Справа № 458/381/17 Головуючий у 1 інстанції: Федитник І.Д.
Провадження № 22-ц/783/5776/17 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.

з участю секретаря Іванової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Турківського районного суду Львівської області від 10 серпня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон», про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Турківського районного суду Львівської області від 17 серпня 2017 року частково задоволено позов ОСОБА_2 до ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон», про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів.

Стягнуто відповідача на користь позивача 30000 грн. внеску за договором фінансового лізингу № 005163 від 23 березня 2017 року.

Вирішено питання судових витрат.

У решті позовних вимог відмовлено за їх недоведеністю.

Рішення суду оскаржує ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон», посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Зазначає, що сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, позивач частково виконав умови договору, а саме: сплатив комісію за організацію. Вказує, що договір не може бути нотаріально посвідчений, оскільки документ про реєстрацію транспортного засобу, необхідний нотаріусу для проведення нотаріальних дій, відсутній. Стверджує, що відсутність даного документу є підставою для відмови у вчиненні нотаріальних дій щодо посвідчення договору фінансового лізингу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до вимог ст.ст. 3, 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у визначений законом спосіб.

Згідно з ч.1 та ч.3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. На підставі ст.ст.10, 58, 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, належними та допустимими доказами.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Встановлено, що сторони 23 березня 2017 року уклали договір фінансового лізингу №005163, згідно п. 1.1 якого лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування предмет лізингу, визначений у п.3.1 договору, а позивач (лізингоодержувач) зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору.

Згідно п.3.1 предметом даного договору є трактор Foton 354.

Відповідно до додатку № 1 до договору, вартість предмета лізингу становить 300 000 грн.; курс долара США 26,85 грн.; авансовий платіж 150 000 грн. (50 % вартості предмета лізингу); щомісячний платіж 12 500 грн.; комісія за організацію 30 000 грн. (10 % вартості предмета лізингу); комісія за передачу 9 000 грн. (3 % вартості предмета лізингу). На виконання договору позивач сплатив ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» кошти в розмірі 300 00 грн.

Згідно п.5.1 договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, що становить не більше 50 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу.

Пунктом 8.2.1 договору визначено, що перший лізинговий платіж складається із: комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору (надалі комісія за організацію), яка визначена у додатку № 1; авансу ціни предмета лізингу, який розраховується як авансовий платіж, визначений у додатку № 1; комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, розмір якої визначений у додатку № 1.

Згідно п.8.2.3 договору лізингоодержувач зобов'язаний сплачувати другий лізинговий платіж, що складається з періодичних лізингових платежів, який включає: відшкодування частини вартості предмета лізингу; сплати відсоткової ставки за користування предметом лізингу; сплати комісії за супроводження договору.

Судом встановлено, що на виконання умов договору лізингу позивач здійснив платіж на розрахунковий рахунок відповідача в сумі 30 000 грн., що підтверджується квитанцією від 23 березня 2017 року, при цьому відповідачем предмет лізингу переданий не був.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК України.

Частиною 2 ст. 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.1 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності, і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

У частині другій ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» (Закон) передбачено, що за договором фінансового лізингу, лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умові передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ч.2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Ці положення не суперечать також ч.І ст. 2 Закону, відповідно до якої відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України, про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи як договору оренди (найму), так і договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі, а договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у справах за №6- 648 цс 16, № 6-2766 цс 15, яка, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для застосування усіма судами України.

На підставі аналізу наявних у справі доказів, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що оспорюваний договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, нотаріально посвідчено не було, що суперечить ст. ст. 799, 806 ЦК України, тому він є нікчемним правочином.

Укладений між сторонами договір підлягав нотаріальному посвідченню, так як за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) транспортного засобу. Жодних перешкод щодо нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу у сторін не виникало.

Згідно з п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності до нікчемного правочину.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язанні з його недійсністю, що формує загальне правило, відповідно до якого недійсний правочин не спричиняє юридичних наслідків для сторін, чи то будь-яких інших осіб, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, тобто, застосування двосторонньої реституції. Двостороння реституція полягає в тому, що кожна сторона недійсного правочину має повернути іншій стороні все, що вона одержала на виконання такого правочину.

Оскільки на виконання даного правочину позивач передав відповідачу 30 000 грн., предмет лізингу позивачу не передавався, суд першої інстанції прийшов до вірного переконання, що з відповідача належить стягнути на користь позивача сплачені на його рахунок кошти, як комісію за організацію укладеного між ними договору.

З висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1, ст.307, ст.ст. 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» відхилити.

Рішення Турківського районного суду Львівської області від 10 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді