділову репутацію, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 28 лютого 2017 року у задоволені позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання інформації недостовірної та такою, що принижує честь і ділову репутацію, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди- відмовлено.

Дане рішення оскаржила представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду є незаконним, необгрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Зокрема зазначає, що ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку відсутня прив'язка безпосередньо до конкретної юридичної особи або ж до фізичної особи, а отже поширена інформація не стосується певної особи. Такий висновок суду не відповідає матеріалам справи, оскільки до позовної заяви було долучено компакт-диск із записом випуску програми «ІНФОРМАЦІЯ_4» (сюжет «ІНФОРМАЦІЯ_2»). В ході судового розгляду, а саме у судовому засіданні 01 листопада 2016 року, було проведено демонстрацію вказаного відеозапису, що є належним та допустимим доказом в розумінні статей 57-59 ЦПК України. Крім того, оскаржуване рішення не містить жодного мотивування щодо неврахування обставин поширення недостовірної інформації (у тому числі, в частині послідовності розмови), що підтверджується матеріалами відеозапису, як і не містить мотивів врахування «наполягань» та «заперечень» відповідача, не підтверджених належними та допустимими доказами. З-поміж іншого, суд не дотримався вимог п.п.18-19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009, згідно яких обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, а вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Крім цього, суд безпідставно відніс позивача до категорії публічних осіб та дійшов висновку про те, що межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою, ніж для окремої пересічної особи, а відтак апелянт просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити повністю.

В судове засідання сторони, будучи належним чином повідомленими про час і місце апеляційного розгляду справи, не з'явились, що дає апеляційному суду право, у відповідності до вимог ч.1 ст.223, ч.2 ст.247 ЦПК України, розглянути справу у їхній відсутності без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до часткового задоволення виходячи із наступного.

Згідно із ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1-.4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями частини 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодних доказів з приводу того, що поширеною інформацію порушено його особисті немайнові права та як наслідок завдано моральної шкоди.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду із врахуванням наступного.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про інформацію" під інформацією цей Закон розуміє документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі.

Відповідно до положень ч.4 ст. 32 Конституції України та ст. 4 ЦПК України кожен має право вимагати в судовому порядку спростування недостовірної інформації, що порочить честь і гідність.

Статтею 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її честі та гідності.

Виходячи зі змісту ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та /або/ членів її сім"ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа яка її поширила, не доведе протилежного.

При цьому, ЦК України вводить презумпцію добропорядності, яка означає, що будь - яку негативну інформацію, яка поширена про особу, слід вважати неправдивою, якщо тільки той, хто її поширив, не доведе протилежного.

У відповідності до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27.02.2009 року - при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв"язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто, містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі, або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року у телеефірі каналу «Україна» та на офіційному сайті програми «ІНФОРМАЦІЯ_4» телеканалу «Україна» (ІНФОРМАЦІЯ_3) було розміщено випуск програми «ІНФОРМАЦІЯ_4» (власник програми ТОВ «НІЦАХОН») з сюжетом «ІНФОРМАЦІЯ_2»), в якій ОСОБА_5, як учасниця програми, висловила цілий ряд негативних, недостовірних та образливих тверджень про ОСОБА_4.

Аналіз позовних вимог та наявні у справі докази свідчать про те, що в телеефірі каналу «Україна» в програмі «ІНФОРМАЦІЯ_4» (сюжет «ІНФОРМАЦІЯ_2»), а також на офіційному сайті програми «ІНФОРМАЦІЯ_4» телеканалу «Україна», справді мало місце поширення інформації про те що, особа позивача вчинила дії, спрямовані на протиправне обмеження права ОСОБА_5 в користуванні нею підземним паркінгом будинку, залякуванні та погрозах ОСОБА_5 та її сусідам. організації заподіяння шкоди майну ОСОБА_5 шляхом підпалу та розбиття її автомобілів.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У справах про дискримінацію позивач зобов'язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача.

Згідно ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Беручи до уваги зазначені положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім'ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права (п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. №1).

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», поняття гідності, честі чи ділової репутації, є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. У статті 2 Закону України від 07.12.2000 року №2121-III (2121-14) «Про банки і банківську діяльність» міститься поняття ділової репутації, яка визначається як сукупність підтвердженої інформації про особу, що дає можливість зробити висновок про професійні та управлінські здібності такої особи, її порядність та відповідність її діяльності вимогам закону. Зазначене поняття застосовується до правовідносин, на які поширюється цей Закон.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Як вбачається з матеріалів справи, зазначена у статті спірна інформація підтверджена належними й допустимими доказами, зокрема вході судового розгляду, а саме у судовому засіданні 01 листопада 2016 року, було проведено демонстрацію відеозапису випуску програми «ІНФОРМАЦІЯ_4» (сюжет «ІНФОРМАЦІЯ_2»).

Долучений та продемонстрований у судовому засіданні відеозапис підтверджує обставини, викладені у позовній заяві, зокрема розповсюдження наступної негативної та недостовірної інформації про позивача та його діяльності саме у такій послідовності:

ОСОБА_5: «Меня около двух лет вообще не пускали туда, просто, ни под каким предлогом, вообще на паркову» (2:59 хв.).

Ведучий програми: «Вы там мешали кому-то?» (6:26 хв.).

ОСОБА_5: «Нет, только вот этому, кто ставил изначально, члену правления свою машину на парковку»

Ведучий програми: «Значит, этот член правления развязал войну против вас?»

ОСОБА_5: «Да. Кстати, интересний момент, недавно забежал человек в маске и полностю молотком ее разбил».

Ведучий програми: «Вашу машину?»

ОСОБА_5: «Да. Вторую машину мне на днях сожгли».

Ведучий програми: «Это вас так устрашают, что ли?».

ОСОБА_5: «Да. Мне неоднократно угрожали и моим соседям, кто мне помагал».

Учасник програми: «Таня, а кто это такой всесильный ваш противник, который может себе это позволить?».

ОСОБА_5: «Ну, я не знаю…».

Учасник програми: «Фамилию, вы хоть фамилию знаете?».

ОСОБА_5: «Да. Я не знаю, можно ее здесь называть».

Учасник програми: «Назовите фамилию».

ОСОБА_5: «Ну, ОСОБА_4».

Доводи відповідача по справі про те, що програма «ІНФОРМАЦІЯ_2» вийшла у світ у непрямому ефірі, а шляхом її запису з монтажем, а відтак, відповідач ОСОБА_5 заперечує послідовність тієї розмови, яка приведена позивачем в позовній заяві, оскільки наведений діалог не був проведений безперервно в контексті єдиної теми розмови. Зокрема, прізвище та ім'я позивача було вказано позивачем не з метою конкретизації особи, яка вчинила підпал та пошкодження автомобілів ОСОБА_5, а лише як, особи, яка, на погляд ОСОБА_5, сприяє незаконному стягненню з неї штрафу за неправильне паркування та виступає від імені ОСББ, і з яким в неї існують неприязні відносини. Відповідач ОСОБА_5 наполягає, що імя ОСОБА_4 прозвучало від неї не в контексті особи, що вчиняла злочини щодо неї, а задля конкретизації осіб з числа членів правління ОСББ, які ініціювали та сприяли стягненню з неї штрафів за неправильне паркування авто.

Разом з тим, вказані доводи, не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами, які наявні в матеріалах справи.

Суд першої інстанції не дотримався вимог п.п.18-19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009, згідно яких обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, а вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Крім того, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції безпідставно відніс позивача до категорії публічних осіб та дійшов висновку про те, що межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою, ніж для окремої пересічної особи, виходячи з наступного.

У відповідності з роз'ясненнями, викладеними в п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року N 1, при поширенні недостовірної інформації стосовно публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості.

У Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

Однак, позивач, будучи членом об'єднання співвласників багатоквартирного будинку не є публічною особою, адже не обіймав публічної посади та не здійснював публічної влади на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях.

З врахуванням вищенаведеного, на думку колегії суддів, суд першої інстанції прийшов до невірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, оскільки наданні позивачем докази підтверджують недостовірність цієї інформації.

Колегія суддів не погоджується з доводами апелянта щодо заподіяння останьому моральної шкоди в розмірі 20000, 00 грн. з наступних підстав.

Пунктом 4 частини другої статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Стаття ст. 280 ЦК України передбачає, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Судом встановлено, що відповідачем відносно позивача поширена недостовірна інформації, щодо позивача ОСОБА_4, що ніби то ним були вчиненні дії спрямовані на протиправне обмеження права ОСОБА_5 в користуванні нею підземним паркінгом будинку, залякуванні та погрозах ОСОБА_5 та її сусідам. організації заподіяння шкоди майну ОСОБА_5 шляхом підпалу та розбиття її автомобілів.

Відповідно до положень Конституції України, зокрема статей 32, 56, 62 і чинного законодавства, фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів.

Відповідно до п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. №1, способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди.

Згідно з п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду від 25.05.2001 року №5 та від 27.02.2009 року №1), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до ст.76, 81 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

ОСОБА_4 не надав суду доказів, та не довів у відповідності до ст.ст.76,81 ЦПК України що останьому було заподіяно моральну шкоду.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права, оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.п. 1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районну суд м. Львова від 28 лютого 2017 року - скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання інформації недостовірної та такою, що принижує честь і ділову репутацію, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати недостовірною та такою, що принижує честь та ділову репутацію ОСОБА_4 інформацію, поширену ОСОБА_5 стосовно ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 року в телеефірі каналу «Україна» в програмі «ІНФОРМАЦІЯ_4» (сюжет «ІНФОРМАЦІЯ_2»), а також на офіційному сайті програми «ІНФОРМАЦІЯ_4» телеканалу «Україна» (ІНФОРМАЦІЯ_3), про те, що ОСОБА_4 вчиняв дії, спрямовані на протиправне обмеження права ОСОБА_5 в користуванні нею підземним паркінгом будинку, залякуванні та погрозах ОСОБА_5 та її сусідам, організації заподіяння шкоди майну ОСОБА_5 шляхом підпалу та розбиття її автомобілів.

Зобов'язати ОСОБА_5 спростувати визнану судом недостовірною інформацію стосовно ОСОБА_4, що була поширена ІНФОРМАЦІЯ_1 року в телеефірі каналу «Україна» в програмі «ІНФОРМАЦІЯ_4» (сюжет «ІНФОРМАЦІЯ_2»), а також на офіційному сайті програми «ІНФОРМАЦІЯ_4» телеканалу «Україна» (ІНФОРМАЦІЯ_3), шляхом оголошення в місячний термін з моменту набрання рішенням законної сили в наступному випуску програми «ІНФОРМАЦІЯ_4» (або у спосіб найбільш близький до способу поширення недостовірної інформації), а також шляхом розміщення в розділі «Новини» офіційного сайту програми «ІНФОРМАЦІЯ_4» (ІНФОРМАЦІЯ_3) оголошення наступного змісту: «Інформація стосовно ОСОБА_4, поширена ОСОБА_5 та Товариством з обмеженою відповідальністю «НІЦАХОН», як власником програми «ІНФОРМАЦІЯ_4», ІНФОРМАЦІЯ_1 року в телеефірі каналу «Україна» в програмі «ІНФОРМАЦІЯ_4» (сюжет «ІНФОРМАЦІЯ_2»), а також на офіційному сайті програми «ІНФОРМАЦІЯ_4» телеканалу «Україна», про те, що ОСОБА_4 вчиняв дії, спрямовані на протиправне обмеження права ОСОБА_5 в користуванні нею підземним паркінгом будинку, залякуванні та погрозах ОСОБА_5 та її сусідам, організації заподіяння шкоди майну ОСОБА_5 шляхом підпалу та розбиття її автомобілів, є недостовірною та такою, що не відповідає дійсності».

В решті позовних вимог відмовити

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судові витрати за подання позовної заяви в розмірі 243, 60 грн., та за подання апеляційної скарги в розмірі 267, 30 грн..

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: М.М. Шандра

Н.О. Шеремета