Провадження №22-ц/772/3102/2017
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сичук М. М.
Доповідач :Медвецький С. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2017 рокуСправа № 127/21890/16-цм. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого: Медвецького С.К.,

суддів: Копаничук С.Г., Оніщука В.В.,

з участю секретаря Ліннік Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 3 листопада 2017 року (головуючий суддя Сичук М.М.), ухвалене о 11:11 год. у приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області, у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного агентства автомобільних доріг України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі,

встановила:

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд з указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що наказом Державного агентства автомобільних доріг № 520-К від 10 жовтня 2016 року його було звільнено з посади начальника Служби автомобільних доріг у Вінницькій області за п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Підставою видачі наказу про звільнення з роботи були накази Державного агентства автомобільних доріг України № 330 від 10 грудня 2015 року, № 176 від 21 червня 2016 року, № 199 від 18 липня 2016 року та службова записка від 10 жовтня 2016 року.

Позивач вважає, що його звільнення проведено з порушенням законодавства про працю, оскільки відповідач не зажадав від нього надання письмових пояснень, не повідомив в чому саме полягає порушення трудових обов'язків, не ознайомив з службовою запискою, що зазначена як підстава для прийняття наказу про звільнення. Крім цього, йому не було видано трудову книжку із записом про його звільнення та не проведено з ним розрахунок. Також зазначив, що звільнення відбулося в період його тимчасової непрацездатності, що заборонено законом та за умови непогодження такого звільнення органом місцевої влади.

Посилаючись на це, позивач просив визнати незаконним та скасувати наказ № 520-К від 10 жовтня 2016 року про звільнення та поновити його на посаді начальника Служби автомобільних доріг у Вінницькій області.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 3 листопада 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповне з?ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалене у справі судове рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при розгляді справи не булло з'ясовано в чому проявилося порушення трудової дисципліни ОСОБА_2, не було перевірено відповідність підстав звільнення законові, не встановлено ступінь тяжкості вчиненого проступку.

Судовим рішенням знівельовано важливість дотримання встановленої законодавством процедури звільнення, правил застосування дисциплінарних стягнень передбачених статтями 1471, 148, 149 КЗпП України, необхідність погодження звільнення з органом місцевого самоврядування, незаконність звільнення в період тимчасової непрацездатності працівника.

У судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_3 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Представники відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5 заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволення з таких міркувань.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 3 листопада 2017 року таким вимогам закону відповідає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 працював на посаді начальника Служби автомобільних доріг у Вінницькій області та наказом Державного агентства автомобільних доріг України від 10 жовтня 2016 року № 520-к його було звільнено з роботи на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України (том 2, а.с.3).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний наказ № 520-К від 10 жовтня 2016 року про звільнення ОСОБА_2 є правомірним, складений у відповідності до чинного законодавства, а відтак не підлягає скасуванню.

Такі висновки суду є правильними.

Пунктом 3 частини 1 статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Систематичним порушенням трудової дисципліни вважається порушення, вчинене працівником, який і раніше порушував трудову дисципліну, за що притягувався по дисциплінарної відповідальності та порушив її знову.

Відповідно до статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Як слідує зі змісту наказу, підставами для його звільнення є накази Державного агентства автомобільних доріг України від 10 грудня 2015 року № 330, від 21 червня 2016 року № 176, від 18 липня 2016 року № 199 та службова записка від 10 жовтня 2016 року.

Наказом Державного агентства автомобільних доріг України від 10 грудня 2015 року № 330 до ОСОБА_2 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани за допущені грубі порушення фінансової та виробничої дисципліни при організації виконання робіт з поточного середнього ремонту автомобільних доріг загального користування у Вінницькій області, що призвело до збільшення боргових зобов'язань Укравтодору перед підрядником, поставило під загрозу підготовку до експлуатації у зимовий період мережі доріг загального користування у Вінницькій області.

Наказом Державного агентства автомобільних доріг України від 21 червня 2016 року № 176 за невиконання вимог плану-заходів, затвердженого наказом Укравтодору від 14 квітня 2015 року № 100 та п. 5 вказаного наказу до ОСОБА_2 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани за відсутність контролю за виконанням директивних документів Укравтодору.

Наказом Державного агентства автомобільних доріг України від 18 липня 2016 року № 199 за невиконання вимог п. 2.1, 2.2 наказу Укравтодору від 4 квітня 2016 року № 89 «Про забезпечення координації ремонтно-будівельних робіт на автомобільних дорогах загального користування у 2016 році», п. 3.1 наказу Укравтодору від 17 червня 2016 року № 174 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», п. 2.1 Окремого доручення від 1 квітня 2016 року № 69 щодо забезпечення належного інформування, до ОСОБА_2 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 7 червня 2017 року звернув увагу, що дійшовши висновку про те, що викладені у доповідній записці обставини не становлять систему порушень ОСОБА_2 трудових обов'язків, суди не дослідили обсяг його службових обов'язків та не встановили, чи не є вказані в службовій записці порушення наслідком невиконання ОСОБА_2 цих обов'язків.

Посадові обов'язки начальника Служби автомобільних доріг у Вінницькій області визначені в положенні «Про службу автомобільних доріг у Вінницькій області», затвердженого наказом Державного агентства автомобільних доріг України від 12 вересня 2016 року № 261 (далі - Положення).

Відповідно до п. 4.2 Положення начальник служби: несе відповідальність за стан та розвиток мережі автомобільних доріг загального користування в регіоні, мобілізацію коштів та фінансування дорожні робіт; відповідає за прогнозування та реалізацію державної політики стосовно розвиту та утримання існуючої мережі автомобільних доріг загального користування в регіоні в межах фінансових ресурсів, що направляються на дорожнє господарство згідно із законодавством; відповідає за ефективне та цільове використання коштів, що надходять на фінансування дорожнього господарства згідно із законодавством; відповідає за ефективне та цільове використання коштів, що надходять на фінансування дорожнього господарства згідно із законодавством; відповідає за збереження державної власності, що знаходиться на балансі Служби; здійснює керівництво діяльністю Служби, несе персональну відповідальність за виконання покладених на Службу завдань, визначає ступінь відповідальності заступників начальника Служби і керівників структурних підрозділів; укладає угоди від імені Служби; видає довіреності на представлення інтересів та здійснення дій від імені та в інтересах Служби в межах наданих повноважень; видає у межах своєї компетенції накази, організовує і контролює їх виконання; затверджує положення про структурні підрозділи і відділи Служби, функціональні обов'язки її працівників; розпоряджається коштами в межах затвердженого Укравтодором кошторису витрат на утримання апарату Служби; призначає на посади і звільняє з посад працівників Служби, застосовує до них заходи заохочення або дисциплінарного стягнення; затверджує структуру та штатний розпис Служби в межах кошторису, затвердженого Укравтодором; забезпечує своєчасне подання статистичної, фінансової та іншої звітності відповідним органам на місцях та Укравтодору.

Як слідує з доповідної начальника відділу внутрішнього аудиту та аналізу ОСОБА_6 від 10 жовтня 2016 року за № 11-11-66 у 2016 році відділом внутрішнього аудиту та аналізу було проведено ряд внутрішніх аудитів в Службах автомобільних доріг. Аудитами встановлено ряд суттєвих порушень та недоліків в їх діяльності. За результатами аудитів Службам надано рекомендації щодо відшкодування порушень та покращення фінансово-господарської діяльності підприємства. Встановлено, що станом на 6 жовтня 2016 року окремими Службами не враховано надані рекомендації та не відшкодовано виявлені порушення. Так, Службою автомобільних доріг у Вінницькій області не відшкодовано порушення на загальну суму 4 820,6 тис. грн, виникле внаслідок завищення вартості робіт ДП «Вінницький автодор».

Факти викладені у вищезазначеному листі, входять до обов'язків ОСОБА_7, оскільки згідно з Положенням начальник служби несе персональну відповідальність за невиконання покладених на Службу завдань.

