Номер провадження: 22-ц/785/7857/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.12.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

при секретарі Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_2 цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк», публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Державної реєстраційної служби України в Одеській області про визнання правочину недійсним, за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Приморського районного суду м. Одеса від 01 вересня 2017 року,

встановила:

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 22.12.2006 року між ним та АКІБ «Укрсиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту № та іпотечний договір на нерухоме майно, посвідчений ОСОБА_2, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 22.12.2006 року, за реєстровим номером 3132, а саме: квартиру загальною площею 113,1 кв.м, житлова площа 59,2 кв.м. розташовану за адресою АДРЕСА_1.

Вказана квартира належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого ОСОБА_2, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 07.10.2005 року за реєстровим номером 2983.

08 грудня 2011 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі - продажу прав вимоги за кредитними договорами, на підставі якого ПАТ «Дельта Банк» отримав право вимоги, яке виникло з кредитного договору № від 22.12.2006 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_3

Позивач вважає, що право вимоги за іпотечним договором на нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 113,1 кв.м, житлова площа 59,2 кв.м. розташовану за адресою АДРЕСА_1 до ПАТ «Дельта Банк» на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року, укладеного між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «ОСОБА_4 не переходило, тому вважає вищезазначений договір недійсним.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеса від 01 вересня 2017 року позов було задоволено.

Визнано правочин у вигляді іпотечного договору на нерухоме майно посвідченого ОСОБА_2, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 22.12.2006 року, за реєстровим №3132, а саме: квартиру загальною площею 113,1 кв.м., житлова площа 59,2 кв.м., розташовану за адресою АДРЕСА_2, предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі- продажу, посвідченого ОСОБА_2, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 07.10.2005 року, за реєстровим №2983 недійсним.

Зобовязано Державну реєстраційну службу України вилучити відомості з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна обтяження у вигляді заборони на нерухоме майно, а саме: на квартиру розташовану за адресою АДРЕСА_2, що належить ОСОБА_3

Зобовязано Державну реєстраційну службу України внести відомості до Державного реєстру іпотек про припинення іпотеки на квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_3, що належить ОСОБА_3

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вказане судове рішення оскаржує в апеляційному порядку ПАТ «Дельта Банк». В скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про відмову позивачу у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування скарги апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права.

ОСОБА_3 в судове засідання не зявився. Про час та місце розгляду справи в апеляційному суді повідомлялися належним чином.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпаними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Таким чином при вирішенні справи суд повинен був визначити зміст позовних вимог, предмет позову та його підставу з метою зясування наявності та характеру спірних правовідносин між сторонами, виявлення заінтересованих осіб у справі, правильного застосування матеріальної форми права до цих правовідносин та застосування необхідного способу захисту порушеного права, а також для визначення й дослідження кола питань і заходів, необхідних для ухвалення законного та обґрунтованого рішення.

Вказаним нормам закону судове рішення не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що до ПАТ «Дельта Банк» право вимоги за іпотечним договором не переходило.

Проте погодитись з такими висновками районного суду колегія суддів не може, оскільки суд внаслідок порушення норм матеріального та процесуального права дійшов цього висновку без всебічного, повного й обґрунтованого з'ясування дійсних обставин справи, а надані докази по справі оцінені судом першої інстанції односторонньо.

Відповідно до ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 513 ЦК України передбачено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимог і за яким передається новому кредиторові.

За положенням ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 516 ЦК України).

Частиною 1 ст. 24 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця.

Апеляційним судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 22.12.2006 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_3 було укладено договір про надання споживчого кредиту № та іпотечний договір на нерухоме майно, посвідчений ОСОБА_2, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 22.12.2006 року, за реєстровим номером 3132, а саме: квартиру загальною площею 113,1 кв.м, житлова площа 59,2 кв.м. розташовану за адресою АДРЕСА_1.

Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого ОСОБА_2, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 07.10.2005 року за реєстровим номером 2983.

08 грудня 2011 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі - продажу прав вимоги за кредитними договорами, на підставі якого ПАТ «Дельта Банк» отримав право вимоги, яке виникло з кредитного договору № від 22.12.2006 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_3 (а.с.23, 24).

Відповідно до Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного державного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №74863632 АТ «Дельта Банк» зареєстрував іпотечне обтяження та заборону відчуження квартири АДРЕСА_4 на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги між АТ «УкрСиббанк» та АТ «Дельта Банк» від 08.12.2011 року (а.с.11).

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що до АТ «Дельта Банк» право вимоги за іпотечним договором не переходило є помилковим.

Щодо висновків суду стосовно того, що з укладенням договору відступлення прав вимоги припинився іпотечний договір, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 754 ЦК України передбачено, що застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Відповідно до ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Згідно ст. 585 ЦК України, право застави виникає з моменту укладання договору заспіви, а у випадках, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню - з моменту його нотаріального посвідчення.

Відповідно до ст. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом, який регулює відносини у сфері застави нерухомого майна - іпотеки.

Відповідно до абзацу 2 частини 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» визначено, що підставами для припинення іпотеки є: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавеиь не відновив її.

Проте, будь-яких правових підстав для припинення іпотечного договору у позові не зазначено та апеляційним судом не встановлено.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судом першої інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхневого вирішення спору.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з розясненнями, викладеними в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Наявність чи відсутність наведених обставин та можливість встановлення відповідних фактів суд вирішує відповідно до положень ст. ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, за якими сторони при вирішенні справи зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оскільки неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права призвело до неправильного вирішення спору, рішення районного суду на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову позивачу у задоволені позову.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 305, 307, 309 ч. 1 п.п. 3, 4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеса від 01 вересня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк», публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Державної реєстраційної служби України в Одеській області про визнання правочину недійсним, відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня набрання ним законної сили.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

ОСОБА_5

ОСОБА_6