АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючогоВейтас І.В.,
суддів: Колісниченка А.Г., Радченка С.В.,

секретар - Прушинська О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5, який діє від імені ОСОБА_6 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 20 жовтня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення боргу за борговою розпискою,

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2016 року ОСОБА_7 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 18 березня 2015 року він надав ОСОБА_6 товар на суму 20217,40 доларів США, а відповідач зобов'язалась повернути йому вказані грошові кошти до 18 березня 2016 року. На підтвердження вказаного факту відповідач написала йому розписку. Позивач вказує, що позику ОСОБА_6 не повернула та посилаючись на положення ст.1046-1050 ЦК України, що регулюють правовідносини, що виникають з договору позики, після уточнення позовних вимог просив суд стягнути з ОСОБА_6 на його користь борг в сумі 20217,40 доларів США, що станом на 25.11.2016 року еквівалентно 518576,31 гривень, три відсотки річних та індекс інфляції у сумі 101298 гривень.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 20 жовтня 2017 року позов ОСОБА_7 до ОСОБА_6 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_6 борг за розпискою у сумі 20217,40 доларів США, що за курсом НБУ станом на 20 жовтня 2017 року становить 535759,08 гривень, 3% річних у сумі 17746 гривень та судові витрати в сумі 4579,66 гривень. В задоволенні інших вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_5, який діє від імені ОСОБА_6, в апеляційній скарзі зазначає, що відповідач не отримувала від позивача товар, як це вказано в розписці, а суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову та стягуючи борг за розпискою, неправильно визначив правову природу правовідносин, які нібито виникли між сторонами та безпідставно стягнув кошти, які позивач визначив як борг за договором позики. Посилаючись на те, що судом неповно з'ясовано обставини справи, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Відповідно до п. 8, 9 ч.1 розд. XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується. Справи у судах апеляційної інстанції, провадження у яких відкритто до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Херсонської області в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України в редакції від 3 жовтня 2017 року.

Позивач та його представник до апеляційного суду не з'явились, про розгляд справи повідомлені належним чином, доказів поважності причин неявки суду не надали. За таких обставин, колегія суддів, вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

В уточненнях до позовної заяви ОСОБА_7 вказував, що надав ОСОБА_6 товар на суму 20217,40 доларів США, а відповідач зобов'язалася вчасно повернути вказані кошти до 18 березня 2016 року. На підтвердження цього факту відповідачкою було написано розписку наступного змісту «Я, ОСОБА_6 взяла товар на суму 20217,40 доларов США у ОСОБА_7. Обязуюсь вернуть долг до 18.03.2016». В строк визначений у розписці відповідач борг не повернула, тому позивач, посилаючись на положення ст. 1046-1049 ЦК України просив стягнути з неї заборгованість за договором позики, три відсотки річних та інфляційні втрати.

Відповідач ОСОБА_6 заперечувала факт отримання від позивача як коштів, так і будь-якого товару, під час розгляду справи доводила відсутність будь-яких договірних відносин з позивачем.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того роду та такої ж якості.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг та досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Така правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.

Проте, суд суд першої інстанції зазначені вимоги закону не врахував, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи та не встановив справжню природу написаної розписки.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України 2004 року, (в редакції чинній на час ухвалення судом першої інстанції) суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін.

Ухвалюючи рішення про стягнення боргу за розпискою, суд першої інстанції посилався на положення законодавства, що регулюють правовідносини за договором купівлі-продажу, однак не врахував, що позивач не змінював підстави позову та його предмет, а зазначав, що кошти вказані в розписці були надані відповідачці саме за договором позики. Позивач не обґрунтовував свій позов наявністю між сторонами договору купівлі-продажу та належними та допустимим доказами не доводив існування заборгованості за таким договором.

Так само позивач не вказував на новацію боргу у позикове зобов'язання, яка на думку колегії суддів не може бути застосована при вирішенні даного позову, оскільки умовами здійснення новації є, по-перше, двостороння угода (домовленість), по-друге, дотримання форми такого правочину (новаційного договору), тобто у формі, передбаченій для укладання договору позики (ч. 2 ст. 1053 ЦК України), а, по-третє, це дійсність первинного зобов'язання. Позивач же не обґрунтовував свій позов наявністю первинного зобов'язання - договору купівлі продажу та не доводив належними та допустими доказами дійсність цього первинного зобов'язання. Відповідач заперечує, що отримувала від позивача будь-які кошти та будь-який товар. З матеріалів справи вбачається, що відповідач не здійснює будь-яку підприємницьку діяльність.

Суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення про задоволення позову, послався на наявність між сторонами договору купівлі-продажу, чим фактично змінив підставу позову та вийшов за межі позовних вимог.

Надана ж позивачем на підтвердження своїх вимог розписка не містить ознак договору позики, оскільки в її тексті не зазначено про отримання відповідачем від позивача саме грошових коштів, про повернення яких просив позивач, звертаючись до суду з даним позовом, а отже не доведено факту укладення саме договору позики в розумінні вимог ст. 1046 ЦК України.

Враховуючи те, що вимоги про виконання боргового зобов'язання в натурі є необґрунтованими, відсутні підстави для застосування наслідків неналежного виконання зобов'язання у вигляді сум за ст. 625 ЦК України.

Враховуючи наведене , колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Під час розгляду справи судом першої інстанції ухвалою від 25 січня 2017 року були застосовані заходи забезпечення позову, які відповідно до ч.9 ст.158 ЦПК України в зв'язку з ухваленням рішення про відмову в задоволенні позову підлягають скасуванню.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, відповідно змінює розподіл судових витрат. Згідно частини 1 вказаної статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, то з позивача на користь відповідача підлягають стягненню документально підтверджені витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційній інстанції в сумі 6818,01 гривень.

Керуючись ст.367, п.1ч.1 ст.374, п.1,4 ч.1 ст. 376, ст. 382 ЦПК України колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, який діє від імені ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 20 жовтня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовитиОСОБА_7 в задоволенні вказаних позовних вимог.

Сягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 витрати по сплаті судового збору в сумі 6818,01 гривень.

Скасувати заходи забезпечення позову застосовані ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 25 січня 2017 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 грудня 2017 року

Головуючий І.В.Вейтас

Судді: А.Г.Колісниченко

С.В.Радченко