Доводи апеляційної скарги про те, що доповідна записка, начальника відділу внутрішнього аудиту та аналізу ОСОБА_6 від 10 жовтня 2016 року, має рекомендаційний характер є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах закону.

Так, доповідна була складена на підставі результатів аудиту Служби автомобільних доріг у Вінницькій області та Державного підприємства «Вінницький облавтодор» на тему: «Оцінка діяльності установи щодо дотримання актів законодавства, стану збереження активів, правильності визначення вартості робіт та ефективності управління державним майном» та фінансовий аудити на тему: «оцінка господарської діяльності установи, фінансової і бюджетної звітності, правильності ведення бухгалтерського обліку», який проведено на підставі наказу Укравтодору від 16 березня 2016 року № 63.

За результатами проведеного аудиту начальником внутрішнього аудиту були внесені зокрема такі пропозиції:

- розглянути матеріали аудиту в частині виявлених недоліків та порушень з метою прийняття управлінських рішень та вжиття заходів реагування;

- за допущенні порушення притягнути до дисциплінарної відповідальності директора ДП «Вінницький облавтодор»;

- вжити заходів з усунення виявлених в ході аудиту порушень законодавства, відшкодування збитків та притягнути до дисциплінарної відповідальності винних у їх допущені посадових осіб ДП «Вінницький облавтодор».

Отже, рішення про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності прийнято на підставі проведеного аудиту й ураховано, що ОСОБА_2 не було виконано своїх посадових обов'язків, встановлених у п. 4.2 Положення.

Безпідставними є твердження позивача про порушення при звільненні відповідачем положень ст. 149 КЗпП України щодо отримання пояснень та встановлення вини працівника для застосування дисциплінарного стягнення у формі звільнення.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення.

Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з'ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов'язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.

Така ж правова позиція висловлена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі N 6-2801цс15.

Судом першої інстанції встановлено факт направлення відповідачем на адресу Служби автомобільних доріг у Вінницькій області оскаржуваного наказу, що підтверджується копією сторінок з журналу вихідної кореспонденції Укравтодору про направлення наказу від 10 жовтня 2016 року № 520-К. Ці обставини підтверджуються протоколом загальних зборів трудового колективу Служби автомобільних доріг у Вінницькій області від 12 жовтня 2016 року, який надійшов до Укравтодору листом № 1366 від 13 жовтня 2016 року, та в якому висловлене прохання залишити начальником Служби автомобільних доріг у Вінницькій області ОСОБА_2

Отже, зазначений лист та протокол свідчать про те, що Службою автомобільних доріг у Вінницькій області було отримано наказ про звільнення ОСОБА_2.

У вказаному листі чітко зазначено, що Служба автомобільних доріг у Вінницькій області отримала факсом оспорюваний наказ саме 10 жовтня 2016 року. Після надходження наказу Укравтодору від 10 жовтня 2016 року № 520-К «Про звільнення» даний наказ мав бути переданий на розгляд керівнику Служби.

Ці обставини свідчать про те, що Укравтодором було вжито всіх можливих заходів, спрямованих на своєчасне доведення до начальника Служби автомобільних доріг у Вінницькій області ОСОБА_2 наказу про звільнення.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що звільнення відповідача відбулося без погодження з головою Вінницької обласної державної адміністрації з огляду на таке.

Відповідно до п. 6 постанови Кабінету Міністрів України від 9 жовтня 2013 року № 818 «Про затвердження Порядку погодження з Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, і внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 р. № 203» повідомлення про погодження або вмотивовану відмову в погодженні призначення на посаду або звільнення з посади керівника підприємства разом з карткою погодження (вмотивованої відмови) призначення на посаду або звільнення з посади керівника підприємства не пізніше 5 днів після її надходження надсилається керівникові центрального органу виконавчої влади, які додаються до особової справи кандидата на посаду за місцем роботи.

У разі коли протягом 5 днів повідомлення про погодження або вмотивовану відмову в погодженні призначення на посаду або звільнення з посади керівника підприємства Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головою місцевої держадміністрації не надіслані, пропозиція вважається погодженою.

