АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Вербової І.М.,

суддів Шахової О.В.,Поливач Л.Д.,

при секретарі Іваницькій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3; треті особи: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Нова», Моторне (транспортне) страхове бюро України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а саме просила стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на її користь матеріальні збитки, завдані транспортному засобу в розмірі 21 215 грн. 51 коп., оплату за послуги з оцінки матеріального збитку в розмірі 1 400 грн. 00 коп. та моральну шкоду в розмірі 25 000 грн. 00 коп., а також стягнути солідарно з відповідачів сплачений судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп. та суму оплати за надані юридичні послуги в розмірі 1 600 грн.

Ухвалою судді Святошинського районного суду міста Києва від 23 березня 2017 року (а.с.119), Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Нова» та Моторне (транспортне) страхове бюро Українизалучені до участі у справі в якості третіх осіб.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2017 року (а.с.164-166) позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 21 215 грн. 51 коп. на відшкодування матеріальної шкоди, 1 400 грн. на покриття витрат на оцінку матеріальної шкоди та 551 грн. 20 коп. судового збору, а всього стягнуто 23 166 грн. 71 коп. В задоволенні решти вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2017 року в частині часткового задоволення позовних вимог, залишити без змін вказане рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити в скасованій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

__________________________________________

Справа № 759/17917/16-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/11667/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Сенько М.Ф.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

Апеляційну скаргу мотивував, зокрема, тим, що задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, порушив норми процесуального права, не повно з'ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив та не надав належної правової оцінки наявним в матеріалах справи доказам. Зазначає, що дорожньо-транспортна пригода сталась внаслідок раптового погіршення стану здоров'я водія ОСОБА_6, в результаті чого останній змінив напрямок руху та скоїв наїзд на припаркований автомобіль, належний позивачці. В подальшому ОСОБА_6 помер, причиною смерті став «геморагічний інсульт головного мозку. Набряк головного мозку». На момент надходження до лікарні після ДТП загальний стан ОСОБА_6 був важкий, обумовлений паренхіматозним крововиливом і функції тазових органів не контролював, а тому ДТП сталося поза волею чи виною водія, оскільки він не міг відвернути чи передбачити таку подію та її наслідки.

Отже, шкоду позивачці було завдано ОСОБА_6 через непереборну силу, якою в даному випадку раптово, надзвичайно та невідворотно став інсульт, у зв'язку з чим висновок суду першої інстанції щодо неможливості визнати різке погіршення стану здоров'я подією є невірним та таким, що не ґрунтується на жодних нормах законодавства.

Висновок суду про те, що з медичних документів вбачається, що ОСОБА_6 за життя страждав на гіпертонічну хворобу третього ступеню, ризиками якої є інсульт, а тому він мав би не тільки передбачити, а й запобігти негативним наслідкам керування транспортним засобом, взагалі не ґрунтується на матеріалах справи, більше того, питання стосовно хвороб ОСОБА_6 не досліджувалось в судовому засіданні.

Крім того, ОСОБА_6 мав право керувати транспортним засобом і це право не було обмежено лікарями чи заборонено взагалі.

Суд неправомірно зробив висновок про відсутність підстав для застосування до спору ч.5 ст.1187 ЦК України.

В суді апеляційної інстанції, ОСОБА_1, ОСОБА_3, представник ОСОБА_1 - адвокат Нищенко С.І. просили задовольнити апеляційну скаргу з підстав, наведених у ній.

Представники ОСОБА_2 - ОСОБА_8 та ОСОБА_9 заперечували проти апеляційної скарги та просили її відхилити посилаючись, зокрема, на те, що твердження апелянта не знаходять свого відображення ні в діючому законодавстві, ні в судовій практиці, оскільки ототожнення поняття непереборної сили з захворюванням серцево-судинної системи та будь-якими іншими проблемами здоров'я є хибними. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з апелянта як спадкоємця суму завданих збитків та встановив факт настання ДТП, особу, відповідальну за збитки та розмір матеріальних збитків, що також підтверджується матеріалами даної справи.

Письмові заперечення ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_2 містяться в матеріалах даної справи.

Представники ПрАТ «Страхова компанія «Нова», МТСБУ в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, а тому у відповідності до ч.2 ст.305 ЦПК України колегія суддів вважала за можливе розглядати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, з'ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши матеріали справи та письмові докази у їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в ході судового розгляду, ОСОБА_6 11 січня 2016 року, керуючи автомобілем Renault Kangoo, державний номерний знак НОМЕР_1, в наслідок різкого погіршення здоров'я, близько 13 год. допустив зіткнення з припаркованим біля будинку №5-Б по вулиці Булаховського в місті Києві автомобілем Subaru Forester, державний номерний знак НОМЕР_2, що на праві власності належить ОСОБА_2 Внаслідок ДТП були пошкодженні транспортні засоби.

З медичних документів встановлено, що ОСОБА_6 з місця події у важкому стані, обумовленому паренхіматозним крововиливом, доставлено каретою швидкої допомоги до Олександрівської клінічної лікарні міста Києва, де він ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. Причиною смерті останнього вказано геморологічний інсульт головного мозку, набряк головного мозку (а.с.104, 110, 111).

Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом, майно, що залишилась після ОСОБА_6, прийняв його син ОСОБА_1 Дружина спадкодавця відмовилась від спадщини (а.с.155).

Позивачка звернулась до суду з даним позовом про стягнення з відповідачів солідарно на її користь матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_1А як спадкоємця матеріальних збитків, заподіяних пошкодженням автомобіля позивачки, суд першої інстанції виходив з того, що хворобу, різке погіршення стану здоров'я особи тощо не можна визнати подією; ОСОБА_6 страждав за життя на гіпертонічну хворобу третього ступеню, ризиками якої є інсульт, а тому він мав би не тільки передбачити, а й запобігти настанню негативних наслідків управління транспортним засобом, у зв'язку з чим підстав для застосування до спору ч. 5 ст.1187 ЦК України немає.

Крім того, суд вирішив задовольнити позовні вимоги про стягнення витрат на оцінку майнової шкоди, оскільки такі витрати пов'язані безпосередньо з фактом заподіяння шкоди. В решті вимог суд відмовив за їх безпідставністю.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України).

Згідно роз'яснень п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 (з наступними змінами) «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Виходячи зі змісту ч. 5 ст. 1187 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. Межа відповідальності визначає сферу дії обставин, які виключають відповідальність. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов'язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Статтею 1231 ЦК України, разом з іншим, встановлено, що до спадкоємця переходять обов'язок відшкодувати майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем, та обов'язок відшкодування моральної шкоди, завданої спадкодавцем, яке було присуджено судом зі спадкодавця за його життя. Майнова та моральна шкода, яка була завдана спадкодавцем, відшкодовується спадкоємцями у межах вартості рухомого чи нерухомого майна, яке було одержане ними у спадщину.

Між тим, ч. 5 ст. 1187 ЦК України передбачено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Непереборною силою вважається надзвичайна і невідворотна за даних умов подія.

Подія - це зміна властивостей об'єкта, взаємодія між об'єктами, утворення нового об'єкта або знищення існуючого об'єкта.

Як роз'яснив Пленум ВССУ в п.п.6,7 постанови від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).

При завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов'язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187ЦК). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна загроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (правовий висновок ВСУ у справі №6-383цс15 від 11 травня 2016 року).

Непереборна сила (лат. vis major, франц.(французький) force majeure), в цивільному праві - обставина, що звільняє від відповідальності. Під непереборною силою розуміється надзвичайна подія, шкідливим наслідкам якої не могла запобігти особа, зобов'язана це зробити. До таких подій відносяться стихійні лиха (наприклад, землетруси, повені), суспільні явища (наприклад, війна).

Дорожньо-транспортна пригода не є непереборною силою в розумінні Цивільного кодексу України.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що хворобу, різке погіршення стану здоров'я особи, тощо визнати подією не можна є обґрунтованим. Таким чином, доводи апелянта про те, що шкоду позивачці було завдано ОСОБА_6 через непереборну силу, якою в даному випадку раптово, надзвичайно та невідворотно став інсульт, є невірним та таким, що не ґрунтується на нормах діючого законодавства України.

Крім того, право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача застрахована (правова позиція ВСУ у справі №6-2808цс15 від 20 січня 2016 року), у зв'язку з чим доводи апелянта про те, що заподіяну позивачці матеріальну шкоду повинен відшкодовувати страховик є такими, що не ґрунтуються на Законі, а тому відхиляються колегією суддів.

З наведеного вище випливає, що суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про стягнення з апелянта як спадкоємця матеріальної шкоди, завданої позивачці внаслідок ДТП, що підтверджується матеріалами справи та встановленими обставинами в ході розгляду справи.

Висновок суду та доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_6 за життя страждав на гіпертонічну хворобу третього ступеню, не впливають на законність рішення суду, а відтак відхиляються колегією суддів.

Також, судом першої інстанції правильно вирішено позовні вимоги про стягнення витрат на оцінку майнової шкоди, оскільки такі витрати пов'язані безпосередньо з фактом заподіяння шкоди. В решті вимог суд вірно відмовив за їх безпідставністю. У відповідності до ст.88 ЦПК України суд правильно вирішив питання про судові витрати.

Інші доводи апелянта, наведені в апеляційній скарзі, не відносяться до підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість скасування або зміни оскаржуваного рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції законними та такими, що відповідають дійсним обставинам справи. Судом повно та всебічно з'ясовано фактичні обставини, вірно встановлено правовідносини сторін та правильно застосовано відповідну норму закону, що їх регулює, з огляду на що апеляційна скарга має бути відхилена на підставі п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: І.М. Вербова

Судді: О.В. Шахова

Л.Д.Поливач