Справа № 686/3220/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2017 року Хмельницький міськрайонний суд в складі:

головуючої - судді Мороз В.О.,

з участю секретаря судового засідання Ковельської Г.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Хмельницький цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики, -

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2017 р. позивач звернулася до суду з вище вказаним позовом та вказала, що рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 18.12.2014 року по справі № 686/23880/13-ц з неї як єдиної спадкоємиці після смерті її батька ОСОБА_5 було стягнуто на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики в сумі 403 954,70 грн. Вважає, що батько не укладав вказаного в рішенні договору позики, оскільки був матеріально забезпеченим і не потребував позичених коштів. Просить визнати недійсним договір позики від 8.08.2012 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про позику грошей у сумі 120000 Євро.

В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав і просить їх задовольнити з мотивів, викладених в позовній заяві.

В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив, пояснивши, що такі підстави відсутні, посилаючись на встановлені обставини рішенням суду від 18.12.2014 року, та те, що при розгляді справи про стягнення заборгованості відповідач не заперечувала щодо самого договору позики і що клопотання про призначення експертизи у тій справі не заявлялося, а лише через два роки вирішила звернутися з даним позовом.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши законодавство, яке регулює дані правовідносини, суд приходить до висновку, що в позові слід відмовити з наступних мотивів.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Так судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 18.12.2014 року у справі № 686/23880/13-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, котре набрало законної сили, встановлено, що 8.08.2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в простій письмовій формі було укладено договір позики грошей, за яким ОСОБА_4 передав, а ОСОБА_5 отримав грошові кошти в сумі 120000 Євро, із зобовязанням повернути вказану суму позики до 8.08.2013 року.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, посилання позивача про неукладення договору позики між вище вказаними сторонами суперечить наведеному рішення суду, а тому не може бути взяте до уваги судом.

До того ж, відповідно до ч.1 ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідно до роз'яснень, викладених у правових позиціях Верховного Суду України про стягнення боргу за договором позики від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50 цс16 за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

З огляду на те, що предметом розгляду у справі № 686/23880/13-ц був позов про стягнення заборгованості із спадкоємиці, суд у даній справі зясував обставини отримання таких коштів. ОСОБА_3 не була позбавлена можливості оспорити даний договір позики відповідно до ст. 1051 ЦК України, як спадкоємиця померлого спадкодавця, який позичив такі кошти. Однак, ОСОБА_3 такий не оспорювався, зустрічний позов не заявлявся, хоча, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Проте, ОСОБА_3 у справі № 686/23880/13-ц такими вимогами не скористалися, вона не були позбавленні можливості заявити зустрічний позов про визнання договору недійсним та призначення експертизи у справі.

При цьому суд також виходить з того, що з огляду на викладене, слід дійти висновку, що в разі, якщо є судове рішення про стягнення заборгованості за договором позики, в якому суд вирішував спір та досліджував боргову розписку, виявив справжню правову природу укладеного договору, і це рішення набрало законної сили, то під час вирішення справи про визнання договору позики недійсним, суд повинен враховувати встановлені таким судовим рішенням зазначені обставини.

З огляду на визначений статтею 129 Конституції України принцип обов'язковості рішення після вирішення судом справи та набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники, не можуть заявляти в суді тотожний позов.

Частиною 1 ст. 14 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Установлені судовим рішенням, що набрало законної сили, обставини, зокрема й у цивільній справі, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті ж особи або особа, щодо якої або яких встановлено ці обставини.

За таких обставин законні підстави до задоволення позовних вимог у даній справі відсутні.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 5, 8, 10, 11, 61, 212 215 ЦПК України, ст. 203 ЦК України, суд -

Ухвалив :

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Сторони мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення Апеляційному суду Хмельницької області через Хмельницький міськрайонний суд.

Суддя