У справі, рішення в якій переглядається, судом установлено, що листом від 10 жовтня 2016 року т. в. о. голови Державного агентства автомобільних доріг України звернувся до голови Вінницької обласної державної адміністрації, у якому повідомив про звільнення позивача з підстав систематичного невиконання обов'язків покладених на нього й просив погодити призначення на цю посаду ОСОБА_9

Заперечення проти звільнення ОСОБА_2 від голови Вінницької ОДА не надходило.

Оскільки відповідного погодження від голови Вінницької ОДА на звільнення позивача з займаної посади відповідачем не отримано, то з урахуванням п. 6 вищезазначеної постанови пропозиція вважається погодженою.

Більше того, згідно листа першого заступника голови Вінницької обласної державної адміністрації № 01.01.-46/6730 від 11 жовтня 2016 року погоджено кандидатуру ОСОБА_9 для призначення на посаду начальника Служби автомобільних доріг у Вінницькій області (том 1, а.с.42-44).

Ці обставини спростовують доводи позивача про те, що голова Вінницької ОДА не погодив його звільнення.

Посилання позивача на те, що звільнення відбулося в період його тимчасової непрацездатності також є неприйнятними з огляду на таке.

Згідно листа Вінницького обласного клінічного високоспеціалізованого ендокринологічного центру № 1675 від 09 грудня 2016 року (том 1, а.с.65) ОСОБА_2 був госпіталізований 10 жовтня 2015 року о 19:15 год., доставлений в заклад машиною швидкої медичної допомоги підстанції № 2 Вінницької станції швидкої медичної допомоги; згідно інформації супровідного листа, виклик № 45772 було прийнято о 18:24 год. Тобто позивач звернувся за медичною допомогою по завершенню робочого часу.

До суду апеляційної інстанції позивач надав листи ТОВ «Медичний центр Статус», як підтвердження його тимчасової непрацездатності 10 жовтня 2016 року, у день звільнення.

Відповідно до п. п. 1.1, 1.2 1.1. Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом МОЗ України від 13 листопада 2001 року № 455, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 4 грудня 2001 року за № 1005/6196 (далі - Інструкція), тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності. Видача інших документів про тимчасову непрацездатність забороняється.

Отже, листи ТОВ «Медичний центр Статус» у розумінні положень Інструкції не є документами, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян.

Посилання позивача на такі листи є безпідставними.

Окрім цього, як слідує з табеля обліку робочого часу за жовтень 2016 року, навпроти прізвища ОСОБА_2 є відмітка про відпрацьований час - 8,15 (том 1, а.с.59-60).

Відповідно до ст. 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

У контексті вказаної норми на працівника покладено обов'язок доводити перед вищестоящим органом поважність відсутності на роботі унаслідок певної необхідності.

Позивач вимоги ст. 139 КЗпП України не виконав та про тимчасову працездатність роботодавця не повідомив.

Виходячи з вищевикладеного, оскаржуваний наказ № 520-К від 10.10.2016 року «Про звільнення ОСОБА_2» є правомірним, складений у відповідності до чинного законодавства, а отже не підлягає скасуванню, в зв'язку з чим в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Отже, доводи позивача про те, що при його звільненні з роботи не дотримано вимог КЗпП України є безпідставними та не є підставою для поновлення його на роботі.

Європейський суд з прав людини надаючи тлумачення принципу верховенства права в світлі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод неодноразово зазначав, що формальності не можуть бути підставами для виправдання несправедливості.

Таким чином, колегія суддів вважає, що вирішуючи трудовий спір, суд першої інстанції керувався принципом верховенства права, надав належну правову оцінку усім доказам у справі та на підставі такої оцінки й встановлених фактичних обставин справи дійшов правильного висновку, що звільнення ОСОБА_2 проведено у відповідності до вимог закону, тому відсутні правові підстави для поновлення його на роботі.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 3 листопада 2017 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий Підпис С.К. Медвецький

Судді: Підпис С.Г. Копаничук

Підпис В.В. Оніщук

Згідно з оригіналом

Головуючий С.К. Медвецький