АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Волошиної В.М., Кравець В.А.

при секретарі: Дука В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Гарант-Система», поданою через представника Дубину Олександра Олександровича, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 квітня 2017 року в справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Гарант-Система» до ОСОБА_2, треті особи: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Україна», Моторне (транспортне) страхове бюро України про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу,

в с т а н о в и л а :

у серпні 2016 року ПрАТ «СК «Гарант - Система» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просило стягнути з останнього на свою користь 22 985,18 грн. відшкодування майнової шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

В обґрунтування позову зазначало, що 31.03.2015 року у м. Києві сталася ДТП, за участю автомобіля Toyota Camry, д.н. НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля Honda Civic д.н. НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_6, внаслідок якої було пошкоджено автомобіль Honda Civic, який був застрахований у ПрАТ «СК «Гарант-Система» відповідно до договору страхування наземного транспорту. На виконання умов договору було здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 22 985,18 грн. Оскільки ОСОБА_2 є винним у ДТП, ПрАТ «СК «Гарант-Система» відповідно до положень ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993, 1166, 1192, 22 ЦК України набуло права зворотної вимоги до винуватця дорожньо-транспортної пригоди у розмірі виплаченого страхового відшкодування.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27.04.2017 року в позові відмовлено.

Справа № 753/14729/16-ц Апеляційне провадження № 22-ц-796/8697/2017 17
Головуючий у суді першої інстанції: Трусова Т.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, ПрАТ «СК «Гарант - Система» через представника подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не взяв до уваги, що право на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержати його. При цьому відмова від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні. Суд не врахував правові висновки Верховний Суд України висловив у постановах від 23.12.2015 року, 20.01.2016 року та від 21.12.2016 року у справі № 760/25782/14-ц.

У судовому засіданні представник позивача Дубина О.О. підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Причини неявки відповідача визнані колегією суддів неповажними, треті особи про причини неявки не повідомили.

За вказаних обставин колегія суддів вважає за можливе розгляд справи за правилами ч. 2 ст. 305 ЦПК України без участі не з`явившихся осіб.

Вислухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 31.03.2015 року у м. Києві на вул. Польовій сталася ДТП, за участю автомобілів Toyota Catnry, д.н. НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_2 та Honda Civic, д.н. НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_6

Постановою Солом'янського районного суду м. Києва від 16.04.2015 року ОСОБА_2 визнано винним у даній ДТП та притягнено до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу.

Автомобіль Honda Civic, д.н. НОМЕР_2, належить ОСОБА_7, а ОСОБА_6 має право керувати ним.

Згідно договору страхування наземного транспорту № 05-16/000742 від 29.12.2014 року, майнові інтереси, пов'язані з володінням, користуванням та/або розпорядженням зазначеним автомобілем були застраховані у ПрАТ «СК «Гарант-Система».

01.04.2015 року ОСОБА_6 повідомила страховика про настання страхового випадку, а 13.07.2015 року ОСОБА_7 подав заяву про виплату страхового відшкодування.

Відповідно до акту про страховий випадок, звіту про розслідування події із засобом наземного транспорту, акту виконаних робіт та платіжних доручень від 23.10.2015 року № 1947 та від 02.11.2015 року № 1997, на виконання умов договору страхування ПрАТ «СК «Гарант-Система» здійснило оцінку завданої потерпілій особі майнової шкоди та виконало свої зобов'язання по виплаті страхового відшкодування, перерахувавши безготівкові кошти в загальному розмірі 22 985,18 грн. на рахунок ПрАТ «Дніпро Мотор Інвест».

На час ДТП цивільно - правова відповідальність власника автомобіля Тойота, д.н. НОМЕР_3 була застрахована в ПрАТ «СК «Україна» відповідно до полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АІ/0675036 від 25.07.2014 року з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну, в сумі 50 000 грн., за шкоду, заподіяну життю і здоров'ю, - в сумі 100 000 грн. та нульовою франшизою.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач є господарюючим суб'єктом у галузі страхування, здійснює свою діяльність з метою отримання прибутку та на власний ризик, він не є потерпілою особою у правовідносинах, які склалися, а відтак і не має абсолютного права на відшкодування шкоди в порядку регресу від винної особи. Страховик, який виплатив потерпілому страхове відшкодування, має право регресної вимоги до страховика цивільно-правової відповідальності винної особи і лише в разі недостатності страхової виплати вправі пред'явити регресні вимоги до особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність. Оскільки полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності відповідача встановлена нульова франшиза, а максимально можливий розмір виплати за шкоду, заподіяну майну, становить 50 000 грн., обов'язок відшкодувати позивачу витрати, понесені на виплату потерпілій особі страхового відшкодування, лежить на страховику цивільно-правової відповідальності відповідача ОСОБА_2, яким є ПрАТ «СК «Україна».

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 01.07.2004 року № 1961 -IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Відповідно до ст. 5 цього Закону об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу,

Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого (ст. 6 Закону).

За змістом Закону № 1961-IV (ст. 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Як передбачено ст. 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик, а договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Позивач сплатив страхове відшкодування за договором добровільного страхування потерпілій особі та не звертався з вимогою про стягнення сплачених коштів до ПрАТ «СК «Україна», у якій застрахована цивільно - правова відповідальність відповідача.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивач є господарюючим суб'єктом у галузі страхування, здійснює свою діяльність з метою отримання прибутку та на власний ризик, а тому він є стороною у договірних відносинах, а не потерпілою особою у деліктних правовідносинах, які виникли внаслідок ДТП, а тому не має абсолютного права на відшкодування шкоди від особи, винної у спричиненні шкоди.

Такий висновок суду випливає із суті договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та ґрунтується на положеннях Закону № 1961-IV, який визначає метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності не лише забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а і захист майнових інтересів страхувальників (ст. 3 Закону).

Держава, запроваджуючи обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, гарантувала захист інтересів як потерпілих, так і страхувальників, шляхом ліцензування і встановлення державного нагляду за страховою діяльністю, який здійснюється Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 360 -7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Доводи апеляційної скаргу фактично ґрунтуються на висновках Верховного Суду України, викладених у постановах від 23.12.2015 року № 6-2587 цс15, від 21.12.2016 року та від 20.01.2016 року та на незастосуванні цих висновків судом при ухваленні рішення.

Разом з тим, суд у рішенні навів достатні мотиви, якими він керувався відступаючи від висновків Верховного Суду України, викладених у даних постановах.

Колегія суддів погоджується з наведеними судом першої інстанції мотивами та вважає, що суд правильно відступив від таких правових висновків.

Так, у постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 року № 6-2097 цс 16 та від 23.12.2015 року № 6-2587 цс 15 зазначено про те, що страховик, який виплатив страхове відшкодування має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування.

У постанові від 20.01.2016 року № 6-2808 цс 15 Верховний Суд України зробив висновок про те, що особа, яка завдала шкоди і цивільно- правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Разом з тим, Законом № 1961-IV передбачено лише право страховика заявляти регресні вимоги до страхувальника у випадках, передбачених (ст. 38 Закону) та не передбачено право страхувальника (особи, винної у спричинені шкоди) заявляти регресні вимоги до страховика у випадку відшкодування ним шкоди потерпілому у добровільному порядку чи за рішенням суду.

За обставинами справи не встановлено, що ПрАТ «СК «Україна» у випадку виплати страхового відшкодування матиме право зворотної вимоги до відповідача на підставі ст. 38 Закону № 1961-IV.

Відповідно до ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути промушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

Укладаючи договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності страхувальник мав законні сподівання на те, що у випадку спричинення ним шкоди, страховик відшкодує потерпілому розмір шкоди у межах ліміту страхування. При укладенні договору сторони визначали як розмір ліміту, так і розмір франшизи та від умов про такі розміри залежав страховий платіж.

Таким чином, відповідач, уклавши договір обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності відповідно до Закону № 1961-IV та ст. 1194 ЦК України був звільнений від обов`язку відшкодування шкоди потерпілому у межах ліміту страхування цивільно - правової відповідальності на час дії договору.

ДТП сталася у період дії договору обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності та розмір шкоди не перевищує ліміт страхового відшкодування, а тому суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що обов`язок по сплаті страхового відшкодування лежить на ПрАТ «СК «Україна» та що відповідач, за вищезазначених обставин, звільнений від обов`язку відшкодовувати шкоду, завдану з його вини.

Виходячи з викладеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Гарант-Система» відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді