Справа № 186/1353/17
Провадження номер № 2/0186/602/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2017 року Першотравенський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Демиденко С.М.

секретар: Фадєєва Т.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Першотравенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання права власності за договором купівлі-продажу,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулись до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання права власності за договором купівлі-продажу.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначила, що 21 грудня 1995 року позивачем - ОСОБА_1, придбана квартира АДРЕСА_1 у відповідачів - ОСОБА_2, яка діяла відносно себе та в особі своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Про що між сторонами укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_2.

Зазначений договір купівлі-продажу був зареєстрований на Павлоградській товарній біржі, про що був здійснений запис 21 грудня 1995 року за № 12/19 - ОСОБА_6 укладення договору позивачка виконала всі умови договору: заплатила продавцям гроші, зареєструвала договір в комунальному підприємстві Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації 12 січня 1996 року. Продавці квартири також виконали умови цього договору, в тому числі звільнили зазначену квартиру протягом двох днів із дня підписання угоди.

Оригінал вказаного договору купівлі-продажу необережно був знищений покійним братом позивачки ОСОБА_7, близько п'яти років назад.

19 липня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округа ОСОБА_5 із заявою і документами для посвідчення копії договору купівлі-продажу нерухомого майна квартири АДРЕСА_3 у зв'язку із втратою оригіналу правовстановлюючого документа.

Однак, 19 липня 2017 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округа ОСОБА_5, було відмовлено у посвідченні дублікату договору купівлі-продажу вказаної квартири, про що винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 227.

В постанові нотаріуса зокрема зазначено про неможливість здійснити посвідчення дублікату договору купівлі-продажу в зв'язку з тим, що під час купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 договір нотаріально не оформлювався, а укладався на товарній біржі.

Згідно відповідей комунального підприємства «Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 12100 від 25 липня 2016 року та № 2534 від 23 червня 2017 року право власності на квартиру АДРЕСА_5 зареєстровано 12 січня 1996 року за ОСОБА_1.

Згідно інформаційної довідки № 72722472 від 10 листопада 2016 року на вищевказану квартиру відомості відсутні в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, в Державному реєстрі іпотек, в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна.

Посвідчити нотаріально договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6 у позивача немає ніякої можливості, адже оригінали документів (свідоцтво про право власності № 3757 видане 11 грудня 1995 року Першотравенським УЖКХ на ім'я ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4І.) перебували на Павлоградській товарній біржі, яка припинила свою діяльність, про що мається відповідний запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань сайту Міністерства юстиції України. Місцезнаходження відповідачів ОСОБА_1 також невідомо.

Просить суд визнати право власності на квартиру АДРЕСА_7, за ОСОБА_1, придбану нею за договором купівлі-продажу від 21 грудня 1995 року на Павлоградській товарній біржі.

В судове засідання позивачка не зявилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд їх задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не зявились, надали суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги визнають в повному обсязі, просять суд їх задовольнити.

Третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, надала заяву про розгляд справи за її відсутності.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно копії договору купівлі - продажу нерухомого майна від 21 грудня 1995 року, який був зареєстрований Павлоградською товарною біржею за реєстраційним номером 12/19-п, встановлено, що ОСОБА_8 уклала угоду відповідно до якої купила у ОСОБА_2, яка діяла від свого імені та від імені неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однокімнатну квартиру №76 в житловому будинку №33 по вулиці Шкільна, міста Першотравенська, Дніпропетровської області, яка належить продавцям на підставі свідоцтва про право власності на житло №3757 виданого 11 грудня 1995 року виданого Першотравенським УЖКГ, та зареєстрованого Павлоградським бюро технічної інвентаризації від 15 грудня 1995 року за №18-128.

Довідкою КП Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації №12100 від 25 липня 2016 року встановлено, що право власності на квартиру АДРЕСА_8, зареєстровано за ОСОБА_1, станом на 12 січня 1996 року на підставі договору купівлі продажу, зареєстрованого 21 грудня 1995 року Павлоградською товарною біржею р. №12/19-п.

Постановою №227 приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 від 19 липня 2017 року встановлено, що ОСОБА_1 відмовлено у видачі дублікату купівлі продажу на квартиру АДРЕСА_8 у звязку з тим, що зазначений договір нотаріально не посвідчувався.

Згідно інформаційної довідки № 72722472 від 10 листопада 2016 року на квартиру АДРЕСА_8 відомості відсутні в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна.

Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 224 ЦК України (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму.

Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором (ст. 128 ЦК України (в редакції 1963 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 45, ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року) недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.

Нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.

Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Статтею 227 ЦК України (в редакції 1963 року) передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обовязкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди.

Стаття 48 ЦК УРСР передбачає, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або немайнові права неповнолітніх дітей.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3, зі змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 1992 року № 13, від 25 травня 1998 року № 15 «Про судову практику у справах про визнання правочинів недійсними», які буди чинними на час спірних правовідносин, судам роз'яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах жилого будинку (квартири) чи його (її) частини.

Судом установлено, що між сторонами укладено угоду, яка підлягала обов'язковому нотаріальному посвідченню, а саме договір купівлі-продажу квартири на товарній біржі, сторони не були членами такої біржі, договір укладений без дозволу органів опіки та піклування, а отже, з підстав недодержання нотаріальної форми вказаний договір купівлі-продажу є недійсним та не має юридичної сили.

Судом встановлено, що спірний договір купівлі-продажу нерухомого майна нотаріально не посвідчений, а зареєстрований на Павлоградській філії Придніпровської товарної біржі.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» станом на 18 травня 2001 року договір купівлі-продажу нерухомого майна не підлягав нотаріальному посвідченню.

Разом із тим, згідно з роз'ясненнями Міністерства юстиції України №17-12/44 від 10 квітня 1998 року «Щодо діяльності товарних бірж» передбачено особливі умови щодо договорів купівлі-продажу будинку (його частини) якщо хоча б однією із сторін є громадянин, вважається, що такі договори, укладені та зареєстровані біржами з дотриманням закону, підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, недотримання цієї вимоги згідно ст. 47 ЦК Української РСР тягне недійсність договору.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги відповідно до позовної заяви позивач посилається на те, що йому не було відомо про необхідність реєструвати біржовий договір у нотаріальній конторі.

Тобто, позивач просив задовольнити позов з тих підстав, що між сторонами відбулося повне виконання умов договору.

Проте, відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року, чинної на час виникнення спірних правовідносин), якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Тобто, для визнання судом угоди дійсною необхідно не лише повного чи часткового виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, а також ухилення іншою стороною від нотаріального оформлення угоди.

За таких обставин, враховуючи, що позивачем не доведено факту ухилення іншою стороною договору від нотаріального оформлення угоди та взагалі ці обставини не вказувалися, відповідачі не заперечують проти позову, сторони не позбавлені можливості укласти нотаріально посвідчений договір, відсутні підстави для задоволення позовних вимог шляхом визнання права власності.

Суд вважає посилання позивача на норми /ст. 220 та 392/ Цивільного кодексу України (2003 року) помилковими оскільки до правовідносин за договором купівлі - продажу нерухомого майна від 21 грудня 1995 року застосовуються норми ЦК Української РСР.

Разом з тим слід зазначити, що згідно правової позиції Верховного Суду України у справі від 06 вересня 2017 року за № 6-1288цс17 однією з умов визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Також суд зазначає, що позивачем не правильно обрано не лише підставу /392 ЦК України/ але й спосіб захисту своїх прав, саме шляхом визнання права власності а не визнання договору дійсним.

Так згідно правової позиції ВСУ у справі № 6-688цс15 від 16 грудня 2015 року, позов про визнання права власності є спеціальним або допоміжним речово-правовим засобом захисту права власності.

Цивільне законодавство визначає особливості реалізації правомочності власника.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути предявлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Позивачем у позові про визнання права власності є власник особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через предявлення позову).

Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний механізм, з яким закон повязує виникнення в особи субєктивного права власності на певні обєкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний обєкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене в задоволені позову слід відмовити.

Питання про судові витрати у справі суд вирішує відповідно до положень ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 8, 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання права власності за договором купівлі-продажу відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: С.М. Демиденко