АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3368/17 Справа № 206/163/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Румянцев О. П. Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна Бориса Михайловича, Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», третя особа - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» про визнання нотаріальних дій незаконними, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно та визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2016 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 14 грудня 2005 року між АК ІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №438-В/ІЦ-05 (в подальшому назву змінено на 0), згідно до умов якого останній отримав споживчий кредит в розмірі 25000,00 доларів США на придбання нерухомості по АДРЕСА_1. З метою забезпечення споживчого кредиту, між сторонами 14 грудня 2005 року був укладений договір іпотеки №438-В/ІЦ-05/1, відповідно до якого ОСОБА_2 передав в іпотеку банку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, яка є його власністю на підставі укладеного 14 грудня 2015 року договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Кухтіною В.В. та зареєстрованого в реєстрі за №14545. В червні - липні місяці 2012 року ПАТ «УкрСиббанк» листом №12-21/15225 від 20 червня 2012 року повідомив позивача, що він за Договором Факторингу №4 від 11 червня 2012 року відступив ТОВ «Кей-колект» право вимоги заборгованості за Кредитним договором №0 від 14 грудня 2005 року, і як наслідок на підставі цього ж договору факторингу до ТОВ «Кей-Колект», також, перейшли права Іпотекодержателя за Договором іпотеки №438-В/ІЦ-05/1 від 14 грудня 2005 року. В грудні 2015 року позивачу стало відомо, що 31 липня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Суперфіном Б.М. на підставі звернення ТОВ «Кей-Колект» за останнім було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_2 на праві власності.

У зв'язку з чим, ОСОБА_2 просив суд визнати незаконним вчинення нотаріальних дій приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Суперфіном Б.М. щодо реєстрації 31 липня 2015 року права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Кей-Колект», скасувати реєстрацію права власності на квартиру за ТОВ «Кей-Колект» та визнати право власності на квартиру за позивачем.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено:

- визнано незаконними дії приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Суперфіна Б.М., що полягають здійсненні реєстрації 31 липня 2015 року права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Кей-Колект»;

- скасовано реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Кей-Колект»;

- визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2

А, також, стягнуто з Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна Б.М. та ТОВ «Кей-Колект» в рівних частинах на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору в розмірі 7441,00 грн.

Не погодившись із таким рішенням, ТОВ «Кей-Колект» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та закрити провадження по справі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, з таких підстав.

Судом встановлено, що 14 грудня 2005 року між АК ІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №438-В/ІЦ-05, за яким банк надав споживчий кредит у сумі 25000,00 доларів США на придбання квартири АДРЕСА_1.

13 листопада 2006 року та 29 січня 2009 року були укладені додаткові угоди до Кредитного договору, зокрема, 29 січня 2009 року було змінено номер кредитного договору від 14 грудня 2005 року з №438-В/ІЦ-05 на №0.

З метою забезпечення споживчого кредиту між ОСОБА_2 та ПАТ «УкрСиббанк» був укладений договір іпотеки № 438-В/ІЦ-05/1 від 14 грудня 2005 року, за умовами якого ним в іпотеку до банку було передано нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, яка є його власністю на підставі укладеного 14 грудня 2015 року договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Кухтіною В.В. та зареєстрованого в реєстрі за №14545.

В червні - липні місяці 2012 року ПАТ «УкрСиббанк» листом №12-21/15225 від 20 червня 2012 року повідомив ОСОБА_2, що банк за Договором факторингу №4 від 11 червня 2012 року відступив ТОВ «Кей-Колект» право вимоги заборгованості за кредитним договором №0 від 14 грудня 2005 року, укладеного між позивачем та ПАТ «УкрСиббанк».

На підставі вказаного договору факторингу до ТОВ «Кей-Колект» також перейшли права Іпотекодержателя за Договором іпотеки №438-В/ІЦ-05/1 від 14 грудня 2005 року.

31 липня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Суперфіном Б.М. на підставі звернення ТОВ «Кей-Колект» було задоволено його вимогу, як іпотеко держателя, про передачу у власність нерухомого майна, а саме: за ТОВ «Кей-Колект» було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Пунктом 5.1 Договору іпотеки, передбачено, що у разі настання обставин, зазначених в п. 4.1 договору іпотеки, іпотекодержатель надсилає рекомендованим листом іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання та або умов іпотечного договору іпотеко держатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Пунктом 5.3 Договору іпотеки, передбачено, що у разі застосування передачі предмету іпотеки у власність іпотекодержателя, як способу задоволення вимог іпотекодержателя, право власності переходить до іпотекодержателя з моменту отримання повідомлення, про яке йдеться в п. 5.1 Договору іпотеки.

Письмова вимога про усунення порушень була направлена позивачу за адресою АДРЕСА_2, в той час коли дійсною адресою позивача є АДРЕСА_1.

Частинами 2, 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодердателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону

Відповідно до п. 1 ч. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку.

Єдиним житловим приміщенням, в якому проживає позивач разом зі своєю родиною є трикімнатна квартира АДРЕСА_1, загальна її площа не перевищує обмежень, встановлених вищенаведеним Законом та складає 68,9 кв.м.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції керувався положеннями Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів іноземній валюті», Закону України «Про іпотеку», враховував умови договору іпотеки №438-В/ІЦ-05/1 від 14 грудня 2005 року та виходив із того, що оскільки на момент вчинення нотаріальних дій щодо реєстрації права власності на нерухоме майно діяв мораторій щодо відчуження нерухомого майна, то дії нотаріуса щодо реєстрації за ТОВ «Кей-Колект» права власності на спірну квартирує незаконними та такими, що порушують право позивача.

В своїй апеляційній скарзі ТОВ «Кей-Колект» посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.

Зокрема, апелянт не вбачає порушень з їхнього боку як Іпотекодержателя щодо належного повідомлення ОСОБА_2 про намір задовольнити вимоги Іпотекодежрателя та надіслання повідомлення про усунення порушень, так як згідно договору іпотеки №438-В/ІЦ-05/1 від 14 грудня 2005 року адресою проживання боржника зазначено АДРЕСА_2.

Також, ТОВ «Кей-Колект» вважає безпідставним застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів іноземній валюті», оскільки матеріали справи не містять доказів в підтвердження відсутності в ОСОБА_2 іншого житла.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, оскільки, по-перше, місцем реєстрації позивача є АДРЕСА_1, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією паспорта, а, по-друге, обов'язок щодо доказування обставин, на які посилається апелянт як на заперечення проти позову та обґрунтування апеляційної скарги, покладається на ТОВ «Кей-Колект».

Апелянтом не було надано жодного доказу в спростування того факту, що єдиним житловим приміщенням, в якому проживає ОСОБА_2 разом зі своєю родиною є трикімнатна квартира АДРЕСА_1.

Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» - відхилити.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова