Провадження № 2/243/4294/2017
Справа № 243/9504/17
13 грудня 2017 року Словянський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючого судді Кузнецова Р.В.,
при секретареві Малиновській І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Словянського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -
27 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Словянського міськрайонного суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі. В обґрунтування позову зазначила, що 17 січня 2013 року між позивачкою як працівником та відповідачем фізичною особою, яка використовує найману працю, був укладений безстроковий трудовий договір. Відповідно до п. 3 вказаного договору, фізична особа зобовязалась оплачувати працю працівника в розмірі мінімальної заробітної плати. Згідно із п. 6 трудового договору відповідач зобовязувався надавати позивачці щорічну оплачувану відпустку тривалістю не менш 24 календарних днів.
З 01 січня 2017 року відповідач перестав сплачувати заробітну плату з проханням почекати доки він завершить будівництво магазину.
29 вересня 2017 року, позивачку було звільнено з на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін.
За весь час роботи позивачки у відповідача вона жодного разу не була в щорічній оплачуваній відпустці.
В день звільнення їй не була виплачена заборгованість по заробітній платі, та не було виплачено грошової компенсації за невикористані три щорічні відпустки.
У звязку із наведеним, позивачка вимушена була звернутися до суду із даним позовом та просити суд ухвалити рішення яким стягнути з відповідача на її користь заборгованість із заробітної плати за період з 01 січня 2017 року по 29 вересня 2017 року в сумі 23 616 грн., грошову компенсацію за невикористані щорічні відпустки в розмірі 7 872 грн., та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29 вересня 2017 року по дату ухвалення судом рішення.
Позивачка ОСОБА_1, та її представник ОСОБА_3, який діє на підставі договору-доручення про надання правової допомоги від 25 жовтня 2017 року (а.с. 10), будучи повідомленими про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не зявились, подали до суду заяви з проханням розгляд справи проводити у їх відсутності, на задоволенні позову наполягали та не заперечували проти ухвалення заочного рішення по справі.
Під час розгляду справи судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідача про місце, день та час розгляду справи. Так, відповідно до вимог ст.127 ЦПК України, судом за місцем проживання відповідача було надіслано повідомлення про виклик його до суду, копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви разом із доданими документами. Відповідно до вимог ч.5 ст. 74 ЦПК України, судом на адресу відповідача також було спрямовано листи про необхідність його явки в судові засідання, із розясненням положення ч. 4 ст. 169 ЦПК України. Відповідач не зявився до поштового відділення для отримання судової кореспонденції, про що свідчать відповідні відмітки на повернутих конвертах /а.с. 18-19,22-23/. Відповідач не зявився у судові засідання, у звязку із чим, про дату, час та місце розгляду справи відповідача було повідомлено шляхом публікації в пресі оголошення про виклик його до суду, а саме у засобі масової інформації державної сфери розповсюдження газеті «Урядовий курєр».
Втім, будучи належним чином повідомленим про місце, день та час розгляду справи, у жодне із призначених судом судових засідань відповідач не зявився, про причини своєї неявки суду не повідомив, заяв про відкладення судового засідання чи розгляд справи у його відсутності від нього до суду не надходило.
Відповідно до ч.5 ст. 74 ЦПК України, у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається:
- юридичним особам та фізичним особам - підприємцям за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців;
- фізичним особам, які не мають статусу підприємців за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов»язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання ( перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не зявилися в судове засідання без поважних причин.
Відповідач, повідомлений у встановленому порядку (належним чином) про місце, дату та час судового розгляду справи не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), вважає можливим відповідно до правил ч.1 ст. 224 ЦПК України вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення.
Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають задоволенню в повному обсязі з огляду на наступне.
Як встановлено у судовому засіданні 17 січня 2013 року між позивачкою як працівником та відповідачем фізичною особою, яка використовує найману працю, був укладений безстроковий трудовий договір. Відповідно до п. 3 вказаного договору, відповідач зобовязався оплачувати працю позивачки в розмірі 1 147 грн. (мінімальна заробітна плата) на місяць. Час виконання робіт установлений з 10-00 год. по 18-00 год., перерва з 13-00 до 14-00. Не більше 40 годин на тиждень, що передбачено п. 4 трудового договору. Згідно із п. 6 договору, відповідач зобовязувався надавати позивачці щорічну оплачувану відпустку тривалістю не менш 24 календарних днів за згодою сторін (а.с. 7,7 з.б.).
Позивачка ОСОБА_1 працювала у відповідача в період з 17 січня 2013 року по 29 вересня 2017 року (трудова книжка БТ-ІІ № 7322015 (а.с. 8)).
В день звільнення позивачки 29 вересня 2017 року, відповідачем, в порушення норм трудового законодавства, із нею не було проведено належного розрахунку по виплаті заробітної плати, і до теперішнього часу розрахунок із позивачкою відповідачем не проведений.
Основним Законом України, статтею 43 Конституції України, передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обовязки, в рівній мірі кореспондується обовязок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату.
Відповідно до ч.1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
В частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року, який є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці, міститься аналогічне визначення поняття «заробітна плата».
Право на своєчасне одержання винагороди за працю (ст. 43 Конституції України) захищається законом.
