АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.,

суддів - Деркач Н.М., Ткаченко І.Ю.,

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.,

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2017 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2, треті особи приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7, Четверта дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину та договору купівлі-продажу квартири, скасування державної реєстрації права власності на квартиру, витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності в порядку спадкування, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 13 березня 2014 року помер його батько ОСОБА_8, якому належала квартира АДРЕСА_1. У встановленому законом порядку він прийняв спадщину.

Раніше вказана квартира належала на праві спільної власності його діду ОСОБА_9, бабі ОСОБА_10, та батьку. 27 листопада 2010 року померла ОСОБА_10, а 27 жовтня 2013 року ОСОБА_9Є, документи про право на спадщину після їх смерті не оформлювались. Батько постійно мешкав у спірній квартирі, але після смерті діда, у жовтні 2013 року він зник.

Позивач звернувся до райвідділу міліції із заявою про зникнення батька, проте 31 січня 2014 року було винесено постанову про закриття кримінального провадження у звязку зі встановленням місця знаходження ОСОБА_8 Через три місяці тіло батька позивача було знайдено у м. Пятихатки Дніпропетровської області, а за період з січня до березня 2014 року квартира була двічі продана.

Пізніше позивач дізнався, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ввійшли в довіру його батька, злочинним шляхом підробили правовстановлюючі документи на квартиру АДРЕСА_1, а приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 сприяла їх діям і 26 грудня 2013 року, тобто через два місяці після смерті спадкодавця ОСОБА_9, замість необхідних шести місяців, видала ОСОБА_4 довіреній особі ОСОБА_8, свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частину квартири, а 13 січня 2014 року посвідчила договір купівлі-продажу квартири, укладений від імені ОСОБА_8 його довіреною особою ОСОБА_4, з матірю своєї дружини ОСОБА_5, яка 4 березня 2014 року продала вказану квартиру ОСОБА_6 та ОСОБА_2

Враховуючи викладене, позивач, уточнивши позовні вимоги, просив суд: визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частину спірної квартири від 26 грудня 2013 року; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 13 січня 2014 року між ОСОБА_8, його довіреною особою ОСОБА_4, та ОСОБА_5; скасувати державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_6 та ОСОБА_2, витребувати квартиру з їх незаконного володіння; визнати за ним право власності на спірну квартиру в порядку спадкування за законом.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 після померлого спадкодавця ОСОБА_9 на ім'я ОСОБА_8, видане 26 грудня 2013 pоку приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7, реєстровано в реєстрі за №3532.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири №58, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, вулиця Малиновського маршала, будинок 8, загальною площею 45,7 кв.м., укладений між ОСОБА_4, що діяв від імені ОСОБА_8, та ОСОБА_5, посвідчений 13 січня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7, реєстровано в реєстрі за №36.

Скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_3, загальною площею 45,7 кв.м., за ОСОБА_6 та ОСОБА_2, проведену на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 04 березня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_11, реєстровано в реєстрі за №216.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_6 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_4, загальною площею 45,7 кв.м., яка зареєстрована за ОСОБА_6 та ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 04 березня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_11, реєстровано в реєстрі за №216.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_5, загальною площею 45,7 кв.м., в порядку спадкування за законом після ОСОБА_9, який помер 27 жовтня 2013 року, та ОСОБА_8, який помер 13 березня 2014 року.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки вважає, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 16 серпня 2002 року управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради згідно з розпорядженням №4/251-02, квартира АДРЕСА_6 у Дніпропетровську належала ОСОБА_10, ОСОБА_9, ОСОБА_3М.(арк. с. 194 т. 1).

27 листопада 2010 року померла ОСОБА_10 Її чоловік ОСОБА_9, відмовився від прийняття спадщини на користь сина ОСОБА_8, а останній прийняв спадщину. 27 жовтня 2013 року помер ОСОБА_9, що підтверджується копією актового запису про смерть від 18 листопада 2013 року № 1834.

26 грудня 2013 року ОСОБА_8 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, після смерті ОСОБА_9, померлого 27 жовтня 2012 року.

На підставі договору купівлі-продажу від 13 січня 2014 року ОСОБА_4, який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_8, здійснив відчуження вищевказаної квартири ОСОБА_5, яка в свою чергу 4 березня 2014 року продала її ОСОБА_6 та ОСОБА_2

13 березня 2014 року року ОСОБА_8 помер, актовий запис №52.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 зазначав, що свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, після смерті ОСОБА_9, померлого 27 жовтня 2012 року, видане 26 грудня 2013 року ОСОБА_8, є недійсним, у звязку з чим наявні правові підстави для визнання його недійсним, а також визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, скасування її реєстрації та витребування з незаконного володіння.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що видане на ім'я ОСОБА_8 свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частину квартири АДРЕСА_7, після ОСОБА_9 є незаконним, оскільки встановлено, що ОСОБА_9 помер 27 жовтня 2013 року, а не 27 жовтня 2012 року, як зазначено у повторному свідоцтві про смерть, на підставі якого видано свідоцтво про право на спадщину. Крім того, наявні правові підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири від 13 січня 2014 року, скасування її державної реєстрації та витребування з чужого незаконного володіння.

Колегія суддів погоджується з такими висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з актовим записом про смерть від 18 листопада 2013 року № 1834 ОСОБА_9 помер 27 жовтня 2013 року (а.с. 198 т. 2), а відповідно до повторного свідоцтва про смерть від 22 листопада 2012 року ОСОБА_9 помер 27 жовтня 2012 року (а.с. 103 т. 1).

Як вбачається з матеріалів справи, дата смерті ОСОБА_9 саме 27 жовтня 2013 року також встановлена матеріалами кримінальної справи, порушеної за заявою ОСОБА_3 за ст.191 КК України щодо неправомірних дій невідомих осіб, які заволоділи спірною квартирою (т.2 а.с.67)

Крім того, матеріалами справи встановлено відсутність іншої особи ОСОБА_9, який помер 27 жовтня 2012 року, та якому на праві власності належала частина спірної квартири.

Наведені вище обставини свідчать про правильність висновку суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину 1/3 частини спірної квартири, тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Отже, в розумінні ст. ст. 1218, 1220 ЦК України на момент відкриття спадщини після померлого ОСОБА_9 С.М. до складу спадщини входило й право власності на квартиру АДРЕСА_1 з 1/3 її частини, яку він отримав у спадок після померлої матері ОСОБА_10, оскільки позивач оспорює отримання ОСОБА_8 1/3 частини квартири в порядку спадкування після померлого батька ОСОБА_9

Судом також установлено, що ОСОБА_3 прийняв спадщину після померлого батька ОСОБА_8, шляхом подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

При цьому відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).

За положеннями ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Тобто відповідно до норми ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Отже, позивач, як спадкоємець і власник речового права має право на оспорення договору.

Матеріалами справи встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 13 січня 2014 року ОСОБА_4, який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_8, здійснив відчуження спірної квартири ОСОБА_5, яка в свою чергу 4 березня 2014 року продала її ОСОБА_6 та ОСОБА_2

Оскільки матеріалами даної справи та кримінальної справи, порушеної щодо неправомірного заволодіння спірною квартирою, встановлено недійсність свідоцтва про право на спадщину, виданого ОСОБА_8 після смерті його батька ОСОБА_9 на 1/3 частину спірної квартири, то наявні правові підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 13 січня 2014 року, укладеного між ОСОБА_4, який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_8, та ОСОБА_5, що було враховано та правильно визначено судом першої інстанції.

Крім того, колегія суддів зауважує, що свідоцтво про право на спадщину після померлого 27 жовтня 2013 року ОСОБА_9 було видано ОСОБА_8 2 грудні 2013 року, тобто з порушенням строку, встановленого у ст.1298 ЦК України.

У звязку із задоволенням позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про скасування реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_8, загальною площею 45,7 кв.м., за ОСОБА_6 та ОСОБА_2, проведену на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 04 березня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_11, реєстровано в реєстрі за №216.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане у особи,яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі.

У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч.2 ст.1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених ст.388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12.

Як встановлено матеріалами справи, позивач ОСОБА_3 спадщину після смерті батька ОСОБА_8 прийняв у встановленому законом порядку, звернувшись до нотаріальної контори з відповідною заявою. Також встановлено, що спірне нерухоме майно вибуло з його володіння без його волі на підставі недійсного свідоцтва про право на спадщину, виданого ОСОБА_8 після смерті ОСОБА_9

На підставі вищенаведених норм матеріального права та встановлених обставин справи, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для витребування спірної квартири з володіння ОСОБА_6 та ОСОБА_2 є правильним.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визнання за ОСОБА_3 права власності на спадкове майно, оскільки встановлено, що до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_8 позивач звернувся своєчасно, однак свідоцтво про право на спадщину не отримав у звязку з відсутністю спадкового майна у ОСОБА_8

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, тому не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з'ясував права і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами. Суд оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, обґрунтовані висновки щодо яких виклав в мотивувальній частині судового рішення.

При ухваленні судового рішення також правильно застосовані норми матеріального права у спірних правовідносинах.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з цього часу.

Судді: М.Ю. Петешенкова

ОСОБА_12

ОСОБА_13