Справа № 466/6298/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Донченко Ю.В.
Провадження № 22-ц/783/5978/17 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.

з участю секретаря Іванової О.О.

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ОСОБА_7 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 9 серпня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_8, з участю третьої особи: приватного нотаріуа Львівського міського ноторіального округу Бєлопольської І.Р., про визнання договору дарування недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 9 серпня 2017 року відмовлено в задоволенні позову.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_2 та ОСОБА_6-ОСОБА_3, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зазначає, що позивачі постійно проживають за адресою АДРЕСА_1. Ця квартира є їх власністю. Вказує, що вони часто хворіють та є людьми похилого віку, у червні 2007 року племінниця ОСОБА_2 - ОСОБА_8 запевнила їх, що повністю візьме на себе витрати по оплаті комунальних послуг та буде здійснювати оплату їх лікування у медичних закладах, а вони укладуть договір заповіту квартири на неї. Стверджують, що даний договір не читали, але підписали його. В листопаді 2015 року, прибираючи у квартирі, вони виявили договір дарування квартири, укладений між ними та ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Бєлопольською І.Р. Вважають, що договір дарування квартири укладений з метою приховати дійсний правочин договір заповіту, тому є удаваним.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до вимог ст.ст. 3, 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у визначений спосіб.

Згідно з ч.1 та ч.3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. На підставі ст.ст.10, 58, 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, належними та допустимими доказами.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Встановлено, що 29 червня 2007 року між сторонами укладеного договір дарування квартири АДРЕСА_1, за умовами якого квартира передана у власність відповідачу. Договір посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І.Р.

Позивачі в судовому засіданні ствердили, що не підписували договору дарування, мали на меті передати своє майно внаслідок підписання заповіту відповідачу, а про наявність договору дарування дізнались лише у 2015 році.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.3 ст. 257 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише, за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Норма ч. 5 ст. 267 ЦК України припускає можливість визнання судом поважними певних причин пропуску позовної давності, однак не містить переліку таких причин. Виходячи з загальних засад цивільного законодавства та судочинства, до поважних причин пропуску позовної давності мають бути віднесені обставини, що виникли незалежно від волі особи, яка мала право відповідної вимоги та об'єктивно унеможливили звернення цієї особи за судовим.

Встановлено, що про умови підписаного договору позивачі дізнались лише у 2015 році.

У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Встановлено, що відповідач є власником спірної квартири на законних підставах.

Сторони по справі перебувають у родинних стосунках.

Після набуття права власності відповідачем на квартиру у такій залишилися проживати позивачі. Відповідач не заперечує проти цього, питання про виселення позивачів не порушує.

З матеріалів справи, а саме з договору дарування квартири, вбачається, що сторонам договору було роз'яснено зміст ст. ст. 334, 717, 727 ЦК України, які регулюють права, обов'язки сторін, правові наслідки прийняття дарунка.

Зі змісту договору дарування вбачається, що сторони підтвердили, що: вони не є недієздатними чи обмежено дієздатними; укладений договір відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі, і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому.

Також на договорі наявні підписи його сторін: ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_8, що є свідченням того, що вони дійшли згоди стосовно предмету договору і кожна із сторін однакового розуміє значення, умови та його правові наслідки.

В матеріалах справи міститься копія розписки, з якої вбачається, що позивачам було роз'яснено, що після підписання договору дарування квартира не буде перебувати у їх власності, про що вони власноручно склали вказану розписку.

Згідно висновку судової почеркознавчої експертизи № 1892 від 30 червня 2017 року підписи від імені ОСОБА_6 та ОСОБА_2, розташовані після цифрового запису 29 червня 2007 року на роз'яснювальній розписці виконані ними.

Підставою недійсності правочину згідно зст.215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.1,2,3,5ст.203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актах цивільного судочинства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 6 листопада 2009 року передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК України саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до пункту 26 цієї Постанови, особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса.

Сторонами оспорюваного договору дарування квартири були дарувальники ОСОБА_2, ОСОБА_6 та обдаровувана ОСОБА_8

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено, що відповідно до ст.ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. ст.717,718,719,720,722 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов»язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Є встановленим, що дарування позивачами на користь відповідача спірної квартири нотаріально посвідчений, після ознайомлення сторін із його змістом, перевірки усіх правовстановлюючих документів, що підтверджується записами про їх наявність у оспорюваному договорі дарування від 29 червня 2007 року.

На підставі аналізу наявних у справі доказів суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в позові.

З висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1, ст.307, ст.ст. 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 9 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді