АПЕЛЯЦІЙНИЙСУДМІСТАКИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

при секретарі: Горак Ю.М.

за участю осіб:

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Відділ державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції про припинення стягнення аліментів, звільнення від сплати аліментів, стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину,-

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_1

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 червня 2017 року

в с т а н о в и л а:

Справа № 759/328/17
№ апеляційного провадження № 22-ц/796/10922/2017
Головуючий у суді першої інстанції: М.Ф. Сенько
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д. Поливач
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12 червня 2017 року частково задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Відділ державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції про припинення стягнення аліментів, звільнення від сплати аліментів, стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 66010 грн. додаткових витрат на дитину ОСОБА_6 Вирішено питання розподілу судових витрат. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про звільнення від сплати аліментів, припинення стягнення аліментів, стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання дитини, представник позивача ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду в цій частині, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить змінити рішення суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги про звільнення від сплати аліментів, припинення стягнення аліментів, стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання дитини, стягнути додаткові витрати на дитину у повному обсязі.

В обґрунтування зазначив, що суд безпідставно відмовив у звільненні позивача від сплати аліментів та заборгованості по сплаті аліментів, оскільки з 31.01.2013 року сторони уклали договір про участь у вихованні та утриманні дитини, яким домовилися про тимчасове місце проживання дитини за адресою: АДРЕСА_1, де дитина проживає з моменту укладення договору і по теперішній час, та перебуває на повному утриманні позивача. Зазначив також про те, що сплата аліментів позивачем на користь відповідача на утримання доньки, яка проживає разом з ним не відповідає загальним засадам справедливості та буде порушувати права дитини та її батька. Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що підстави, які слугували для стягнення аліментів з позивача на користь відповідача на утримання їхньої доньки ОСОБА_6 відпали, а тому вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Вважає необґрунтованим висновок суду про відмову у стягненні з відповідача додаткових витрат на харчування та проживання, оскільки ці витрати є взаємопов'язаними витратами та такими, що не можуть бути відокремлені від укладених позивачем договорів про надання платних освітніх послуг та послуг на проживання в інтернаті Академії. А тому суд повинен стягнути з відповідача не 66010, 00 грн., а 85946,87 грн.

Зазначив також про те, що суд першої інстанції всупереч вимогам закону, встановивши підстави для стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним додаткових витрат на дитину, не знайшов підстав для стягнення з відповідача на його користь аліментів на утримання дитини, яка проживає разом з ним та перебуває на його утриманні.

Не погоджуючись із рішенням суду в частині задоволення позову, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, незаконність та необґрунтованість рішення суду в цій частині, неповне з'ясування обставин справи, невірну оцінку доказів, просить рішення суду в частині стягнення з неї на користь ОСОБА_3 66010,00 грн. додаткових витрат на дитину та судового збору скасувати. Мотивувала тим, що позивач без її згоди вивіз дитину за кордон на навчання, а також без її згоди уклав із навчальним закладом договір про надання платних навчальних послуг у «Академії російського балету імені А.Я. Ваганової». Суд першої інстанції не взяв до уваги ту обставину, що нотаріально надана згода на виїзд дитини в Росію була надана нею вже після того, як її дочка виїхала в Росію та перебувала там. Однак цією згодою вона не надавала згоди на укладення платного договору на навчання дитини у Академії. Зазначила також про те, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з неї половину вартості за навчання дочки ОСОБА_6 в Росії в Академії, оскільки позивач не надав належних доказів того, що такі кошти були сплачені ним за навчання, що це є його власними коштами, оскільки з 2009 року позивач не працює. При цьому суд не встановив її матеріальне становище, перебування на її утриманні інших повнолітніх дітей, непрацездатних батьків тощо. Звернула увагу суду на ту обставину, що згідно п. 3.1.1 Договору про участь у вихованні дитини ОСОБА_3 зобов'язаний оплачувати освіту дитини за межами України.

В суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_1 підтримав подану апеляційну скаргу в повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені в ній, просив суд скаргу задовольнити. Проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 заперечував.

У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_2 підтримала подану нею апеляційну скаргу. Просила задовольнити її з викладених підстав. Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 просила відхилити як незаконну та необґрунтовану.

Представник третьої особи Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у судове засідання не з'явився, про час та дату розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить зворотне повідомлення про вручення поштового відправлення, будь - яких заяв чи клопотань до апеляційного суду від Відділу не надходило. Колегія суддів визнала такі причини неявки неповажними та у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе розглянути справу у відсутності представника третьої особи, оскільки його неявка не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 213 ЦПК України, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги: заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані: (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цю: правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились у судове засідання, перевіривши доводи апеляційних скарг, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_8 та відповідача ОСОБА_2 не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Так, задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що до додаткових витрат на утримання дитини можна віднести лише витрати позивача безпосередньо на навчання дитини, оскільки саме таке навчання направлене на розвиток особливих здібностей дитини. В іншій частині заявлених ОСОБА_3 позовних вимог суд відмовив за безпідставністю.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України передбачено обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 p., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 p. та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом ст. 141 СК України батьки мають рівні права і обов'язки щодо дитини, в тому числі і щодо її утримання.

Згідно п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006р. за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутись до суду з відповідним позовом.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14 червня 2011 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання їх дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1100,00 грн. щомісячно починаючи з 01.11.2001 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Рішення набрало законної сили та перебуває на виконанні в державній виконавчій службі. Відповідно до довідки державного виконавця у позивача існує заборгованість по сплаті аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відмовляючи у задоволенні позову в цій частині суд першої інстанції вважав відсутніми правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про звільнення від сплати аліментів та заборгованості по сплаті аліментів, припинення стягнення аліментів, стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання дитини, посилаючись на те, що спірні правовідносини врегульовані Сімейним Кодексом України, відповідно до положень якого припинення права на стягнення аліментів на утримання дитини, звільнення від обов'язків по утриманню дитини, звільнення від сплати заборгованості по сплаті аліментів не залежать від того, з ким із батьків проживає дитина та хто з них несе основні витрати по утриманню дитини.

Так, дійсно главою 15 Сімейного кодексу України «Обов'язок матері, батька утримувати дитину та його виконання» не врегульовано питання звільнення від сплати аліментів у зв'язку із зміною обставин, які мають істотне значення.

Разом з цим, ч. 1 ст. 10 СК України зазначено, що якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону).

Подібні правовідносини щодо аліментних зобов'язань передбачені главою 22 розділу VI СК України «Обов'язок по утриманню інших членів сім'ї та родичів».

Згідно з положеннями ч.2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред'явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 посилався на те, що з 31.01.2013 року відповідно до укладеного між сторонами договору про участь у вихованні та утриманні дитини, яким сторони домовилися про тимчасове місце проживання дитини за адресою: АДРЕСА_1, остання проживає з ним та перебуває на його утриманні.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи та достеменно було встановлено судом, дочка сторін ОСОБА_6 з вересня 2016 року навчається в спеціальному навчальному закладі - Академії руського балету імені А.Я. Ваганової у м. Санкт-Петербург, Росія, де і проживає у інтернаті при Академії, що є однією із умов договору на навчання. Відтак посилання позивача на те, що дочка проживає з ним та перебуває на його утриманні у зв'язку із чим слід припинити стягнення з нього аліментів на утримання дочки суперечить встановленим обставинам справи та вимогам закону. Визначене батьками тимчасове місце проживання дитини разом з батьком не свідчить про те, що ОСОБА_6 постійно проживає з ним, враховуючи також ту обставину, що договір про участь у вихованні та утриманні дитини діяв до 18.02.2015 року. Будь - якого іншого договору про участь у вихованні та утриманні дитини сторони не укладали.

У судовому засіданні апеляційної інстанції будо встановлено, що ОСОБА_2 має спільний картковий рахунок із дочкою ОСОБА_6, яка безперешкодно може користуватися наявними на рахунку коштами у необхідній для неї кількості.

Питання щодо припинення стягнення аліментів через обставини, що вказують на добровільність виконання позивачем аліментних зобов'язань не передбачено Сімейним Кодексом України. Проте може бути предметом розгляду у порядку положень статті 369 ЦПК України. Про що суд першої інстанції вказав у оскаржуваному рішенні. Зокрема, суд встановив, що ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про визнання виконавчого листа про стягнення аліментів таким, що не підлягає виконанню. Така заява перебуває у провадженні Святошинського районного суду м. Києва.

Хибними є доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про наявність підстав для стягнення з відповідача додаткових витрат на харчування та проживання ОСОБА_6 у інтернаті при Академії, з огляду на наступне.

Так, відповідно до статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частинами першою - третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Положеннями статей 180, 183, 185 СК України визначаються декілька видів виконання цього обов'язку, зокрема утримання неповнолітньої дитини, що стягується у частках або твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо) (стаття 185).

Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв'язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Визначення обставин, що можуть бути визнані істотними, закон відносить до компетенції суду. У будь-якому разі істотними є такі обставини, як стан здоров'я, матеріальне становище відповідача, наявність у нього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних дружини, чоловіка, батьків, повнолітніх дітей тощо.

Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

У п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства га стягнення аліментів» роз'яснено, що участь у додаткових витратах на утримання дитини, можна притягати лише батьків, у цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат.

У визначенні розміру аліментів слід враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов'язань, обов'язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Таким чином, законодавець пов'язує факт виникнення додаткових витрат з особливими обставинами, викликаними хворобою дитини, розвитком її здібностей тощо.

Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом, а також не заперечується відповідачкою, відповідно до договору про надання платних освітніх послуг №05/16-12 від 31.08.2016 року укладеного між ОСОБА_3 та навчальним закладом, з вересня 2016 року ОСОБА_6 навчається в Академії російського балету імені А.Я. Ваганової у м. Санкт - Петербург Російської Федерації.

Згідно наявних у матеріалах справи платіжних документів, ОСОБА_3 сплатив за 2016-2017 роки за навчання ОСОБА_6 322000 російських рублів, що еквівалентно 132020, 00 грн. відповідно до курсу НБУ; за проживання в інтернаті 5253 російських рублів, що еквівалентно 2153, 73 грн. відповідно до курсу НБУ; за харчування 92 000,00 російських рублів, що еквівалентно 37720,00 грн. відповідно до курсу НБУ.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що витрати на харчування дитини та її проживання у інтернаті при Академії не викликані особливими обставинами, та хоч і пов'язані з розвитком конкретних здібностей дитини, однак не можуть бути додатковими витратами в розумінні ст. 185 СК України. Зазначені витрати є повсякденними та охоплюються питанням стягнення аліментів, які ОСОБА_3 зобов'язаний сплачувати згідно рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 червня 2011 року.

З урахуванням зазначеного колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що стягнення додаткових витрат на утримання ОСОБА_6 у даній справі зумовлено необхідністю розвитку здібностей дитини, а тому, суд дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині та стягнув з відповідача половину витрат понесених позивачем на навчання дитини у Академії, оскільки позивач довів наявність особливих обставин в розумінні ст.185 СК України, які зумовлюють необхідність участі матері у додаткових витратах на дитину, що складає половину понесених позивачем витрат безпосередньо на навчання дитини в сумі 66010,00 грн., оскільки такий розмір відповідає зазначеним нормам закону та встановленим судом обставин справи.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що додаткові витрати на навчання дочки у Росії повинен нести виключно позивач згідно п. 3.1.1 Договору про участь у вихованні дитини, оцінюються колегією суддів критично, з огляду на таке.

Дійсно, відповідно до умов п. 3.1.1 Договору про участь у вихованні дитини, укладеного між сторонами 31.08.2013 року ОСОБА_3 зобов'язаний оплачувати освіту дитини за межами України. Проте, відповідно до п. 4.1 Даного договору, він укладений з моменту його нотаріального посвідчення та діяв до 18.02.2015 року. Разом з тим договір про надання платних освітніх послуг було укладено лише 31.08.2016 року, тобто після спливу строку дії укладеного між сторонами договору про участь у вихованні дитини

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що дитина влаштована в навчальний заклад у Росії без її згоди та що така згода у подальшому була надана нею під тиском не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи апеляційним судом.

Як вбачається, ОСОБА_2 надала нотаріально посвідчену згоду на виїзд її дочки за кордон на навчання у період з 29.09.2016 року по 18.02.2019 року до Російської Федерації. Така згода нею не скасована. А тому твердження ОСОБА_2 у тому, що вона проти навчання дочки у Росії носять мінливий та суперечливий характер. У своїх поясненнях ОСОБА_2 зазначила, що не заперечує проти навчання дочки у Академії, оскільки навчання там їй подобається та перешкоджати цьому ОСОБА_2 не хоче, однак спілкування з дочкою обмежене, що її бентежить. Та обставина, що згода на навчання дочки надана ОСОБА_2 вже після того як дочка перетнула кордон України не спростовує висновків суду першої інстанції в цій частині.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону дійшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги про звільнення від сплати аліментів та від заборгованості по сплаті аліментів, припинення стягнення аліментів, стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання дитини не підлягають задоволенню, а вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним додаткових витрат на розвиток здібностей дитини підлягають частковому задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Колегія судді звертає увагу, що доводи, викладені в апеляційних скаргах, були предметом дослідження в суді першої інстанції, вони отримали належну оцінку і ці доводи висновків суду не спростовують та не свідчать про те, що судом було допущено порушення норм матеріального права, які передбачені ст. 309 ЦПК України, як підстави для скасування рішення.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності задоволення позову у повному обсязі, а також доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності відмови у задоволенні позову в повному обсязі, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, вони є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду першої інстанції по суті спору.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційних скаргах ОСОБА_1 та ОСОБА_2, колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_1 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: