Номер провадження: 22-ц/785/352/17
Номер справи місцевого суду: 523/7665/14-ц
Головуючий у першій інстанції Малиновський О.М.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2017 року м. Одеса

Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі :

головуючого - судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Дрішлюка А.І., Цюри Т.В.,

за участю секретаря Сідлецькій Ю.С.

розглянувши в відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

в с т а н о в и л а:

ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом, по якому просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №0 від 12.12.2007 року в загальному розмірі 78719,07 дол. США, з яких: 60787,78 дол. США - заборгованість по кредиту, 15686,66 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 695,79 дол. США пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту, 1548,84 дол. США - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, визначивши початкову ціну предмету іпотеки для їх подальшої реалізації на рівні не нижчому за звичай ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилався на те, що ОСОБА_2 отримав кредитні грошові кошти, проте не виконав прийняті на себе зобов'язання. У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором банком за договором іпотеки від 19.12.2007 року було прийнято в іпотеку нерухоме майно, а саме вищезазначену квартиру, яка на даний час належить на праві власності ОСОБА_3, який її придбав у ОСОБА_2 після визнання рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22.10.2013 року недійсним вказаного договору іпотеки. На даний час вказане рішення суду скасоване, а позовні вимоги про визнання договору іпотеки недійсним залишені без розгляду. На думку представника позивача, перехід права власності на іпотечне майно до іншої особи, в силу ст. 23 Закону України «Про іпотеку» не припиняє дії іпотеки, а ОСОБА_3 набув всі прав та обов'язки, які виникли за договором іпотеки від 19.12.2015р. Дані обставини стали підставою для звернення до суду.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 02.12.2015 року відмовлено в задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк» та скасовано заходи забезпечення позову шляхом скасування арешту з квартири АДРЕСА_1, загальною площею 36,3 кв.м, яка належить на праві власності ОСОБА_3, який був накладений ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 27.05.2014 року.

Не погоджуючись з вказаним рішенням районного суду, ПАТ «УкрСиббанк» подало апеляційну скаргу, по якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити у справі нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого заочного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 19.12.2007 року між позивачем АКІБ «УкрСиббанк» (яке у подальшому змінило назву на ПАТ «УкрСиббанк» та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого позивач надав відповідачу кредитні грошові кошти в іноземній валюті у розмірі 78 845,00 доларів США., а відповідач, отримавши грошові кошти, прийняв на себе обов'язок повернути кредит в повному обсязі не пізніше 19.12.2028року, сплативши за його користування проценти в розмірі 12,4 % річних.

19.12.2007 року між позивачем АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачем ОСОБА_2 був укладений нотаріально посвідчений іпотечний договір, за умовами якого останній, як іпотекодвець, в рахунок належного виконання прийнятого на себе кредитного зобов'язання за договором № 0, передав позивачу банку - іпотекодержателю, іпотеку у вигляді квартири АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 взяті на себе зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого банком, відповідно до умов кредитного договору станом на 10 квітня 2014 року, нарахована заборгованість на загальну суму 78 719,07 дол. США, що в гривневому еквіваленті складає 935 057,89 грн., яка включає заборгованість по поверненню кредиту у розмірі 60 787,78 дол. США, прострочених процентах в розмірі 15 686,66 дол. США, пені за несвоєчасне погашення кредиту в розмірі 695,79 дол. США, пеня за несвоєчасне погашення відсотків по кредиту в розмірі 1548,84 дол. США.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22.10.2013 року було визнано недійсним договір іпотеки від 19.12.2007 року та вилучені записи про іпотеку з реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна.

За нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 18.02.2014 року ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_1.

У подальшому, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09.01.2014 року вказане заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22.10.2013 року було скасовано, а при новому розгляді справи пред'явлені позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсним договору іпотеки, були залишені без розгляду ухвалою суду від 30 січня 2014 року.

На момент розгляду справи вищезазначена квартира зареєстрована за ОСОБА_3, який був залучений у справі у якості співвідповідача.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек, а тому колегією суддів не приймається до уваги посилання відповідача ОСОБА_3 на наявність зазначеного заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22.10.2013року, яким був визнаний недійсним договір про іпотеку, яке згодом було скасовано, у зв'язку з чим договір іпотеки від 19.12.2015 року слід вважати чинним з моменту його первинної реєстрації в Державному реєстрі іпотек.

