Справа № 750/7781/17 Провадження № 22-ц/795/2102/2017 Головуючий у I інстанції -Карапута Л. В. Доповідач - Висоцька Н. В.
Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.

із секретарем - Шкарупою Ю.В.,

за участю: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 09 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про надання права на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька,

В С Т А Н О В И В :

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 09.10.2017, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про надання права на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька - задоволено частково, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

За доводами апеляційної скарги рішення суду не відповідає дійсним обставинам справи і вимогам закону.

Суд всупереч вимогам ст.ст. 3, 10, 11, 57, 58, 59, 60, 61, 205, 206 ЦПК України проігнорував докази, подані відповідачем, не дав належної оцінки його доводам, віддав перевагу доводам позивача.

Заявник в скарзі зазначає, що чоловік позивача постійно мешкає та працює в країні Ізраїль, і тому судове рішення за яким дитина нібито потребує виїзду за кордон на лікування є підставою для міграції матері з дитиною.

Довідка, надана позивачем у підтвердження діагнозу захворювання дитини не може бути прийнята судом до уваги, оскільки така довідка видана медичною установою в якій дитина ніколи не обслуговувалась і не лікувалась, крім того, таку довідку видав лікар, який є чоловіком подруги позивача.

На підтвердження необхідності лікування дитини в країні Ізраїль, та де саме, з якого часу дитина буде проходити курс лікування, позивач не надала ніяких доказів, крім вказаної вище довідки сумнівного походження.

До відповідача позивач з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон для лікування, не зверталась.

Заявник посилається на висновок психолога згідно якого дитина перебуває в постійному психологічному напруженні та повністю залежить від матері.

Позивач у судове засідання не з`явилася, про час і місце апеляційного розгляду справи повідомлена належним чином.

Зважаючи на вимоги ч.2 ст.305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку позивача такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 27.10.2015 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, що зареєстрований 24.02.2006 відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції, Україна, актовий запис № 266 - розірвано (а.с. 4-5).

Під час шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька - ОСОБА_7 (а.с. 6).

Згідно з копії свідоцтва про шлюб, 13.01.2017 ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_8., та змінила прізвище після державної реєстрації шлюбу - ОСОБА_1 (а.с. 11).

З довідки ОЖБК № 2189 від 10.07.2017 вбачається, що дитина ОСОБА_7 проживає з матір»ю ОСОБА_1 без реєстрації (а.с. 7). В довідці дитячої обласної лікарні виданої ОСОБА_7 зазначено діагноз: плоско-вальгусна деформація стоп, лівобічний грудний сколіоз ІІ ст. Рекомендовано: ЛФК, массаж, грязьові аплікації, парафінотерапію, плавання (а.с. 10).

Рішенням виконавчого комітету Деснянської районної у м. Чернігові ради від 28.07.2017 № 175 «Про розв»язання спорів між батьками щодо виховання дітей» ОСОБА_3 встановлено час спілкування батька з донькою (а.с. 25).

Задовольняючи позовні вимоги в частині надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини у супроводі її матері без згоди батька з визначенням країни та терміну перебування, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що виїзд дитини за кордон відповідає інтересам та бажанням дитини, за своєю метою має сприяти загальному розвитку дитини.

Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позову в частині вимог оформлення проїзних документів місцевий суд зазначив, що такі вимоги не ґрунтуються на законі та є передчасними.

Рішення суду в частині не задоволених вимог сторонами не оскаржуться, тому не є предметом перегляду суду апеляційної інстанції.

Законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду І інстанції перевірено в межах доводів апеляційної скарги, і підстав для його скасування не встановлено враховуючи наступне.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, яка набрала чинності для України 27.09.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно із ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Пунктом 3 Правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил).

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Ст. 4 ЗУ «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» визначено можливості ухвалення судом рішення на разовий виїзд дитини без згоди батька, не позбавленого батьківських прав.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон з визначенням його початку й закінчення.

Враховуючи викладене доводи апеляційної скарги, що суд проігнорував надані докази, не надав належної їм оцінки, віддав перевагу доводам позивача та не прийняв до уваги документи, з посиланням на норми процесуального права, спростовуються матеріалами справи та поясненнями сторін по справі.

Так, в обґрунтування наявності підстав для скасування рішення суду першої інстанції ОСОБА_3 посилався, що відсутні будь-які докази, що позивачка зверталась до нього з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон для лікування.

Відповідно до частин 1, 2 статті 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України, яка також покладає і на суд певні обов'язки зі створення для сторін змагального процесу, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Оскільки відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України.

Судом апеляційної інстанції на виконання вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України, під час оголошеної перерви, електронним повідомленням позивачем було надано дані, щодо часу та місця перебування дитини за кордоном, а також вартість проживання в готелі, з чим відповідач був ознайомлений, проте останній заперечив можливість отримання нотаріальної згоди на виїзд дитини за кордон, оскільки він не впевнений щодо повернення дитини до України.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Враховуючи викладене, а також обставини справи, а саме визначення сторонами місця проживання малолітньої дитини з матір»ю, за взаємною згодою, що також не заперечувалось ОСОБА_3, який під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції підтвердив зазначену обставину, та не заперечував, що дитина постійно проживає з матір»ю, проте він приймає участь у її вихованні, купує необхідні речі та періодично зустрічається, слід дійти висновку, що тимчасовий одноразовий виїзд за кордон на конкретний період з визначенням країни, його початку та закінчення без супроводу батька не порушує рівність прав та обов»язків батьків відносно виховання дитини, та не призведе до позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участі у вихованні дитини та можливості спілкуватися з нею.

Посилання в апеляційній скарзі, що чоловік позивача постійно мешкає та працює в країні Ізраїль, і тому судове рішення за яким дитина ніби-то потребує виїзду за кордон на лікування є підставою для міграції разом з матір»ю до її нового чоловіка, а також, що медична довідка видана чоловіком подруги позивача, та установою в якій дитина ніколи не обслуговувалась і не лікувалась, не підтверджені належними і допустимими доказами, разом з тим представником позивача було повідомлено, що чоловік позивачки дійсно періодично працює у країні Ізраїль.

Відповідачем не було надано доказів, як посилання на наявність таких доказів, які б свідчили про шкідливість чи небезпеку тимчасової поїздки дитини з матір'ю за кордон.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України.

Оскаржуване рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених доказах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують та не містять передбачених законом підстав для скасування вірного по суті рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 09 жовтня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: