У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Вихотень Я.В.

за участі: представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Власюка Вадима Валерійовича на рішення Костопільського районного суду від 13 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про збільшення розміру аліментів,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2017 року в суд звернулася ОСОБА_3 через свого представника - адвоката Больбіної С.С. із позовом до ОСОБА_5 про збільшення розміру аліментів. Мотивуючи його, посилалася на збільшення витрат на дитину, а саме здорожчання продуктів харчування, послуг, одягу, інших речей повсякденного вжитку, витрат на лікування тощо, що вважала достатніми підставами разом із набранням 8 липня 2017 року чинності ЗакономУкраїни "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо покращення захисту права дитини на належне утримання" для задоволення своїх вимог про збільшення аліментів до 1 000 гривень щомісячно.

Рішенням Костопільського районного суду від 13 жовтня 2017 року позов задоволено частково:

Збільшено розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на утримання сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у визначеній рішенням Костопільського районного суду від 7 березня 2014 року сумі 550 гривень до 900 гривень щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з відповідача в дохід держави 640 гривень судового збору.

У поданій на рішення апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликався на його незаконність і необґрунтованість через порушення судом норм матеріального та процесуального права. На її обґрунтування зазначав про неврахування судом того, що він не працює, не має постійного місця роботи, хворіє, в зв'язку з чим несе витрати на своє лікування, створив нову сім'ю, яку необхідно утримувати. При цьому визнає, що в змозі сплачувати аліменти у розмірі 650 гривень щомісячно.

Вважав, що на момент ухвалення рішення суду про стягнення аліментів заробіток позивача збільшився, його ж матеріальний стан не покращився, а тому підстав, передбачених ст. 192 СК України для збільшення розміру аліментів немає. Також суд залишив без уваги його доводи щодо участі у додаткових витратах на дитину.

Вказував про неврахування судом практики Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що міститься в ухвалах від 04.10.2017 року у справі № 753/19215/16-ц та 21.07.2017 року у справі № 441/1716/16-ц.

Окрім того, оскаржуване рішення суперечить вимогам ст.ст. 212, 213 ЦПК України та роз'ясненням постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення в цивільній справі" щодо законності та обґрунтованості рішення й неврахування положень ст. 182 СК України.

З цих підстав просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з відповідача на користь позивача на утримання дитини аліменти у розмірі 650 гривень.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3, суд першої інстанції правильно виходив з того, що з часу ухвалення рішення суду про стягнення аліментів змінився прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, а також витрати на її утримання, що є підставою для збільшення розміру аліментів.

Матеріалами справи встановлено, що рішенням Костопільського районного суду від 7 березня 2014 року було змінено розмір аліментів, що стягуються з ОСОБА_1 на утримання дитини - сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та визначено їх у твердій грошовій сумі у розмірі 550 гривень щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 4-4, зв.). Рішення суду набрало законної сили, заборгованості відповідача зі сплати аліментів немає.

Дитина проживає разом з матір'ю і знаходиться на її утриманні. Відвідує дитячий садочок, витрати на що збільшилися, а також зросли ціни на продукти харчування, одяг, взуття, малолітній син часто хворіє, в зв'язку з чим позивач несе додаткові витрати на медичні препарати.

Статтею 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.

За умовами, встановленими ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, та ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого врахування інтересів дитини.

Оскільки від дня присудження аліментів минуло більше трьох років, їх розмір на час виникнення спірних відносин між сторонами є меншим за мінімальний, що передбачений ч.2 ст. 182 СК України, а витрати на утримання дитини значно збільшились, тому позивач звернулась до суду з вимогою про збільшення розміру аліментів до 1 000 гривень щомісяця.

Відповідно до цієї норми закону мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно з ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Роз'яснення абз. четвертого п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" вказують, що розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст. 182 СК України.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про державний бюджет України на 2017 рік" прожитковий мінімум для дитини віком від 6 років становить 1 777 гривень.

За таких обставин та з урахуванням рівності прав й обов'язків обох батьків на дитину районний суд зробив належний і правильний висновок про те, що 1/2 частина від прожиткового мінімум для дитини від 6 років на час вирішення спірних правовідносин та ухвалення рішення складає приблизно 900 гривень.

Повно і правильно з'ясувавши обставини справи та застосувавши до спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції обґрунтовано збільшив розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_1 на користь позивача на утримання спільного малолітнього сина, визначивши їх розмір у 900 гривень щомісячно.

Щодо доводів апеляційної скарги про неможливість сплачувати аліменти у розмірі, присудженому судом, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими.

Так, платник аліментів є працездатним, фізично здоровим чоловіком, отримує дохід та зобов'язаний утримувати дитину в межах, необхідних для її утримання і виховання, повноцінного здоров'я, задовільного фізичного, духовного та морального розвитку.

Не можна погодитися і з покликаннями ОСОБА_1 про неврахування того, що у нього на утриманні перебуває нова сім'я, оскільки ця обставина взята судом до уваги при ухваленні оскаржуваного рішення.

Не заслуговують на увагу і твердження автора скарги про наявність ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, які на його думку, стверджують про обґрунтованість заперечень проти позову. Так, на відміну від прецедентної (англосаксонської) системи права, в Україні діє нормативна система права, яка не передбачає залежності судових рішень одних національних судів, ухвалених в інших справах, до судових рішень інших судових інстанцій. Єдиним винятком визначено правові позиції Верховного Суду України, що викладені ним у своїх постановах при перегляді судових рішень в порядку глави 3 розділу V Цивільного процесуального кодексу України. Однак навіть і у цьому випадку суд має право відступити від правової позиції Верховного Суду України, належним чином умотивувавши свої висновки з цього приводу.

Інші доводи відповідача спростовуються правильністю висновків суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України ухвалення судом першої інстанції свого рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права є підставою для залишення його без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Власюка Вадима Валерійовича відхилити, а рішення Костопільського районного суду від 13 жовтня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: С.В.Хилевич

Судді: Н.В.Бондаренко

Н.М. Ковальчук