Відповідно до вимог статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, що передбачає, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або повноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначеній у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
З огляду на викладене, враховуючи наведені дані, суд приходить до висновку, що слід стягнути з відповідача на користь позивачки ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 23 616,00 грн.
Згідно із частиною 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Розрахунок середнього заробітку для таких виплат проводиться відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року (з наступними змінами), виходячи із заробітку за останні два календарних місяці роботи, що передували події, з якою повязана відповідна виплата. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).
Враховуючи, що позивачка просить стягнути середній заробіток за період з 29 вересня 2017 року по день ухвалення судом рішення, суд, в межах заявлених вимог, вважає за необхідне стягнути наступну суму, виходячи з таких розрахунків.
Згідно із ст. 8 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2017 рік», мінімальна заробітна плату у 2017 році: у місячному розмірі: з 1 січня - 3200 гривень; у погодинному розмірі: з 1 січня - 19,34 гривні.
Як зазначає позивачка в своєму позові, відповідно до установленої практики відповідача, він виплачував заробітну плату найманим працівникам в готівковій формі через касу по видатковій відомості. З вирахуванням податків до сплати позивачці належало 2624,00 грн. на місяць.
Таким чином середня заробітна плата за останні два календарних місяці роботи: серпень 2017 року 2624,00 грн.; липень 2017 року 2624,00 грн. = 2624,00 грн.
Середня кількість робочих днів за два останніх місяці роботи становить: (кількість роб. Днів у серпні 2017 року 21 + кількість роб. Днів у липні 2017 року 21 = 42) / 2 = 21 день
Згідно із п. 4 Трудового договору, час виконання робіт установлений у 8 годин на день. та не більше 40 годин на тиждень.
Таким чином, середньоденний заробіток позивачки становить: 2624,00 / 21 = 124,95 грн. на день.
Загальна кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить: у вересні 2017 року 0 днів + у жовтні 2017 року 21 день + у листопаді 2017 року 22 дні + у грудні 2017 року 9 днів = 52 дні.
Отже, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 29 вересня 2017 року по 13 грудня 2017 року включно складає:
124,95 грн.(середньоденна заробітна плата) Х 52 (кількість днів затримки розрахунку) = 6497,40 грн.
Суд зазначає, що у сенсі ст. 117 КЗпП України, Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про оплату праці» стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку є відповідальністю роботодавця та стягується судом саме по день фактичного розрахунку, або по день постановлення рішення суду, у звязку із цим, в даному випадку судом розглянути вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку у межах позовних вимог відповідно ст. 11 ЦПК України.
Згідно із п. 6 договору, відповідач зобовязувався надавати позивачці щорічну оплачувану відпустку тривалістю не менш як 24 календарних днів за згодою сторін.
Позивачка зазначає, що за весь час роботи позивачки у відповідача вона жодного разу не була в щорічній оплачуваній відпустці.
Відповідно до ст.ст. 74, 75 КЗпП України, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.
Згідно з ч. 1 ст. 83 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.
Згідно вимог ч. 1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Відповідно до п. 7 Постанови КМУ № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року, нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.
Отже вимоги позивачки про стягнення компенсації за невикористані щорічні відпустки в сумі 7872,00 грн. підлягає задоволенню.
Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна сторона має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
При цьому суд виходить з вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Згідно зі ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Відповідач у судове засідання не зявився, не скористався своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надав належних доказів, які спростовують доводи позивачки.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходив з наступного.
Відповідно до ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.
Згідно із п. 6 ч. 3 ст. 79 ЦПК України, до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.
Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Згідно із наданою квитанцією, під час розгляду справи позивачкою було оплачено публікацію в пресі оголошення про виклик відповідача в сумі 420,00 грн.
У звязку із чим, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню також витрати по оплаті публікації про виклик відповідача в сумі 420,00 грн.
Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Згідно із розясненнями п. 36 Постанови Пленуму ВССУ України № 10 від 17 жовтня 2014 року, вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI).
Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру яка подана фізичною особою або фізичною особою підприємцем ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно із ст. 7 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1801-VIII «Про Державний бюджет України на 2017 рік», прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць працездатних осіб: з 1 січня 2017 року становить 1600 гривень.
Таким чином, суд приходить до висновку, що враховуючи, що позивачка є звільненою від сплати судового збору за звернення до суду із даним позовом, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір розмір якого становить 640,00 грн., як 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
На підставі викладеного, керуючись ст. 43 Конституції України, ст. ст. 47, 94, 116-117 КЗпП України, ст. ст. 10, 14, 60, 212 214, 224-226 ЦПК України, Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП: НОМЕР_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП: НОМЕР_2, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4, Тургенєва, буд. 41, витрати по оплаті публікації про виклик відповідача в сумі 420 (чотириста двадцять) грн. 00 коп.
До суду відповідачем може бути подана заява про перегляд заочного рішення протягом десяти днів з дня отримання його копії.
На рішення суду позивачем може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Донецької області через Словянський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення, а відповідачем, в такий же строк з дня залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення складено у нарадчій кімнаті у єдиному екземплярі.

Суддя Словянського

міськрайонного суду ОСОБА_4