08.12.2017 227/2012/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

1 грудня 2017 року Добропільський міськрйаонний суд Донецької області в складі:

Головуючого - судді Тітової Т.А.

При секретарі Михайловській Т.П.

За участю позивача ОСОБА_1

Представника відповідача адвоката ОСОБА_2

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Добропілля в режимі відео конференції із приміщення господарського суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів,

В с т а н о в и в :

ОСОБА_1 в червні 2017 року звернувся в суд з цим позовом до ОСОБА_3 про стягнення 23550,39 грн. грошових коштів , що складаються із 9289,77 грн. курсової різниці у зв»язку із падінням курсу гривні по відношенню до долару ; 8090,83 грн. інфляційних втрат ,773,23 грн. трьох процентів річних ; 5404,56 грн. процентів за користування грошовими коштами.

Позивач зазначив, що згідно рішення від 24 вересня 2015 року Апеляційного суду Київської області з відповідача на його користь стягнуто 18130,08 грн. безпідставно набутих коштів , 3059,21 грн. відсотків за користування коштами , 365,40 грн. судового збору, а разом 21554,69 грн.

Повний текст рішення відповідач отримав 30 вересня 2015 року , а виконав 3 лютого 2017 року , перерахувавши суму 21554,69 грн. на його картковий рахунок у ПАТ « УкрСиббанк» .

В результаті тривалим невиконанням рішення суду відповідач заподіяв збитки у зв»язку із падінням курсу гривні по відношенню до долара США, так як за вказаним рішенням було стягнуто на день подачі позову еквівалент 814 доларів США ( 12680,09 грн.).

Гривневий еквівалент 814 доларів США станом на 3 лютого 2017 року становив 21969,86 грн., тому різниця у зв»язку з падінням курсу гривні станом на 3 лютого 2017 року становить 9289,77 грн. , яку позивач просить стягнути як понесені збитки у відповідності до ст.. 22 ч. 1 п.1 ЦК України.

Відповідно до ст.. 625 ч. 2 ЦК України у зв»язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов»язання з урахуванням індексу інфляції за період з грудня 2014 року по 3 лютого 2017 року позивач визначив розмір інфляційних втрат із прострочення грошового зобов»язання з повернення гривневого еквіваленту 814 доларів США - 6503,86 грн. в розмірі 4402,06 грн. і 3 % річних - 420 ,70 грн. З прострочення виконання грошового зобов»язання з повернення 5450 грн. розмір інфляційних втрат за вказаний період визначає 3688,77 грн. і 3% річних - 352,53 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав свої позовні вимоги, посилаючись на вказані в позовні заяві підстави і просить позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3, належним чином повідомлений про дату і час судового засідання , в суд не прибув.

Представник відвідача адвокат ОСОБА_2 позов ОСОБА_1 не визнав . Зазначив, що для стягнення збитків у відповідності до ст.. 22 ЦК України має бути встановлена наявність елементів складу цивільного правопорушення , але протиправної поведінки , збитків , причинного зв»яку, і розмір збитків позивачем не доведений. Щодо вимог про стягнення у відповідності до ст.. 625 ЦК УК України інфляційних втрат і трьох відсотків річних , то вважає, що положення даної правової норми стосуються грошових зобов»язань , існуючих між сторонами , які існували між сторонами до ухвалення рішення суду. Також зазначив, що аналогія закону ст.. 1048 ЦК України для вимоги про стягнення процентів за користування грошовими коштами не можлива , оскільки відносини між сторонами з безпідставного збереження грошових коштів не є подібними до правовідносин з договору позики. Просить в задоволенні позову відмовити.

Вислухавши пояснення позивача ОСОБА_1 і представника відповідача ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.

Як встановлено, згідно з рішенням Апеляційного суду Київської області від 24 вересня 2015 року, яке залишено без зміни ухвалою від 14 вересня 2016 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ , стягнуто на підставі ст.. 1214 ЦК України з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 18130,08 грн. безпідставно набутих коштів та 3059 ,21 грн. відсотків за користування коштами.

Як убачається із вказаних судових рішень, відповідачем були набуті грошові кошти від позивача у розмірі 814 дол. США та 5450 грн. при відсутності будь-яких договірних відносин між сторонами.

Також з матеріалів справи слідує, що рішення суду добровільно виконано відповідачем ОСОБА_3 3 лютого 2017 року шляхом перерахування стягнутої суми на). картковий рахунок позивача , що підтверджується історією по картковому рахунку ( а.с8).

Посилаючись на норму ст.. 22 ЦК України, позивач вимагає стягнення збитків , пов»язуючи їх із зростанням курсу гривні по відношенню до долара США в період між датою ухвалення рішення і датою виконанням рішення відповідачем, і визначає збитки як різницю гривневого еквіваленту долару США.

Згідно ст.. 22 ч. 1 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права , має право на їх відшкодування.

Як зазначено в п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України , на норму якої фактично посилається позивач, збитками є доходи , які особа могла б реально одержати за звичайних обставин , якби її право не було порушене ( упущена вигода).

Виходячи з припису ст. 22 ЦК України , стягнення збитків розглядається як міра відповідальності, для настання якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного звязку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Тобто, для відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди позивачем має буде доведено складові цивільного правопорушення , наявність збитків як доходів , які б він міг реально отримати ,їх розмір . Проте, всіх цих обставин суду не доведено.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення у відповідності до ст.. 625 ЦК України інфляційних втрат 8090,83 грн. та трьох відсотків річних 773,23 грн. слід зазначити наступне.

Як передбачено ст.. 625 ч. 2 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання , на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення , а також три проценти річних від простроченої суми.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Як зазначив Верховний Суд України в Аналізі практики застосування статті 625 ЦК України в цивільному судочинстві , статтею 625 ЦК регулюються зобовязальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобовязання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобовязань. Крім того, з рішення суду зобовязальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Оскільки до ухвалення рішення суду від 24 вересня 2015 року про стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно набутих коштів , між сторонами ОСОБА_1 і ОСОБА_5 не існувало грошового зобов»язання , і з рішення суду воно не виникає , рішенням визначнні лише права та обв»язки, відсутні правові підстави для застосування ст.. 625 ЦК України до вимог позивача .

Відносно позовних вимог про стягнення з відповідача ОСОБА_3 5404,56 грн. процентів за користування грошовими коштами суд зазначає наступне.

Апеляційним судом Київської області рішенням від 24 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів було визнано за позивачем право на отримання 3059,21 грн. відсотків за користування коштами за період з 22 березня 2012 року до 9 грудня 2014 року у відповідності до ст.. 1214 ч. 2 ЦК України.

Згідно ст.. 1214 ч. 2 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними( стаття 536 цього Кодексу).

Як передбачено ст.. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов»язаний сплачувати проценти , якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Заявляючи вимогу про стягнення процентів за користування грошовими коштами за період з дати ухвалення рішення апеляційного суду 24 вересня 2015 року до 3 лютого 2017 року дати виконання судового рішення, позивач посилається за аналогією на норму ст.1048 ч. 1 ЦК України .

Нормою ст.. 1048 ЦК України передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, тобто у правовідносинах ,в яких існувало грошове зобов»язання.

Як вже судом відзначалось, між сторонами у справі не існували грошові договірні зобов»язання, а права і обов»язки з повернення грошових коштів вже виникли на підставі рішення суду від 24 вересня 2015 року.

Як зазначено в ст.. 8 ЦК України щодо аналогії закону , котра на думку позивача має бути застосована в даному випадку, в разі якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом , іншими актами цивільного законодавства або договором , вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу , інших актів цивільного законодавства , що регулюють подібні за змістом цивільні відноси.

Проте, правовідносини з безпідставного збереження грошових коштів не є аналогічними з договірними відносинами із договору позики. В першому випадку лише рішення суду визначає обов»язок відповідача повернути гроші , такого грошового зобов»язання між сторонами не існувало. Тому є безпідставною вимога позивача про стягнення процентів за користування грошовими коштами до моменту їх фактичного повернення.

Підводячи підсумок ,суд приймає рішення про відмову у задоволенні позов ОСОБА_1 у повному обсязі.

На підставі викладеного , керуючись ст..ст. 10,57,60, 209 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення 23550,39 грн. грошових коштів відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга в апеляційний суд Донецької області через Добропільський міськрайонний суд Донецької області протягом 10 днів.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги , якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлений 8 грудня 2017 року.

Суддя Тітова Т.А.

01.12.2017