У пункті 4.2 договору іпотеки сторони визначили, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або у позасудовому врегульовані у відповідності до умов цього договору та Закону України «Про іпотеку». При цьому право визначення підстав та способу звернення стягнення належить іпотекодержателю (п.4.3.).

Частиною 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Як вбачається з договору іпотеки від 19.12.2007 року, сторони досягли згоди на набуття іпотекодержателем права на звернення стягнення та реалізації предмету іпотеки у випадку порушення іпотекодавцем (позичальником) обов'язків за цим та/або кредитним договором та невиконання вимог іпотекодержателя про дострокове виконання основного зобов'язання.

Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Тобто, таке право дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Пунктами 74, 75 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року № 868, передбачено, що рішення суду щодо обтяження прав на нерухоме майно, яке набрало законної сили, є документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що якщо рішення суду, яке стало підставою для внесення певних обтяжень або їх скасування, згодом було скасовано, то воно не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, а відтак дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, оскільки відпала підстава виключення цього запису.

Таким чином, викладені обставини, вказують на те, що зміна власника квартири, яка перебуває в іпотеці, не позбавляє іпотекодержателя - позивача ПАТ «УкрСиббанк» задовольнити свої вимоги за рахунок вказаного майна в силу ст. 23 Закону України «Про іпотеку», навіть і в тому випадку, якщо новий власник не був попереджений про наявні обтяження іпотекою на придбане нерухоме майно.

Колегія суддів погоджується з висновком районного суду, що дії вказаної норми поширюються на співвідповідача ОСОБА_3, який є власником квартири, яка перебуває в іпотеці.

Приймаючи до уваги вищевикладене, колегія суддів вважає, що позивач ПАТ «УкрСиббанк» через неналежне виконання відповідачем ОСОБА_2, прийнятих на себе кредитних зобов'язань, має право задовольнити їх за рахунок іпотечного майна, власником якого є співвідповідач ОСОБА_3

При цьому, не приймаються до уваги доводи ОСОБА_3 про те, що банк не звертався із вимогами до ОСОБА_2, оскільки право вибору способу захисту належить позивачу і факт невиконання зобов"язання надає право звернення стягнення на предмет іпотеки.

Стаття 39 Закону України «Про іпотеку», визначає зміст всіх необхідних складових, які зазначаються у рішенні суду про задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначена відповіднодо ч. 6 ст. 38 цього Закону, яка визначає, що ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Договором іпотеки передбачено, що за домовленістю сторін вартість предмету іпотеки становить 442410 гривень.

Таким чином, з огляду на умови договору, яким сторони визначили вартість іпотечного майна, а також вимоги ч.6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку», суд прийшов до помилкового висновку про відсутність ціни майна, і висновок суду про відмову у задоволенні позову саме з таких підстав на законі не ґрунтується, тому рішення підлягає скасуванню із ухваленням нового про задоволення позову.

Виходячи з того, що сторонами надані оцінки вартості спірного майна, і наданий звіт про незалежну оцінку вартості майна від 05.10.2017 року містить відомості про більшу вартість майна, що більш відповідає інтересам обох сторін, тому він приймається до уваги.

Отже, вимоги банку є обгрунтованими, тому позов підлягає задоволенню.

Разом із тим при задоволенні позову мають бути враховані вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відповідно до ст.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно.

Такі підстави для застосування правил закону існують, оскільки площа квартири не перевищує визначеної законом, є місцем проживання відповідача і іншого майна у його власності не перебуває.

Водночас установлений Законом України від 3 червня 2014 року N 1304-VII "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" (далі - Закон N 1304-VII) мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Оскільки Закон N 1304-VII не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

Отже, оскільки мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання, то такі обставини підставою для відмови у задоволенні позову бути не можуть, однак рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону N 1304-VII не підлягає виконанню.

Керуючись ст.ст.304,п.2ч.1ст.307,309,313,314,316,317,319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2015 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №0 від 12.12.2007 року в загальному розмірі 78719,07 дол. США, з яких: 60787,78 дол. США - заборгованість по кредиту, 15686,66 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 695,79 дол. США пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту, 1548,84 дол. США - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, визначивши початкову ціну предмету іпотеки для їх подальшої реалізації на рівні не нижчому 845201 грн., що еквівалентно 31527 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» судові витрати в розмірі 3785 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду

Одеської області Є.С. Сєвєрова

А.І. Дрішлюк

Т.В.Цюра