РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 688/59/17

пр. № 2/759/3281/17

06 грудня 2017 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого-судді: Шум Л.М.

при секретарі: Прокопенко Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києві зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про заборону вивезення дитини за кордон та витребування документів, суд, -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 у квітні 2016 р. звернувся до суду з позовними вимогами ОСОБА_1 про встановлення порядку зустрічей із дитиною та участі у її вихованні, усунення перешкод у спілкуванні.

ОСОБА_1 у січні 2017 р. звернулась до суду з зустрічними позовними вимогами про заборону у виїзді малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України у супроводі батька громадянина Німеччини ОСОБА_2 без нотаріально посвідченої згоди та супроводу матері, ОСОБА_3; зобов'язати відповідача передати позивачці повторно виготовлений дитячий паспорт ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_1 посилається на те, що вона ІНФОРМАЦІЯ_3 р. народила дочку ОСОБА_5, батьком якої є відповідач ОСОБА_2, що підтверджеється відповідним свідоцтвом про народження дитини.

Далі позивача зазначає, що після народження дочки, вона з відповідачем деякий час разом проживали у м. Мюнхені та поблизу Мюнхена у Німеччині, проте, оскільки умови проживаня були незадовільні, позивачка за погодженням відповідача 27.02.2013 р. разом з малолітньою дочкою повернулась в Україну. В подальшому позивачці стало відомо, що відповідач звернувся до поліції Німеччини із заявою про викрадення їх з позивачкою спільної дочки , у зв'язку з чим був виданий Європейський одер на арешт позивачки.

Також, позивачка зазначає, що рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 22.12.2014 р. малолітню ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 повернуто до Німеччини. При цьому, у 2015 р. відповдіач звернувся до суду Німеччини, рішенням якого було надано дозвіл на виготовлення паспорта для їх малолітньої дитини.

У зв'язку з чим позивачка вважає, що відповідач може вчиняти дії з примусового вивезення дитини за межі України без її відома та дозволу, а тому просила зустрічний позов задовольнити. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 06.12.2017 р. позовні вимоги ОСОБА_2 залишені без розгляду.

В судове засідання позивачка не з'явилась, подала заяви про розгляд справи за її відсутності (а.с. 176, 182). Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності останньої.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлявся судом належним чином (а.с. 174, 180), а тому суд вважає можливим розглянути справу за відсутності останнього на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ч. 2 ст. 154 СК України, батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини.

Згідно ч. 3 ст. 313 ЦК України, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

В судовому засіданні встановлено, що батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 оку народження, яка народилася в м. Шепетівка, Хмельницької області є ОСОБА_2, громадянин Федеративної Республіки Німеччина та ОСОБА_1, громадянка України, сторони по справі (а.с. 106).

Відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства; якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

З 01 вересня 2006 року для України набула чинності Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, прийнята в Гаазі 25 жовтня 1980 року, яка вступила в силу в 1980 році. Статтею 29 Конвенції передбачено, що ця Конвенція не перешкоджає ніякій особі, установі або органу, що заявляє про порушення прав піклування або доступу відповідно до положень статей 3 або 21, прямо звернутися до судових або адміністративних органів будь-якої договірної держави, на основі положень цієї Конвенції або на іншій основі.

Головними цілями Конвенції, виходячи з преамбули та її положень, є забезпечення негайного повернення дітей до держав їхнього постійного місця проживання та захист від шкідливих наслідків їх незаконного переміщення до інших держав або незаконного утримування.

В Україні порядок роботи із заявами на підставі Конвенції та механізм взаємодії залучених органів визначається Порядком виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 10 липня 2006 року № 952.

Згідно зі ст. 3 Порядку фізична або юридична особа, яка має право на опіку (піклування) над дитиною, може звернутися до Міністерства юстиції України або центрального органу будь-якої держави, що є стороною конвенції, із заявою про сприяння поверненню дитини з-за кордону на територію України чи з території України та заявою про забезпечення реалізації права доступу до дитини. Для України стороною Конвенції вважається тільки та держава, що визнала приєднання України до Конвенції або

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про громадянство» дитина, яка є особою без громадянства, один з батьків якої є громадянином України, а другий є іноземцем, реєструється громадянином України за клопотанням того з батьків, який є громадянином України; датою набуття громадянства України випадках, передбачених цією статтею, є дата реєстрації набуття особою громадянства України.

Відповідно до принципу ст. 6 Декларації ООН про права дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; та у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12.02.2016 р. у задоволенні позову Головного управління юстиції у Хмельницькій області в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про забезпечення повернення малолітньої дитини до Федеративної Республіки Німеччина - відмовлено (а.с. 107-111).

Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 07.12.2016 р. вказане вище рішення скасовано та постановлено нове, яким визнано незаконним вивезення та утримання ОСОБА_1 на території України неповнолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 112-116).

Як вбачається з описової частини вказаних вище рішень, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наділені спільними батьківськими правами по відношенню до неповнолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується довідкою наданою у Мюнхені 15.10.2012 р.

Також, судами було встановлено, що 13.09.2011 р. Німецьким посольством у Києві було видано паспорт Сібіні ОСОБА_5 для закордонних поїздок. У дитини також наявний внутрішній німецький паспорт.

12.03.2015 р. відповідач ОСОБА_2 звернувся до Дільничного суду Мюнхена з клопотанням про тимчасове негайне розпорядження суду про надання батькові єдиного права на визначення місця проживання дитини.

Крім того, 16.03.2015 р. Дільничий суд Мюнхена прийняв рішення, що батьківське право щодо піклування про паспортні справи на дитину ОСОБА_5 передану ОСОБА_2, а саме про отримання останнім нового паспорту ОСОБА_5 для повернення дитини.

Статтею 4 Конвенції визначено, що Конвенція застосовується до будь-якої дитини, яка постійно проживала в Договірній державі безпосередньо перед вчиненням акту порушення прав піклування або доступу.

Право піклування в контексті Конвенції охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави в якій вона проживає.

Судами першої та апеляційної інстанції також було встановлено, що постійним місцем проживання малолітньої ОСОБА_5 була Федеративна Республіка Німеччина. І батько дитини виконував свої батьківські права по відношенню до дитини.

Згідно ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Суд, враховуючи обсяг поданих вимог зустрічного позову приходить до висновку що сторони, як батьки малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 мають рівні права щодо піклування, виховання та будь-якої участі у житті дитини. Крім того, судом було встановлено, що відповідач ОСОБА_2 у 2013 р. оформив проїзний документ (паспорт) на малолітню дитину, як зазначено вище ОСОБА_8 у 2015 р. отримав повторно паспорт для дочки, які в судовому порядку не вилучалися, а тому є дійсними, у зв'язку з чим суд не вбачає підстав для заборони у виїзді малолітньої у супроводі батька ОСОБА_2

Також не підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_1 про зобов'язання відповідача передати їй повторно виготовлений дитячий паспорт ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки такі вимоги не мають правового підгрунття.

З урахуванням вищенаведеного суд приходить до висновку що позивачка не довела позовні вимоги в супереч ст. 60 ЦПК України, у зв'язку з чим позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 141, 154 СК України, ст.ст. 8, 11 ЗУ «Про охорону дитинства», Постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 від 12.06.1998 р. «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім»ю України», ст.ст. 10, 11, 60, 88, 179, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про заборону вивезення дитини за кордон та витребування документів - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі до районного суду апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя :