Справа № 180/370/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2017 р.

Марганецький міський суд Дніпропетровської області у складі: головуючої судді Тананайської Ю.А., при секретарі Івановій О.А.

за участю:

позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Марганець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Виконавчий комітет Марганецької міської ради про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованих споруд

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованих споруд.

В обґрунтування свого позову позивач зазначає, що вона є власником домоволодіння АДРЕСА_2. Відповідач - її сусід, який проживає в АДРЕСА_1 Без відповідних дозволів ОСОБА_3 побудував сарай та дві вигрібні каналізаційні ями, які знаходяться впритул до спільного паркану.

Позивач зверталася до відповідача, до Виконкому Марганецької міської ради, проте зазначені порушення не були усунені.

За таких обставин позивач вважаючи, що її права та охоронювані законом інтереси порушено, вимушена звернутися з даним позовом до суду за захистом своїх порушених прав.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні, кожен окремо, позов підтримали, просили суд його задовольнити. Суду пояснили, що земельна ділянка знаходиться у користуванні позивача, відповідно до договору на забудову у користування передано 600 кв.м. Відповідач побудував сарай на межі, на зауваження з приводу цього не реагував.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнав, суду пояснив, що є власником земельної ділянки , за адресою АДРЕСА_3 з 1995 року, яку отримав у дар від матері. ОСОБА_1 земельну ділянку не приватизувала. Сарай збудував на своїй земельній ділянці, але не оформлював документи на будівництво. Межі земельної ділянки ОСОБА_1 встановлені не вірно, тому вона і вважає, що сарай побудовано без дотримання відстані. Він звертався до виконкому з приводу встановлення меж земельних ділянок в натурі, але зазначене питання не вирішено. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник третьої особи - виконавчого комітету Марганецької міської ради в судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомленим про час і місце судового засідання, причини неявки суду не повідомив.

Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будину на праві приватної власності від 10 лютого 1981 року відведено земельну ділянку площею 600 кв.м., яка знаходиться за адресою АДРЕСА_4

Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 25 січня 2005 року ОСОБА_3 є власником земельної ділянки, розташованої в АДРЕСА_3 площею 1347 кв.м.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Статті 80, ч.1 ст.91, ч.1 ст.96, ч.3 ст.103 Земельного Кодексу України регулюють загальні питання обєктів права власності на землю, обовязки власників землекористувачів земельних ділянок та зміст добросусідства.

Згідно з частинами 2, 3, 5 ст.158 Земельного Кодексу України виключно судом вирішуються: земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Згідно частини 2, 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав: в) визнання угоди недійсною; г) визнанні недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування завданих збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦК України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

З урахуванням змісту вищевказаної правової норми у поєднанні з положеннями ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Зазначені положення узгоджуються із нормами ст. ст. 3, 15, 16 ЦК України та ст. 3 ЦПК України, відповідно до яких кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням цих правових норм правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Суду надано лист Виконавчого комітет Марганецької міської ради Дніпропетровської області від 15 листопада 2016 року № Л-947, згідно з якими виконком за зверненням ОСОБА_1 повідомляє останню, що за результатами перевірки встановлено, що ОСОБА_4 на земельній ділянці АДРЕСА_5, збудував сарай на відстані близько 10-30 см. від межі та йому направлено лист щодо перенесення сараю на нормативну відстань.

Інших належних і допустимих доказів на пітвердження порушення відповідачем вимог у сфері містобудівної діяльності суду не надано.

В судовому засіданні встановлено, що одна із суміжних ділянок - НОМЕР_1 є не приватизованою.

Відповідач оспорює факт будівництва з порушенням меж та зазначає, що сарай збудовано з дотримання будівельних норм, а позивач встановила паркан на його земельній ділянці, тому представник виконкому дійшов висновку, що ним не дотримана відстань до межі сусідньої ділянки.

Будь-яких доказів визначення меж вищезазначеної земельної ділянки позивачем надано не було.

Посилання на розміри та абрис земельної ділянки, визначені в Технічному паспорті на житловий будинок індивідуального житлового фонду, не можуть бути прийняті у якості доказу існуючого розміру та конфігурації спірних земельних ділянок, оскільки технічний паспорт на житловий будинок не є документом, яким визначаються межі та конфігурація земельних ділянок, а є інформаційно-довідковим документом, виготовленим на підставі проведеної технічної інвентаризації будинку, який містить інформацію про технічні показники будинку, такі як: поверховість будинку, загальна площа будинку, законність побудови будинку тощо.

Таким чином, доказів того, що на сьогоднішній день розмір та конфігурація суміжних земельних ділянок позивача та відповідача є визначеними в натурі, суду, в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надано.

Із заявами про вирішення спору щодо визначення меж в натурі жодна із сторін не зверталася.

В судовому засіданні було допитано спеціаліста - завідувача відділу землекористування та екології ОСОБА_5, показання якого не спростовують обставин, встановлених в судовому засіданні.

Таким чином, суд позбавлений можливості беззаперечно встановити межі земельної ділянки, користувачем, якої є ОСОБА_1 та враховуючи, що даний факт є важливою обставиною для вирішення наявності порушених прав і чиїх саме прав, підстави вважати, що будівництво сараю відбулося з порушенням втановленних норм у суду відсутні і до визначення чітких меж спірних суміжних земельних ділянок, вирішення спору про знесення спірної будівлі є передчасним.

Доказів щодо наявновності вигрібних ям, їх розташування щодо межі, суду не надавалось.

Аналіз змісту положень ЦПК, ЦК та розяснень Верховного Суду України дає підстави для висновку, що право на судовий захист повязане виключно з порушенням субєктивного права позивача. Отже, суд може захистити лише порушене право позивача. Відсутність хоча б однієї з умов надання судового захисту субєктивного права виключає можливість задоволення матеріально-правових вимог позивача. Інше б суперечило основному завданню цивільного судочинства, захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»). При цьому варто враховувати, що обставину дійсного (реального) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача (або наслідки у вигляді збитків чи інших обмежень) має довести належними, допустимими і достовірними доказами саме позивач.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами ст. 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Судом допитані свідки позивача - ОСОБА_6, ОСОБА_7, які суду показали, що проживають по сусідству з сторонами, в 2016 року ОСОБА_3 збудував сарай, на межі з ОСОБА_1, яка прохала ОСОБА_3 прибрати сарай, але він ні на які зауваження не реагує. У випадку опадів, вода з криші сараю ОСОБА_3 збігає у двір позивача.

Інших доказів на підтвердження можливих загроз завдання шкоди майну чи інтересам ОСОБА_1 суду надано не було.

Таким чином суд вважає, що позов не обґрунтований та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.10, 58,59, 60, 209,212, 213-215 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Виконавчий комітет Марганецької міської ради про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованих споруд - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана в апеляційний суд Дніпропетровської області через Марганецький міський суд в десятиденний термін після його проголошення, а особами, які не були присутніми під час проголошення рішення - з дня отримання копії рішення.

Суддя: Ю. А. Тананайська