Справа № 456/1303/13-ц Головуючий у 1 інстанції: Сас С.С.
Провадження № 22-ц/783/3225/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.

з участю секретаря Іванової О.О.

з участю ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Корпорації «Глазген» на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 6 березня 2017 року у справі за позовом Комерційної корпорації Товариства з обмеженою відповідальністю «Глазген» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, з участю третіх осіб: Стрийського міського відділу Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області, Комунального підприємства «Надія», Стрийської міської ради, про виселення і зняття з реєстрації,-

ВСТАНОВИЛА:

РішеннямСтрийського міськрайонного суду Львівської області від 6 березня 2017 року відмовлено в задоволенні позову Корпорації «Глазген Інк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, з участю третіх осіб Стрийського міського відділу Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області, Комунального підприємства «Надія», Стрийської міької ради Львівської області, про виселення і зняття з реєстрації.

Рішення суду оскаржує Корпорація «Глазген», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне зясування судом обставин справи. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зазначає, що 7 вересня 2012 року Стрийським районним судом Львівської області ухвалено рішення, яким визнано за позивачем право власності на майно ОСОБА_5 (квартиру за адресою: вул. Сагайдачного, 33/4, м. Стрий, Львівської області) яке передане в заставу за договором застави нерухомого майна. Вказує, що даним рішенням задоволено вимогу за рахунок застави до ОСОБА_3, про стягнення боргу в сумі 31 559, 31 доларів США. Стверджує, що відповідачі зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Згідно із ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Встановлено, що 20 серпня 2003 року між КК ГОВ «Глазген Інк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір строком до 31 серпня 2007 року. У забезпечення виконання зобов»язання за цим договором, між товариством та ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 було укладено договір застави нерухомого майна, - квартири № 4 в будинку № 33 на вулиці Сагайдачного у місті Стрий Львівської області.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 7 вересня 2012 року в рахунок погашення боргу ОСОБА_3 перед товариством в сумі 31 559, 31 доларів США на підставі вимог ст. 37 Закону України «Про іпотеку» задоволено вимогу КК ТОВ «Глазген Інк», шляхом визнання права власності на предмет іпотеки- вказану квартиру. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 вересня 2015 року рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16 липня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 25 березня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Судові рішення були скасовані з тих мотивів, що, вирішуючи спір, суди не врахували того, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК Української РСР, на порушення вимог ст.ст. 213, 214 ЦПК України належним чином не з'ясували, чи було придбане іпотечне майно за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, та чи є підстави для надання іншого постійного жилого приміщення особам, яких виселяють, про яке повинно бути зазначено в рішенні суду.

Відповідно до ч.4 ст.338 ЦПК України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

За змістом ч.1 ст. 575 ЦК України та статті Закону України «Про іпотеку», іпотека як різновид застави, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно із ч. ч. 1.2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст. 40 цього Закону передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 ст. 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок, житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове

приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно із ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, вищенаведена стаття встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак результат аналізу зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього закону, так і норма ст. 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

З договору від 10 листопада 1995 року вбачається, що відповідач ОСОБА_3 купила квартиру № 4 у будинку №33 на вулиці Сагайдачного у м. Стрию, Львівської області, яка складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 62,4 кв.м. Продаж вказаної квартири вчинено за 220000000 карбованців. Тобто, зазначене житло придбане не за кредитні кошти.

Згідно довідки КП «Надія» № 13 від 27 січня 2014 року за даною адресою зареєстровані ОСОБА_3 з 20 квітня 2010 року та ОСОБА_4 з 20 березня 2001 року.

Примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Повідомлення про виселення повинні бути не лише направлені, а й отримані відповідачем. Зазначений висновок також відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6-143 цс14 від 17 грудня 2014 року в якій зазначено, що під повідомленням слід розуміти не тільки направлення листів, а й отримання цих листів особами, яким вони направлені.

Матеріали справи не містять зворотного повідомлення про вручення поштового відправлення (повідомлення про виселення мешканців із спірної квартир відповідачам або іншого доказу отримання відповідачами повідомлення про виселення із спірної квартири), тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про виселення, оскільки наявність саме цього доказу свідчило б про наявні порушення, невизнання або оспорювання прав та свобод комерційної корпорації ТзОВ «Глазген Інк».

Відповідно до ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч. 1 ст. 182 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, підлягають державній реєстрації відповідно до Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Судом встановлено, що КК ТзОВ «Глазген Інк» не зареєструвала права власності на квартиру АДРЕСА_1, яке було визнано за товариством рішенням Стрийського міськрайонного суду від 7 вересня 2012 року, тому не є власником спірної квартири (відповідно інформаційної довідки 55643181 від 22 березня 2016 року власником квартири є ОСОБА_5В.).

20 серпня 2003 року між КК ТОВ «Глазген Інк» та ОСОБА_3, ОСОБА_6 ОСОБА_7 було укладено кредитний договір № 2 строком до 31 серпня 2007 року, згідно якого кредитор надає позичальнику кредит на розширення власного бізнесу в громадському харчуванні, а саме будівництво другого поверху приміщення кафе та кафе-бару у сумі 50 000 доларів США із сплатою 10% річних. В забезпечення зобов'язань за договором кредиту прийнято в заставу за договором застави згадана житлова квартира. Згідно рішення Стрийського міськрайонного суду від 7 вересня 2012 року задоволено вимогу КК ТОВ «Глізген Інк» шляхом визнання права власності на предмет іпотеки, а саме вищевказану квартиру.

На підставі аналізу наявних у справі доказів, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст. 40 Закону України «Про іпотеку», так і норми ст. 109 ЖК Української РСР. Тому, за змістом цих норм особам, яких виселяють з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Квартира АДРЕСА_2 була придбана відповідачем ОСОБА_3 10 листопада 1995 року - до укладення 20 серпня 2003 року між корпорацією «Глазген Інк» та нею кредитного договору № 2, забезпеченого іпотекою цього житла, та не за рахунок отриманого кредиту, який згідно із п.1.1. договору № 2 надавався на розширення власного бізнесу в громадському харчуванні. Тому виселення відповідача з вказаної квартири без надання іншого постійного житла узгоджується з вимогами житлового законодавства.

Висновки суду відповідають правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 18 лютого 2015 року по справі №6-39цс15.

З висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1, ст.307, ст.ст. 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Комерційної корпорації Товариство з обмеженою відповідальністю «Глазген Інк» відхилити.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 6 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді