Справа № 635/1832/17
Провадження по справі № 2/635/1704/2017
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2017 року Харківський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді - Бобко Т.В.,

секретаря судових засідань ОСОБА_1,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Покотилівка Харківського району Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Водопровідно-каналізаційне господарство» Покотилівської селищної ради, третя особа директор Комунального підприємства «Водопровідно-каналізаційне господарство» Покотилівської селищної ради Харківського району Харківської області ОСОБА_3, про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, яким з урахуванням уточнень просила визнати незаконними та скасувати наказ № 19-К від 28 лютого 2017 року «Про накладання на ОСОБА_2 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення», наказ № 20-К від 28 лютого 2017 року «Про звільнення ОСОБА_2І.»; поновити її на посаді оператора по обробці інформації та програмного забезпечення КП «Водопровідно-каналізаційне господарство» Покотилівської селищної ради; стягнути з КП «Водопровідно-каналізаційне господарство» Покотилівської селищної ради на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 березня 2017 року по день ухвалення рішення в розмірі 31473,68 гривень; стягнути з відповідача судові витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 6400,00 гривень.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 01 березня 2012 року згідно з наказом № 1-К її було прийнято до КП «Водопровідно-каналізаційне господарство» Покотилівської селищної ради на посаду оператора по обробці інформації та програмного забезпечення. 19 березня 2015 року колективними зборами підприємства її було обрано головою первинної профспілкової організації КП «Водоканал». 20 вересня 2016 року наказом № 49-К «Про порушення трудової дисципліни» їй було оголошено догану за невиконання поставлених перед нею завдань. 03 січня 2017 року наказом № 2-К «Про порушення трудової дисципліни» їй оголошено догану за невиконання поставлених перед нею завдань, а саме: через відмову розносити квитанції за по розпорядженням начальника абонентського відділу, з посиланням на посадову інструкцію, згідно якої вона повинна виконувати разові роботи. 03 лютого 2017 року наказом № 12-К «Про порушення трудової дисципліни» їй оголошено догану за невиконання поставлених перед нею завдань, а саме: нагрубила абоненту та відмовилась розібратися по заборгованості. 28 лютого 2017 року наказом № 19-К «Про накладання на ОСОБА_2 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення» до неї застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за систематичне невиконання без поважних причин обовязків, покладних правилами внутрішнього трудового розпорядку, з урахуванням раніше застосованих до неї дисциплінарних стягнень. 28 лютого 2017 року наказом № 20-К її звільнено з займаної посади на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Зазначені накази позивач вважає протиправними та такими, що підлягають скасуванню, оскільки вона порушень трудової дисципліни не допускала та сумлінно виконувала посадові обовязки. Натомість, до неї безпідставно були застосовані дисциплінарні стягнення за невиконання посадових обовязків. При цьому, керівництвом КП «Водопровідно-каналізаційне господарство» було порушено порядок застосування дисциплінарних стягнень, оскільки всупереч вимог ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення їй не було запропоновано надати письмові пояснення.

З наказами від 20 вересня 2016 року та 03 січня 2017 року про порушення трудової дисципліни її взагалі ознайомлено не було, їх копії їй не видавалися. Про існування цих наказів їй стало відомо з листа підприємства № 66/03 від 16 березня 2017 року на її звернення від 14 березня 2017 року.

Крім того, позивач зазначає, що трудовою дисципліною передбачено додержання працівниками норм закріплених КЗпП України, правил внутрішнього трудового розпорядку, уставів, положень, посадових інструкцій, за порушення яких до працівника можливо застосування дисциплінарних стягнень. Її посадові обовязки визначені посадовою інструкцією оператора по обробці інформації та програмного забезпечення, згідно якої вона як працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією інструкцією, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган або фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно ст.ст. 139, 140,142 КЗпП України та п. 24 Типових правил внутрішнього трудового розпорядку для робітників і службовців підприємств, установ, організацій, затверджених постановою Держкомпраці СРСР за погодженням з ВЦРПС від 20 липня 1984 року, порушенням трудової дисципліни є невиконання чи неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обовязків. Тобто, підставою для притягнення працівника для дисциплінарної відповідальності є порушення останнім трудової дисципліни. При цьому, закон вимагає, щоб факт такого порушення належним чином був зафіксований та дотриманий порядок застосування дисциплінарних стягнень. Виходячи з правової природи інституту дисциплінарної відповідальності, при притягненні працівника до даного виду відповідальності, адміністрація повинна навести конкретні факти допущеного ним невиконання або неналежного виконання покладених на нього трудових обовязків. Між тим, описова частина вищевказаних наказів не містить визначення, який саме дисциплінарний проступок вона вчинила, відповідач обмежився лише посиланням на не виконання поставлених перед нею задач.

Крім того, відповідно до чинного законодавства притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу, членами якого вони є.

Отже, при вирішенні питання щодо притягнення її до дисциплінарної відповідальності як голови первинної профспілкової організації, роботодавець повинен був звернутися до виборного профспілкового органу для отримання такої згоди. Натомість, такої згоди профспілковий комітет не надавав, керівництво підприємства до нього з таким питанням не зверталося.

Між тим, як вбачається з протоколу засідання профкому № 2 від 27 лютого 2017 року накази від 28 лютого 2017 року про накладання на неї дисциплінарного стягнення та звільнення були погоджені з первинною профспілковою організацією КП «Водопровідно-каналізаційне господарство». Разом з тим, на засідання профкому її не запрошували, надати письмові пояснення не пропонували. Витяг із протоколу від 27 лютого 2017 року вона отримана після звільнення на її письмове звернення від 14 березня 2017 року. Із витягу їй також стало відомо, що головою первинної профспілкової організації підприємства обрана ОСОБА_4 За вказаних обставин позивач вважає, що відповідач звільнив її без законної на те підстави, а тому відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України зобовязаний її поновити на попередній посаді.

Крім того, внаслідок незаконного звільнення їй не була нарахована заробітна плата, а тому відповідач зобовязаний при поновленні її на роботі виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, який за розрахунком позивача на день ухвалення рішення складає 31473,68 гривень.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, при цьому пояснила, що наказом від 20 вересня 2016 року їй винесена догана за порушення трудової дисципліни і невиконання поставлених перед нею завдань без зазначення конкретного факту порушення трудової дисципліни та поставлених перед нею завдань, які вона нібито не виконала. Про існування зазначеного наказу їй стало відомо зі спливом певного часу, точну дату зазначити не може, які завдання на неї були покладені їй невідомо. Наказом від 03 січня 2017 року її притягнуто до дисциплінарної відповідальності за порушення трудової дисципліни та невиконання поставлених перед нею задач, а саме: через відмову розносити квитанції за вказівкою начальника абонентського відділу, чим нею було порушено посадову інструкцію та п. 3 Правил внутрішнього розпорядку для співробітників КП ВКХ. Разом з тим, такого розпорядження вона не отримувала. Крім того, по даному факту відсутні будь-які документи, які зобовязують її виконувати зазначені задачі. З вказаним наказом ознайомилась 03 січня 2017 року. Наказом від 03 лютого 2017 року їй винесена догана за порушення трудової дисципліни і невиконання поставлених перед нею завдань, а саме: за неввічливе ставлення до абоненту та відмову встановити розмір його заборгованості. Разом з тим, її із зазначеною скаргою ознайомлено не було, факт звернення абонента та наявності у нього заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення не підтверджено. Дійсно до неї звертався абонент, проте вона йому не грубила. Наказ про застосування дисциплінарного стягнення отримала в той же день. Крім того, позивач стверджує, що відповідач, в порушення вимог чинного законодавства, не звертався до первинної профспілкової організації КП «Водопровідне-каналізаційне господарство» за наданням згоди про застосування до неї як до члена виборного профспілкового органу дисциплінарного стягнення, що є порушенням ст. 149 КЗпП України.

Представник позивача ОСОБА_5, яка діє на підставі довіреності, у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав, викладених вище.

Представник відповідача КП «Водопровідно-каналізаційне господарство» ОСОБА_6, який діє на підставі довіреності, в судовому засіданні просив в позові відмовити, посилаючись на те, що підстав для поновлення позивача на посаді не має, при застосуванні до позивача дисциплінарних стягнень та її звільненні були дотримані вимоги чинного законодавства.Так, на час застосування дисциплінарних стягнень позивач ОСОБА_2 була головою профспілкової організації КП «Водопровідно-каналізаційне господарство», а тому профспілкова організація відмовлялася приймати звернення щодо погодження застосування дисциплінарного стягнення до її голови та не надавала жодних відповідей. Позивач перешкоджала вирішенню профспілковою організацією будь-яких питань щодо неї. Крім того, зазначив, що дисциплінарне стягнення може бути оскаржене працівником в три місяці з дня застосування такого дисциплінарного стягнення. Дисциплінарні стягнення позивачем у встановлений строк не оскаржені, строк оскарження дисциплінарних стягнень на теперішній час сплинув, а тому зазначені накази є чинними.

У подальшому представник відповідача КП «Водопровідно-каналізаційне господарство» ОСОБА_7, який діє на підставі довіреності, в судовому засіданні вищезазначену позицію представника ОСОБА_6 підтримав.

Третя особа директор КП «Водопровідно-каналізаційне господарство» Покотилівської селищної ради Харківського району Харківської області ОСОБА_3, в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно і належним чином, причин неявки суду не повідомив.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що наказом № 1-К від 01 березня 2012 року ОСОБА_2 була прийнята до КП «Водопровідно-каналізаційне господарство» Покотилівської селищної ради Харківського району Харківської області на посаду оператора по обробці інформації та програмного забезпечення. Позивач під підпис ознайомлена з посадовою інструкцію оператора по обробці інформації та програмного забезпечення.

19 березня 2015 року ОСОБА_2 було обрано головою первинної профспілкової організації КП «Водопровідно-каналізаційне господарство» Покотилівської селищної ради Харківського району Харківської області.

На підставі наказу № 49-К від 20 вересня 2016 року «Про порушення трудової дисципліни» ОСОБА_2 за порушення трудової дисципліни та невиконання поставлених перед нею задач оголошено догану. Підставою для оголошення позивачу догани стала доповідна записка начальника абонентського відділу ОСОБА_8

Наказом № 2-К від 03 січня 2017 року «Про порушення трудової дисципліни» ОСОБА_2 оголошено догану за невиконання поставлених перед нею завдань. Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_2 не пішла розносити квитанцій по розпорядженню начальника абонентського відділу. Своїми діями ОСОБА_2 порушила посадову інструкцію оператора по обробці інформації, згідно якої зобовязана виконувати доручені разові роботи, та п. 3 Правил внутрішнього трудового розпорядку для співробітників КП ВКГ. Підставою для оголошення позивачу догани стала доповідна записка начальника абонентського відділу ОСОБА_8

Наказом № 12-К від 03 лютого 2017 року «Про порушення трудової дисципліни» ОСОБА_2 оголошено догану за порушення трудової дисципліни та невиконання поставлених перед нею завдань, а саме: 03 лютого 2017 року оператор по обробці інформації ОСОБА_2, знаходячись на робочому місці, не виконала поставлені перед нею задачі: нагрубила абоненту та відмовилась розібратися по заборгованості, чим порушила посадову інструкцію оператора по обробці інформації в частині ведення роботи з населенням. Підставою для оголошення позивачу догани стала скарга абонента від 02 лютого 2017 року, доповідна записка начальника абонентського відділу ОСОБА_8

Як вбачається з протоколу профспілкових зборів Комунального підприємства «Водопровідно-каналізаційне господарство» Покотилівської селищної ради № 1 від 06 лютого 2017 року ОСОБА_2 звільнено від виконання посадових обовязків голови первинної профспілкової організації КП «ВКГ» у звязку з неналежним їх виконанням та конфліктогенністю у колективі

28 лютого 2017 року профспілковим комітетом первинної профспілкової організації комунального підприємства «Водопроводно-каналізаційного господарства» Покотилівскої селищної ради надано згоду на звільнення члена профспілки, оператора по обробці інформації КП «ВКГ» Покотилівської селищної ради ОСОБА_2 на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України у звязку з наявністю у останньої трьох доган за систематичне невиконання без поважних причин обовязків, покладених на неї трудовим договором та правилами внутрішнього розпорядку, та приймаючи до уваги те, що ОСОБА_2 знову порушила трудову дисципліну.

На підставі наказу № 19-К «Про накладання на ОСОБА_2 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення» від 28 лютого 2017 року до ОСОБА_2 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за систематичне невиконання без поважних причин обовязків, покладних правилами внутрішнього трудового розпорядку з рахуванням раніше застосованого до неї дисциплінарного стягнення у вигляді догани. Підставою для застосування дисциплінарного стягнення стали доповідна записка начальника абонентського відділу ОСОБА_8 від 07 лютого 2017 року, акт про відмову ОСОБА_2І від письмових пояснень причин відмови вести роботу з неплатниками за водопостачання та водовідведення, накази про оголошення ОСОБА_2 доган за порушення правил внутрішнього трудового розпорядку: № 49-К від 20 вересня 2016 року, № 2-К від 03 січня 2017 року, № 12-К від 03 лютого 2017 року, рішення профспілкового комітету первинної профспілкової організації КП «Водопровідно-каналізаційне господарство» Покотилівської селищної ради про надання згоди на звільнення ОСОБА_2 (протокол засідання профкому від 27 лютого 2017 року № 2).

28 лютого 2017 року наказом № 20-К позивача звільнено з посади оператора по обробці інформації та програмного забезпечення у звязку з систематичним невиконанням без поважних причин обовязків, покладених на неї трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку, на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України.

За змістом ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до вимог ст.139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

За ст. 140 КЗпП України трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохоченням за сумлінну працю. У трудових колективах створюється обстановка нетерпимості до порушень трудової дисципліни, суворої товариської вимогливості до працівників, які несумлінно виконують трудові обов'язки. Щодо окремих несумлінних працівників застосовуються в необхідних випадках заходи дисциплінарного і громадського впливу.

За ч.1 ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Згідно ст.ст.148, 149 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

За положеннями ч. 2 ст. 252 КЗпП України, ч.2 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу, членами якого вони є.

Як вбачається з інформації Головного управління Держпраці у Харківській області № Т-339/02.03/12.-14/4171 від 26 квітня 2017 року під час проведення перевірки за зверненням ОСОБА_2 щодо порушення законодавства про працю на КП «Водопровідно-каналізаційне господарство» Покотиліської селищної ради встановлено, що на підставі наказів № 49-К від 20 вересня 2017 року, № 2-К від 30 січня 2017 року, № 12-К від 03 лютого 2017 року до ОСОБА_2 застосовані дисциплінарні стягнення у вигляді доган за порушення трудової дисципліни. Разом з тим, під час перевірки адміністрацією КП «Водопровідно-каналізаційне господарство» не надано документів, що підтверджують факт отримання попередньої згоди виборного профспілкового органу, членом якого є ОСОБА_2, про притягнення останньої до дисциплінарної відповідальності, чим порушено вимоги ч. 2 ст. 252 КЗпП України.

Доказів щодо отримання попередньої згоди профспілкового органу на притягнення ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності не надано відповідачем і під час судового розгляду.

Посилання представника відповідача на те, що директор КП «Водопровідно-каналізаційне господарство» звертався до первинної профспілкової організації щодо надання дозволу про застосування до ОСОБА_2, яка є членом профспілкової організації, догани суд вважає безпідставними, оскільки суду не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження направлення таких звернень директора до первинної профспілкової організації, а також отримання їх профспілковим органом.

Отже, судом встановлено, що відповідачем в порушення вимог ч. 2 ст. 252 КЗпП України, ч.2 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» притягнуто позивача до дисциплінарної відповідальності за відсутності попередньої згоди виборного профспілкового органу, членом якого вона є, тобто, відповідачем не дотриманий порядок застосування дисциплінарних стягнень.

Крім того, слід зазначити, що дисциплінарна відповідальність настає лише в разі вчинення працівником дисциплінарного проступку. Дисциплінарним проступком визнається винне невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього законодавством про працю, колективним і трудовим договорами трудових обов'язків.

Безпосередні обов'язки працюючих закріплені в ст. 139 КЗпП та правилах внутрішнього трудового розпорядку. Конкретні завдання та обовязки працівника, його права та відповідальність закріплюються у посадовій інструкції. Саме за невиконання або неналежне виконання працівником з його вини таких трудових обов'язків може настати дисциплінарна відповідальність цього працівника.

Невиконання наказу чи розпорядження посадової особи становить дисциплінарний проступок і може викликати застосування до працівника заходів правового впливу.

Разом з тим, якщо працівник відмовився виконувати або неналежно виконав роботу чи завдання, не передбачені трудовим договором або посадовою інструкцією, то це не може вважатися порушенням, оскільки роботодавець не вправі вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором (ст. 31 КЗпП України).

Позивач згідно посадової інструкції оператора по обробці інформації та програмному забезпеченню зобовязана забезпечувати достовірний облік щодо відпуску води споживачам; вносити інформацію в базу даних щодо показань водоміру, оплати за воду та каналізацію; проводити перерахунок платежів за водоспоживання та водовідведення; вести роботу з неплатникам води та каналізації; своєчасно та якісно виконувати доручені разові роботи.

Як вбачається з наказу № 49-К від 20 вересня 2016 року ОСОБА_2 оголошено догану за порушення трудової дисципліни та невиконання поставлених перед нею задач.

Між тим, вказаний наказ не містить відомостей в чому саме полягає порушення позивачем трудової дисципліни та які саме поставлені посадовою особою задачі нею не виконані. До матеріалів справи відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу, що позивачем 20 вересня 2016 року не виконувалася робота, передбачена посадовою інструкцією, а також не надано доказів, що позивача зобовязано виконати певне завдання, проте таке завдання не виконане позивачем.

Наказом № 2-К від 03 січня 2017 року «Про порушення трудової дисципліни» ОСОБА_2 оголошено догану за невиконання поставлених перед нею завдань. Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_2 не пішла розносити квитанцій по розпорядженню начальника абонентського відділу. Своїми діями ОСОБА_2 порушила посадову інструкцію оператора по обробці інформації, згідно якої зобовязана виконувати доручені разові роботи, та п. 3 Правил внутрішнього трудового розпорядку для співробітників КП ВКГ.

Разом з тим, матеріали справи не містять обєктивних даних, що начальником абонентського відділу ОСОБА_8 03 січня 2017 року позивачу надавалося відповідне розпорядження на виконання такої роботи.

Вказані обставини підтверджуються інформацією Головного управління Держпраці у Харківській області № Т-339/02.03/12.-14/4171 від 26 квітня 2017 року, наданої за результатами перевірки щодо порушення законодавства про працю на КП «Водопровідно-каналізаційне господарство» Покотиліської селищної ради.

Крім того, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що позивач до застосування до неї дисциплінарних стягнень відмовилась від дачі письмових пояснень, зокрема, суду не надані акти фіксації відмови позивача від надання письмових пояснень 20 вересня 2016 року та 03 лютого 2017 року.

З огляду на наведені обставини, суд доходить до висновку про незаконність наказів № 49-К від 20 вересня, № 2-К від 03 січня 2017 року, № 12-К від 03 лютого 2017 року.

Окрім викладеного, судом встановлено, що в матеріалах справи міститься доповідна записка начальника абонентського відділу ОСОБА_8 від 02 лютого 2017 року, в якій вона повідомляє начальника КП «Водопровідно-каналізаційне господарство» ОСОБА_3 про те, що 31 січня 2017 року оператор ОСОБА_2 пішла на перерву на 15 хвилин раніше, а саме в 11 годин 45 хвилин, чим порушила порядок внутрішнього трудового розпорядку.

Так, відповідно до 5.1 Правил внутрішнього трудового розпорядку тривалість, початок та закінчення роботи перерва на відпочинок визначені: для всіх працівників з 08-00 до 17-00 години, пятниця до 15-45 години; перерва з 12-00 до 12-45 години.

Як вбачається з інформації Головного управління Держпраці у Харківській області № Т-339/02.03/12.-14/4171 від 26 квітня 2017 року під час перевірки дотримання вимог про працю відповідачем був наданий табель обліку робочого часу за січень 2017 року, з якого вбачається, що ОСОБА_2 31 січня 2017 року відпрацьовано 8 годин, що спростовує відомості, зазначені у доповідній записці начальника абонентського відділу ОСОБА_8, щодо порушення позивачем правил внутрішнього трудового розпорядку.

