Справа № 459/3218/16-ц
Провадження № 2/459/164/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2017 року Червоноградський міський суд Львівської області

в складі: головуючого судді Рудакова Д.І.,

з участю: секретаря судового засідання Сиванич У.М.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Червонограді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (правонаступника ОСОБА_5) до ОСОБА_3 про визнання удаваним договору купівлі-продажу, визнання договору купівлі-продажу договором довічного утримання, розірвання договору довічного утримання, визнання права власності на спадкове майно, -

ВСТАНОВИВ:

22.11.2016р. ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання удаваним договору купівлі-продажу, визнання договору купівлі-продажу договором довічного утримання, розірвання договору довічного утримання, визнання права власності на спадкове майно. В даному позові вказала, що з відповідачкою ОСОБА_3 вона познайомилась в 2008 році. Відповідачка ввійшла до неї в довіру, казала, що вони колись були сусідами, адже вона родом з с. Синьковичі, що на віддалі 4 км. від родинного села Забіря, Жовківського району позивача. Також відповідачка казала, що являється соціальними працівником і догляд за старими людьми входить в її обовязки. На початку 2009 року відповідачка запропонувала позивачці відписати їй належну квартиру АДРЕСА_1, за це обіцяла, що позивачка проживатиме в своїй квартирі до смерті, а відповідачка ще й допомагатиме по господарству, продуктами, тощо. Позивачка погодилася і 26.03.2009 року уклала з відповідачкою, договір, тексту якого не читала, вважаючи, що в ньому передбачені всі права і обовязки, про які вони домовилися, а саме те, що відповідачка дотримає позивачку до смерті в її квартирі. Даний договір затверджено нотаріусом Червоноградської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 яка докладно не роз'яснила позивачці суті твореного нею правочину, адже позивачка, коли підписувала договір купівлі-продажу думала, що це договір довічного утримання і все буде так, як обіцяла відповідачка. Також допускає, що вона могла неправильно зрозуміти слова нотаріуса, оскільки відповідачка весь час говорила і запевняла позивачку, що «все буде добре». Грошей за квартиру я не отримувала, розписки не надавала. Оплату нотаріусу здійснювала ОСОБА_3 Після підписання договору позивачка залишилась проживати у відписаній ОСОБА_3 квартирі, в якій проживала до червня 2016 року. Наприкінці червня 2016 року ОСОБА_3 користуючись тим, що позивачка була старою людиною, діючи по-шахрайськи, ввела останню в оману, сказала що везе на лікування, виписала позивачку з квартири АДРЕСА_2 та завезла в комунальний заклад для людей похилого віку "Львівський Геріатричний пансіонат", що у м. Львові, по вул. Медової Печери, 71. Про те, що вона перебувала не в лікарні, а в будинку для перестарілих, дізналась тільки наприкінці вересня 2016 року, від свого племінника - ОСОБА_1. Таким чином, починаючи з 26.03.2009 року по червень 2016 року відповідачка фактично частково виконувала умови договору довічного утримання, а саме оплачувала комунальні послуги за квартиру АДРЕСА_3. Вважає, що договір купівлі - продажу, укладений з метою приховати дійсний правочин про довічне утримання, є удаваним правочином. Спір між нею та відповідачкою існує з невеликими перервами вже давно. Так, в грудні 2011 року вона зверталась до Червоноградського міського суду з позовом про визнання даного договору купівлі - продажу квартири недійсним. В судовому засіданні ОСОБА_3 визнала, що при укладанні спірного договору купівлі продажу квартири, між ними було домовлено, що позивачка залишиться проживати у квартирі до смерті. Свої обіцянки вона підтвердила і діями, тому позивачка не стала наполягати на визнанні договору купівлі - продажі недійсним і за згодою та на умовляння Відповідачки залишилась проживали у квартирі, тобто фактично відповідачка виконувала обовязки передбачені договором довічного утримання. Такий стан речей позивачку влаштовував. Відповідачка рідко відвідувала її в квартирі, ніяких продуктів чи речей для неї не купувала. На початку 2013 року відповідачка почала її агітувати, щоб вона виписались з квартири, почала створювати нестерпні умови для проживання, а саме викидати придбані продукти харчування, особистий одяг, тощо. Будучи у безвихідному становищі в березні 2013 року позивачка була вимушена повторно звернутись до Червоноградського міського суду з позовом про визнання удаваним правочином договір купівлі - продажу та визнання договору довічного утримання дійсним. Довідавшись про те, що позивачка подала позов до суду, ОСОБА_3 прийшла до неї у квартиру і почала просити, щоб позивачка написала заяву про залишення позовної заяви без розгляду, а вона, в свою чергу, буде доглядати за нею, прибирати в квартирі. Позивачка повірила відповідачці і написала таку заяву. Ухвалою Червоноградського міського суду від 27.03.2013 року позов залишено без розгляду. ОСОБА_3 частково виконувала свої обіцянки до вересня 2013 року. Частковість виконання умов договору довічного утримання виявлялась в тому, що відповідачка не наполягала, щоб позивачка залишила квартиру. Ніякої допомоги чи догляду за квартирою відповідачка не здійснювала. На початку жовтня 2013 року відповідачка знову почала створювати позивачці нестерпні умови для проживання, аналогічні тим, що були на початку року і вона втретє звернулась до Червоноградського міського суду з позовом про визнання договору купівлі - продажу квартири недійсним. Після того ОСОБА_3 змінилась, почала щоденно на протезі тижня приходити до неї і вмовляти, щоб вона повторно написала заяву про залишення позовної заяви без розгляду, а вона, виправиться, оскільки усвідомила свої помилки. Вона також обіцяла, що ніколи не виганятиме з квартири, навіть допомагатиме продуктами, прибиратиме квартиру аж до смерті, а саме формулювання договору значення не має тим більше, наголошувала вона, що квартира знаходиться під арештом. Будучи старою і хворою людиною позивачка повірила ОСОБА_3 і звернулась до Червоноградського міського із заявою про залишення позовної заяви без розгляду. 18 листопада 2013 року Червоноградський міський суд залишив її позов без розгляду. Після того, відповідачка перешкод в користуванні квартирою не чинила до грудня 2014 року. За цей період зрідка, разів 3-4 приходила до неї. Однак наприкінці 2014 року ОСОБА_3 знову почала приходити до неї частіше, обурювалась, що вона погано прибирає в квартирі, у неї знов почали зникати особисті речі, почала погрожувати позивачці, що викине з квартири, оскільки квартира не її. 16 червня 2016р. шляхом обману відповідачка виписала позивачку з квартири і розмістила в "Львівський Геріатричний пансіонат", таким чином істотно порушила умови договору довічного утримання, що на думку позивачки, являється підставою для його розірвання.

22.11.2016р. ОСОБА_5 померла, ухвалою суду від 28.08.2017р. правонаступником залучений єдиний спадкоємець за заповітом ОСОБА_1.

01.12.2017р. ОСОБА_1 уточнив позов та просив суд визнати удаваним договір купівлі-продажу, визнати договір купівлі-продажу договором довічного утримання, розірвати договір довічного утримання, визнати за ним права власності на спадкове майно.

Представник відповідача подав 28.08.2017р. заперечення. В яких вказав, що 26.03.2009р. між позивачкою та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: м.Червоноград, вул.Сокальська, 26/1, посвідчений нотаріусом Червоноградської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 Відповідно до п.1.1 вказаного договору купівлі-продажу квартири, продавець ОСОБА_5 зобовязується передати, а покупець прийняти у власність за обумовлену грошову суму вказану квартиру. Відповідно до спірного договору купівлі-продажу п.1.5. продаж зазначеної квартири вчиняється за ціною 6710 грн. та згідно п.1.6 підписання договору купівлі-продажу буде свідчити про те, що розрахунки за ним здійснені в повному обсязі, та про відсутність у продавця щодо покупця претензій майнового характеру, що стосувалися б питання оплати по договору. У відповідності до п.5.2. вказаного договору купівлі-продажу квартири продавцю та покупцю усі вищевказані статті (умови договору) зрозумілі, незясованих і незрозумілих питань не має. Спірний договір купівлі-продажу квартири укладений належним чином та відповідно гроші по даному договору передані. ОСОБА_5 оскаржувала договір купівлі-продажу квартири із підстав, що мала на меті скласти заповіт на ОСОБА_3 та те, що грошей від ОСОБА_3 не отримувала та те, що договір не читала в нотаріуса. Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 20.12.2011 року по справі № 2-1519/11 відмовлено у задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 26.03.2009 року. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 21.12.2012 року по даній справі залишено рішення суду першої інстанції без змін. У січні 2013 році ОСОБА_5 звертається до суду із позовом про визнання удаваним правочином договір купівлі-продажу від 26.03.2009 року та визнати дійсним договір довічного утримання, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 Ухвалою від 18.11.2013 року по справі № 459/1006/13-ц Червоноградським міським судом Львівської області було залишено позовну заяву без розгляду. 22.11.2016р. знову ОСОБА_5 звернулась до суду із позовом про визнання удаваним правочином договір купівлі-продажу від 26.03.2009 року та визнати дійсним договір довічного утримання, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 В матеріалах справи наявний актовий запис про смерть № 824 від 23.11.2016 року, згідно якого ОСОБА_5 померла 22.11.2016 року. Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7 надала відповідь від 18.07.2017 року № 57/01-16, згідно якої вбачається, що заповіт на ОСОБА_1 було посвідчено 29.09.2016 року, а квартира була продана 26.03.2009 року. Тобто, на момент продажу квартири жодного заповіту не було від ОСОБА_5, на правонаступника. Згідно умов спірного договору купівлі-продажу квартири п.6.1. вбачається, що сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру мнимої та удаваної угоди. Просив відмовити у позові.

Позивач та його представник у судовому засіданні поданий позов підтримали, просили такий задовольнити. Позивач вказав, що ОСОБА_5 не знала, що продала квартиру. Відповідач влаштувала ОСОБА_5 у заклад для пристарілих людей у м.Львові. Поховав ОСОБА_5 особисто він.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, підтримали подані заперечення, просять в задоволенні позову відмовити. Відповідач вказала, що була знайома з сусідкою ОСОБА_5 з 2007-2008р.р. Спілкувалися, вона допомагала останній, купувала продукти, прибирала. ОСОБА_5 особисто ходила до нотаріуса на консультацію з приводу переписки квартири, таким чином, щоб «ніхто не воював». В подальшому ОСОБА_5 сказала, що хоче, щоб квартира досталася їй, відповідачу. Вона з цим погодилася. Вони домовилася, що оформлять даний перехід квартири угодою про купівлю-продаж, ОСОБА_5 залишиться проживати в даній квартирі до смерті. Суму, за яку хотіла продати квартиру, ОСОБА_5 їй не пропонувала, так само й вона не пропонувала ОСОБА_5 суму, за яку хотіла придбати квартиру. В подальшому між ними була укладена угода про купівлю-продаж квартири. За переписку квартири платила особисто вона. Першу частину грошей в сумі 3000 гривень за квартиру вона передала ОСОБА_5 вже після укладення угоди купівлі-продажу в коридорі нотаріальної контори. Другу частину грошей, останню, віддала ОСОБА_5 через 3-4дня. ОСОБА_5 залишилася проживати в квартирі, вона до неї заходила, купляла продукти харчування за свої гроші, де коли ОСОБА_5 віддавала їй гроші за продукти, помагала прибирати. За комунальні послуги сплачувала ОСОБА_5, а з 2015р. сплачувала вона. В подальшому ОСОБА_5 почала втрачати пам'ять. За допомогою соціальних служб вона оформила ОСОБА_5 в пансіонат. ОСОБА_5 проживала в квартирі до моменту зняття з реєстрації.

Третя особа ОСОБА_8 в судове засідання не зявилася, просила справу розглядати за її відсутності.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні надав наступні покази, що його тітка ОСОБА_5 проживала ІНФОРМАЦІЯ_1. Один раз бачив відповідачку в квартирі. ОСОБА_5 казала йому, що в неї забрали документи на квартиру та вивезли в м.Львів.

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні надав наступні покази, що ОСОБА_5 його тітка. Відповідачка мала доглянути ОСОБА_5 до смерті, а натомість влаштувала останню в будинок для пристарілих людей. ОСОБА_5 по своїй волі не продавала квартиру відповідачці. ОСОБА_5 на всіх писала заповіти, у тому числі й на нього.

ОСОБА_5 була власником квартири АДРЕСА_4 Вказана квартира належала їй на підставі свідоцтва про право власності. Вказані відомості вказані у договорі купівлі-продажу від 26.03.2009р.

В даній квартирі ОСОБА_5 була зареєстрована з 1976р. по 2016р. згідно копії паспорту.

В м.Червонограді у ОСОБА_5 не було іншої нерухомості, згідно довідки КП ЛОР «Червоноградське МБТІ».

Середня ринкова власність 1-кімнатної квартири у м.Червонограді на березень 2009р. 00грн., згідно інформації Агентства житлової інформації ФОП ОСОБА_11

26.03.2009р. був укладений договір купівлі-продажу квартири №1, за адресою: Львівська область, м.Червоноград, вул.Сокальська, будинок 26 між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, який був посвідчений 26.03.2009р. нотаріусом Червоноградської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 за реєстром 2-598. Продаж зазначеної квартири відбувся за 6710грн. Під час підписання договору засвідчили, що розрахунки здійсненні у повному обсязі. Даним договором був передбачений сервітут, ОСОБА_5 має безоплатно та безстроково користуватися проданою квартирою.

16.06.2016р. ОСОБА_5 знята з реєстрації у квартирі №1, за адресою: Львівська область, м.Червоноград, вул.Сокальська, будинок 26.

ОСОБА_5, інвалід 2 групи проживала у КЗ ЛОР «Львівський геріатричний пансіонат» з 22.06.2016р., згідно довідки.

30.03.2017р. ОСОБА_3 продала вказану квартиру ОСОБА_8 за 187589гривень., відповідно до договору купівлі-продажу.

Обставини, які визнала відповідач та які не заперечив позивач:

-ОСОБА_5 та ОСОБА_3 познайомились в 2007-2008р.р., були сусідами;

-ОСОБА_5 та ОСОБА_3 спілкувалися, остання допомагала ОСОБА_5, купувала продукти, прибирала;

-ОСОБА_5 виявляла бажання, щоб її квартира досталася ОСОБА_3;

-ОСОБА_5 та ОСОБА_3 домовлялися, що оформлять перехід квартири АДРЕСА_4 угодою про купівлю-продаж, а ОСОБА_5 залишиться проживати в даній квартирі до смерті.

-суму, за яку хотіла продати квартиру ОСОБА_5 ОСОБА_3 не пропонувала, так само й ОСОБА_3 не пропонувала ОСОБА_5 суму, за яку хотіла придбати квартиру;

-першу частину грошей в сумі 3000 гривень за квартиру ОСОБА_3 передала ОСОБА_5 вже після укладення угоди купівлі-продажу в коридорі нотаріальної контори. Другу частину грошей, останню, віддала ОСОБА_5 через 3-4дня;

-ОСОБА_5 залишилася проживати в квартирі до моменту зняття з реєстрації. ОСОБА_3 заходила до ОСОБА_5, купляла продукти харчування за свої гроші, де коли ОСОБА_5 віддавала їй гроші за продукти, помагала прибирати. За комунальні послуги сплачувала ОСОБА_5, а з 2015р. сплачувала ОСОБА_3;

-за допомогою соціальних служб ОСОБА_3 оформила ОСОБА_5 в КЗ ЛОР «Львівський геріатричний пансіонат».

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі, суд прийшов до наступних висновків.

Відповідно до ст. 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Згідно положень статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.

Частиною 1 статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Верховний Суд України 24 вересня 2014 року розглянувши справу № 6-116цс14, предметом якої був спір про визнання договору фіктивним зробив правовий висновок у відповідності з яким фіктивний правочин - це правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином (ст. 234 ЦК України). Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є не фіктивним, а удаваним (ст. 235 ЦК України).

В свою чергу пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Предметом дослідження Верховним судом України у справі № 6-1026цс16 був договір дарування нерухомості, який одна із сторін вважала удаваним правочином, вчиненим з метою приховання договору купівлі-продажу за для ухилення від сплати податків та інших обовязкових платежів.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини.

На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін, іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обовязків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також зясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Згідно статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно статті 745 ЦК України договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно статті 746 ЦК України відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров'я. Набувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути повнолітня дієздатна фізична особа або юридична особа.

Згідно статті 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 ЦК України.

Згідно статті 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Якщо обов'язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності. Набувач зобов'язаний у разі смерті відчужувача поховати його, навіть якщо це не було передбачено договором довічного утримання (догляду).

Згідно статті 750 ЦК України набувач може бути зобов'язаний забезпечити відчужувача або третю особу житлом у будинку (квартирі), який йому переданий за договором довічного утримання (догляду). У цьому разі в договорі має бути конкретно визначена та частина помешкання, в якій відчужувач має право проживати.

Згідно статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача. Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача.

Згідно статті 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню.

На думку суду, між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 ОСОБА_5 26.03.2009р. був укладений не договір купівлі-продажу квартири, що був посвідчений 26.03.2009р. нотаріусом Червоноградської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 за реєстром 2-598, а саме договір довічного утримання.

За цим договором довічного утримання ОСОБА_5 (відчужувач) передала ОСОБА_3 (набувачеві) у власність квартиру №1, за адресою: Львівська область, м.Червоноград, вул.Сокальська, будинок 26, взамін чого набувач зобов'язалася забезпечувати відчужувача доглядом довічно.

На це вказують встановлені судом обставини.

ОСОБА_5 станом на 26.03.2009р. виповнилося 77 років, вона була інвалідом 2 групи.

Квартира №1, за адресою: Львівська область, м.Червоноград, вул.Сокальська, будинок 26 була її єдиним житлом.

ОСОБА_5 неодноразово складала та скасовувала заповіти, на думку суду вона шукала особу, хто її догляне до смерті, що й підтвердили свідки.

ОСОБА_5 та ОСОБА_3 були добрими сусідами, спілкувалися, ОСОБА_3 допомагала ОСОБА_5, купувала продукти, прибирала у квартирі.

ОСОБА_5 виявляла бажання, щоб її квартира досталася ОСОБА_3 Між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 була домовленість, що вони оформлять перехід квартири АДРЕСА_4 угодою про купівлю-продаж. Вказані факти були визнанні відповідачем у судовому засіданні.

На думку суду, в силу свого віку, інвалідності ОСОБА_5 не орієнтувалася в нормах законодавства, вона бажала одного, щоб її доглянули довічно, що вказано й у позові.

Що стосується укладеного договору купівлі-продажу. Так дійсно сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, а саме головне вимог розумності та справедливості.

Станом на березень 2009р. середня вартість квартири у м.Червонограді коливалась від 145000грн. до 162000грн. ОСОБА_5 продала ОСОБА_3 вказану вище квартиру лише за 6710грн., що приблизно в 20 разів нижче від ринкової вартості. А вже ОСОБА_3 продала квартиру ОСОБА_8 за 187589грн.

ОСОБА_5 не висувала, а ОСОБА_3 не пропонувала жодних пропозицій щодо ціни квартири.

В договорі купівлі-продажу також вказано, що під час підписання договору сторони засвідчили, що розрахунки між ними здійсненні у повному обсязі. ОСОБА_5 взагалі заперечувала факт отримання грошей від ОСОБА_3, а ОСОБА_3 вказала, що гроші в сумі 3000грн. вона передала після укладення угоди, а іншу частину через 3-4 дня. Тобто у договорі містяться дані які не відповідають волі сторін на момент укладення щодо факту розрахунку за продану квартиру.

ОСОБА_5 посилалась на те, що ОСОБА_3 зобовязувалась доглядати її у разі передачі їй квартири. У судовому засіданні ці факти частково визнала ОСОБА_3, а саме вказувала, що заходила до ОСОБА_5, купляла продукти харчування за свої гроші, де коли ОСОБА_5 віддавала їй гроші за продукти, помагала прибирати, за комунальні послуги сплачувала спочатку ОСОБА_5, а з 2015р. сплачувала вона. І це при тому, що вказані особи не мають будь-яких родинних відносин.

Ці факти свідчать лише про одне, що 26.03.2009р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 був укладений договір довічного утримання.

Що стосується виконання договору довічного утримання сторонами.

Судом встановлено, що відповідачка після укладення договору не виконувала умови договору довічного утримання. Свідок ОСОБА_10 вказав, що ОСОБА_5 бачив роздягнену на вокзалі, її привозила додому міліція, оскільки вона страдала склерозом та бродяжила. Відповідав ОСОБА_3 визнала обставини, того що ОСОБА_5 де коли не мала їсти, була брудна, їздила без будь-якої мети у невідомі села. ОСОБА_5 неодноразово зверталася до суду з позовами про розірвання укладеного договору. ОСОБА_3 за допомогою соціальних служб оформила ОСОБА_5 в КЗ ЛОР «Львівський геріатричний пансіонат», тобто фактично самоусунулося від догляду за пристарілою ОСОБА_5 Поховав ОСОБА_5 ОСОБА_1

Суд приходить до висновку, що необхідно розірвати договір довічного утримання, що укладений 26.03.2009р. між ОСОБА_5 (відчужувачем) та ОСОБА_3 (набувачем) та посвідчений 26.03.2009р. нотаріусом Червоноградської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 за реєстром 2-598.

Що стосується визнання права власності на спадкове майно, а саме квартиру за ОСОБА_1 Єдиним спадкоємцем за заповітом після померлої ОСОБА_5 є ОСОБА_1. Отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вказану квартиру не представиться за можливе, оскільки на даний час відсутні правовстановлюючі документи на вказану нерухомість. В звязку з чим права ОСОБА_1 потребують захисту у визначений їм спосіб, а саме визнання за ним права власності на спадкове майно, а саме на вищевказану квартиру.

Керуючись ст.ст.265, 273 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (правонаступника ОСОБА_5) до ОСОБА_3 про визнання удаваним договору купівлі-продажу, визнання договору купівлі-продажу договором довічного утримання, розірвання договору довічного утримання, визнання права власності на спадкове майнозадовольнити.

Визнати удаваним договір купівлі-продажу квартири №1, за адресою: Львівська область, м.Червоноград, вул.Сокальська, будинок 26, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 та посвідчений 26.03.2009р. нотаріусом Червоноградської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 за реєстром 2-598.

Визнати договір купівлі-продажу квартири №1, за адресою: Львівська область, м.Червоноград, вул.Сокальська, будинок 26, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 та посвідчений 26.03.2009р. нотаріусом Червоноградської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 за реєстром 2-598 - договором довічного утримання, що укладений 26.03.2009р. між ОСОБА_5 (відчужувачем) та ОСОБА_3 (набувачем).

Розірвати договір довічного утримання, що укладений 26.03.2009р. між ОСОБА_5 (відчужувачем) та ОСОБА_3 (набувачем) та посвідчений 26.03.2009р. нотаріусом Червоноградської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 за реєстром 2-598.

Визнати права власності на спадкове майно, а саме: квартиру №1, за адресою: Львівська область, м.Червоноград, вул.Сокальська, будинок 26 за спадкоємцем за заповітом ОСОБА_1, 02.01.1957р. народження.

Стягнути з ОСОБА_3на користь Державної судової адміністрації України 640,00 грн. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Д. І. Рудаков