Відсутність позивача на робочому місці 07 лютого 2017 року по 15-20 хвилин протягом кожного часу не підтверджено належними та допустимими доказами.

Відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірвано в разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо раніше до нього застосовувались заходи дисциплінарного стягнення.

Пленум Верховного Суду України в п. п. 18, 22 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснив, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника. При цьому суди не вправі визнавати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. При розгляді таких спорів судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно виявилося порушення, яке стало приводом до звільнення; чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п. 3 ст. 40 КЗпП України; чи додержано власником або уповноваженим ним органом передбачених ст. ст. 147-1, 148,149 КЗпП України правил і порядку застосування дисциплінарних стягнень.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 147 КЗпП України звільнення працівника за п. 3 ст. 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення. У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, зокрема, за п. 3 ст. 40 КЗпП України, суд повинен з'ясувати, чи передував безпосередньо звільненню дисциплінарний проступок, за який не застосовувалися інші заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, та чи можна вважати у зв'язку з вчиненням його систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі наказу № 19-К «Про накладання на ОСОБА_2 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення» від 28 лютого 2017 року до ОСОБА_2 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за систематичне невиконання без поважних причин обовязків, покладних правилами внутрішнього трудового розпорядку з урахуванням застосування до неї дисциплінарного стягнення у вигляді догани. Наказом від 28 квітня 2017 року за № 20-К, позивача було звільнено з роботи за п.3 ст. 40 КЗпП України, з підстав систематичного невиконання без поважних причин обовязків, покладних правилами внутрішнього трудового розпорядку з рахуванням застосування до неї дисциплінарного стягнення у вигляді догани.

Разом з тим, суд вважає, що у відповідача були відсутні правові підстави для застосування до позивача дисциплінарного стягнення у виді звільнення та звільнення позивача з роботи за п.3 ст. 40 КЗпП України.

Так, виходячи зі змісту даної норми, для звільнення працівника за систематичне порушення трудової дисципліни необхідно, щоб він вчинив конкретний дисциплінарний проступок, тобто допустив невиконання чи неналежне виконання трудових обов'язків, щоб це невиконання чи неналежне виконання трудових обов'язків було протиправним та винним і носило систематичний характер, а за попередні порушення трудової дисципліни (одне чи декілька) до працівника застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення з додержанням порядку їх застосування, але вони не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок.

Натомість, наказ № 19-К від 28 лютого 2017 року взагалі не містить відомостей, який конкретний дисциплінарний проступок вчинила ОСОБА_2, в чому саме полягає порушення нею трудової дисципліни. Даних про вчинення ОСОБА_2 дисциплінарного проступку не міститься і в матеріалах справи.

З огляду на наведене, враховуючи, що звільнення працівника за п. 3 ст. 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення, дані щодо вчинення ОСОБА_2 дисциплінарного проступку відсутні, суд вважає, що законних підстав для застосування до позивача 28 лютого 2017 року дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення не було.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», за передбаченими п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок, вчинений після застосування до нього дисциплінарного чи громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках ураховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або не зняті достроково (ст.151 КЗпП України), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни відповідно до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення не минуло більше одного року.

Отже, підставою для розірвання трудового договору за п. 3 ч.1 ст. 40 КЗпП України є систематичне невиконання працівником трудових обов'язків, при цьому систематичним невиконанням трудових обов'язків вважається факт третього порушення, за умови, якщо раніше до нього застосовувались заходи дисциплінарного стягнення , крім того таке звільнення допускається тільки за вини працівника.

Разом з тим, відповідачем суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що звільнення ОСОБА_2 було проведено у відповідності до вимог закону.

Відповідачем під час судового розгляду не доведено систематичне невиконання позивачем без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку. Зокрема, суд дійшов висновку щодо незаконності наказів про застосування до позивача дисциплінарних стягнень, що свідчить про відсутність систематичного порушення трудової дисципліни позивачем, і як наслідок відсутність підстав для звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Крім того, відповідно до ч.1-ч.3 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.

Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

Разом з тим, як вбачається із матеріалів справи, 08 лютого 2017 року адміністрацією Комунального підприємства «Водопровідно-каналізаційне господарство» направлено лист до профспілкової організації підприємства про надання згоди на звільнення ОСОБА_2 Позивачу було оформлено три запрошення на засідання профспілкової організації: 10 лютого 2017 року 13 лютого 2017 року, 27 лютого 2017 року. Разом з тим, відсутні дані, що підтверджують факт надання цих запрошень та отримання їх позивачем. У вязку з неявкою позивача на засідання профспілкового комітету, розгляд заяви спочатку відкладений на 10 лютого 2017 року, а в подальшому, в порушення ч.2 ст. 43 КЗпП України, відкладений на 27 лютого 2017 року. 27 лютого 2017 року надано згоду на звільнення позивача за відсутності даних щодо повідомлення позивача про засідання профспілкового комітету, та за відсутності клопотання про розгляд заяви за відсутності позивача, що свідчить про порушення профспілковою організацією при наданні попередньої згоди на звільнення положень ч.3 ст. 43 КЗпП України.

Відповідно до ч.1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

За вказаних обставин, суд вважає, що накази № 19-К від 28 лютого 2017 року та № 20-К від 28 лютого 2017 року підлягають визнанню незаконними та скасуванню, а позивач - поновленню на посаді оператора по обробці інформації та програмного забезпечення Комунального підприємства «Водопровідно-каналізаційне господарство» Покотилівської селищної ради з 28 лютого 2017 року.

Посилання представника відповідача в судовому засіданні на той факт, що звільнення позивача було проведено з дотриманням процедури та у відповідності до вимог закону, суд вважає безпідставним, оскільки відповідачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту систематичного невиконання працівником трудових обов'язків. Крім того, притягнення ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальностівідбулось із порушенням вимог трудового законодавства.

Суд також не погоджується із доводами представника відповідача в тій частині, що не оскарження позивачем наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності є підставою для відмові у позові, оскільки сама по собі відсутність такої вимоги при наявності чисельних порушень вимог трудового законодавства не є підставою для відмови в поновленні позивача на роботі.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема, абзацу третього пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Оскільки звільнення ОСОБА_2 відбулося в лютому 2017 року, суд, застосовуючи зазначені норми права, вважає, що середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися виходячи з виплат, отриманих нею за попередні два місяці роботи, а саме за грудень 2016 року та січень 2017 року.

Відповідно до пункту 5 Порядку основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього ж Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів, а у випадках передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком ( пункт 8 Порядку).

Як вбачається з довідки Комунального підприємства «Водопровідно-каналізаційне господарство» № 266/12 від 11 грудня 2017 року заробітна плата ОСОБА_2 за останні два календарні місяці роботи становить: грудень 2016 року 2720,00 гривень, січень 2017 року 2254,08 гривень. Фактична кількість відпрацьованих ОСОБА_2 робочих днів в грудні 2015 року 22 дні, в січні 2017 року 11 днів. Середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 становить 150,73 гривні.

Суд погоджується із розміром середньоденної заробітної плати, визначеним Комунальним підприємством «Водопровідно-каналізаційне господарство», виходячи із наступного розрахунку: (2720,00 гривень + 2254,08 гривень)/ (22+11)=150,73 гривень.

Таким чином, середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 складає 150,73 гривень, середньомісячна заробітна плата 3165,33 гривень. Вимушений прогул позивача з 01 березня 2017 року по 11 грудня 2017 року становить 194 робочих дня. Отже, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню, з відповідача, складає 194 х 150,73 гривень = 29241,62 гривні, а не 31473,68 гривень як зазначено позивачем.

Що стосується вимог позивача щодо стягнення з відповідача на її користь понесених судових витрат на правову допомогу у загальному розмірі 6400,00 гривень, то вони підлягають задоволенню частково в розмірі 2016,00 гривень, виходячи з наступного.

Ст. 88 ЦПК України, передбачає, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до останніх, зокрема, належать витрати на правову допомогу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно положень частини 4 статті 42 ЦПК України документи, що посвідчують повноваження адвоката як представника, можуть також посвідчуватися ордером, дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги, або договором.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 47, 48 Постанови №10 від 17.10.2014 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» право на правову допомогу гарантовано ст.ст. 8,59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі ІІІ Закону України «Про безоплатну правову допомогу», положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (ст.12,42,56 ЦПК України). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч. 3 ст. 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як вбачається з розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу за договором про надання правової допомоги від 22 березня 2017 року № 42, представником позивача - адвокатом ОСОБА_5, яка діє на підставі зазначеного договору, були надані позивачу послуги з надання правої допомоги на загальну суму 6400 гривень, які були сплачені позивачем, що підтверджується квитанцією до прибуткового ордера № 1 від 06 листопада 2017 року. Разом з тим, суд не погоджується з розрахунком представника позивача витрат на правову допомогу, оскільки він не відповідає вимогам Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» та перевищує встановлений цим законом граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а саме 640 гривень за годину.

Таким чином, виходячи з зазначеного представником позивача часу, витраченого на вчинення певних дій, суд визначає наступний розмір компенсації витрат на правову допомогу, яка підлягає відшкодуванню: попередня консультація щодо характеру спірних правовідносин (1 година) 640,00 гривень, вивчення та правовий аналіз матеріалів справи (1 година) 640,00 гривень, підготовка процесуальних документів (1 година) 640,00 гривень, участь у судових засіданнях 22 вересня 2017 року, 18 жовтня 2017 року, 06 листопада 2017 року ( 9 хвилин) 96,00 гривень, а всього на суму 2016,00 гривень.

Разом з тим, як вбачається з розрахунку вартості наданих послуг адвоката адвокатом ОСОБА_5 були надані послуги, у вигляді участі у судових засіданнях 10 квітня 2017 року, 10 травня 2017 року, 08 червня 207 року, 20 липня 2017 року, 12 вересня 2017 року, 04 жовтня 2017 року, але, як вбачається з журналів судових засідань, які містяться в матеріалах справи, 10 квітня 2017 року розгляд цивільної справи не відбувся у звязку із зайнятість головуючого судді Бобко Т.В. у розгляді кримінального провадження, в судовому засіданні 10 травня 2017 року, 08 червня 2017 року, 20 липня року, 04 жовтня 2017 року адвокат ОСОБА_5 участі не приймала, 12 вересня 2017 року розгляд справи не відбувся у звязку із перебуванням головуючого судді Бобко Т.В. на лікарняному. Таким чином, зазначені вище витрати на правову допомогу компенсації позивачу не підлягають.

Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.

Враховуючи, що позивача звільнено від сплати судового збору, суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір за дві вимоги немайнового та одну вимогу майнового характеру у сумі 1920 гривень.

На підставі ст.367 ЦПК України рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі, а також стягнення оплати за час вимушеного прогулу в розмірі платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 11, 60, 61, 79, 86, 213-215 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Водопровідно-каналізаційне господарство» Покотилівської селищної ради, третя особа директор Комунального підприємства «Водопровідно-каналізаційне господарство» Покотилівської селищної ради Харківського району Харківської області, ОСОБА_3, про визнання незаконними та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити частково.

Визнати незаконними та скасувати наказ Комунального підприємства «Водопровідно-каналізаційне господарство» Покотилівської селищної ради № 19-К від 28 лютого 2017 року «Про накладання на ОСОБА_2 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення» та наказ Комунального підприємства «Водопровідно-каналізаційне господарство» Покотилівської селищної ради № 20-К від 28 лютого 2017 року «Про звільнення ОСОБА_2» за п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_2 на посаді оператора по обробці інформації та програмного забезпечення Комунального підприємства «Водопровідно-каналізаційне господарство» Покотилівської селищної ради з 28 лютого 2017 року.

Стягнути з Комунального підприємства «Водопровідно-каналізаційне господарство» Покотилівської селищної ради на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 березня 2017 року по 11 грудня 2017 року в сумі 29241,62 гривень.

Стягнути з Комунального підприємства «Водопровідно-каналізаційне господарство» Покотилівської селищної ради на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в сумі 2016,00 гривень

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Комунального підприємства «Водопровідно-каналізаційне господарство» Покотилівської селищної ради на користь держави судовий збір в сумі 1920,00 гривень.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі на посаді оператора по обробці інформації та програмного забезпечення Комунального підприємства «Водопровідно-каналізаційне господарство» Покотилівської селищної ради з 28 лютого 2017 року та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми за один місяць у розмірі 3165 гривень 33 копійок підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги. Особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: