Справа № 307/3902/14-ц
У Х В А Л А

Іменем України

13 грудня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і ОСОБА_1,

при секретарі: Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргоюГабор ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Тячівського районного суду від 10 червня 2015 року за позовом ОСОБА_4 до Вільховецької сільської ради Тячівського району, Тячівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 про визнання недійсними державного акту на право приватної власності на землю, свідоцтва про право на спадщину за законом і договору дарування земельної ділянки, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Тячівського районного суду від 10 червня 2015 р. позов задоволено:

-визнано недійсним і скасовано державний акт на право приватної власності на землю, виданий 23 червня 2003 р.Вільхівською сільською радою Тячівського району Закарпатської області на імя ОСОБА_6, яка померла 16 квітня 2012 р., згідно з яким остання є власником земельної ділянки площею 0,1892 га на території Вільхівської сільської ради для будівництва та обслуговування жилого будинку;

-визнано недійсним і скасовано свідоцтво про право на спадщину за законом від 11 березня 2014 р., видане державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 на імя ОСОБА_5, на земельну ділянку площею 0,1892 га, що розташована по вул. Леніна, 201, у с. Вільхівці Тячівського району для будівництва та обслуговування жилого будинку;

-визнано недійсним договір дарування земельної ділянки від 17 березня 2014 р., посвідчений та зареєстрований державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, згідно з яким ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_3 прийняв у дар земельну ділянку площею 0,1892 га, що розташована по вул. Леніна, 201 у с. Вільхівці Тячівського району для будівництва та обслуговування жилого будинку;

-скасовано заходи забезпечення позову.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 28 серпня 2015 р. указане рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про відмову в позові (т.2, а.с.117-128).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.12.2015 р. указане рішення апеляційного суду Закарпатської області скасовано, а справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.2, а.с.208-211).

У апеляційній скарзі ОСОБА_3 і ОСОБА_5 просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в позові. Доводять про невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального права. Указують, що ОСОБА_4 жодним чином не довела порушення свого права. Зазначають, що позивач придбала лише житловий будинок, а про придбання земельної ділянки або присадибної земельної ділянки мова не йшла і така нею не придбавалася; на момент укладення договору купівлі-продажу житлового будинку земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок, не належала продавцю будинку ОСОБА_8, а належала ОСОБА_6; перехід права власності на землю у цьому випадку вимагає окремого договірно-правового регулювання шляхом укладення відповідних цивільно-правових угод між власником земельної ділянки та набувачем прав власності на будинок. Окрім того, ОСОБА_4 значно пропустила строк звернення до суду (т.2, а.с.44-48).

Письмових заперечень або пояснень на скаргу решта учасників спору не подали.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка з 2008 року є власником будинку з надвірними спорудами по вул. Леніна, 211, у с. Вільхівці Тячівського району Закарпатської області, який розташований на земельній ділянці площею 0,1892 га.Однак, оформлення права власності на цю земельну ділянку за померлою ОСОБА_6 у 2003 році вчинено з порушенням вимог земельного законодавства. Крім того, через відчуженняГабор М.А. спірної земельної ділянки ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 17 березня 2014 р.ОСОБА_4 не може реалізувати своє право на користування придбаним нею житловим будинком із надвірними спорудами та земельною ділянкою, на якій він розташований.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції через їх відповідність повно зясованим обставинам справи, нормам матеріального права та належно оціненим доказам.

Так, судом установлено, що виконавчий комітет Вільховецької сільської ради Тячівського району своїм рішенням№ 7 від 10 січня 1997 р. «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» передав у приватну власність громадянам земельні ділянки, які були в їх постійному користуванні, у тому числі передав ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,26 га.

23 червня 2003 р.Вільхівська сільська рада видала на імя ОСОБА_6 державний акт на право приватної власності на землю.

Згідно зі свідоцтвом про право приватної власності на нерухоме майно від 24 вересня 2007 р. ОСОБА_9 належить житловий будинок з надвірними спорудами по вул. Леніна, 211 (203), у с. Вільхівці Тячівського району.

27 вересня 2007 р. ОСОБА_9 продав ОСОБА_8 за 63 698 грн. двокімнатний житловий будинок (літ. А), який розташований по вул. Леніна, 211 (колишній № 203), у с. Вільхівці Тячівського району загальною площею 71,7 кв. м, житловою площею 39,6 кв. м, із належними до нього прибудовою (літ. Б), господарською зблокованою будівлею (літ. В), літньою кухнею (літ. Г), вбиральнею (літ. Д), дроварнею (літ. Ж) та огорожею (1-2).

17 січня 2008 р. ОСОБА_8 продав ОСОБА_4 за 67 739 грн. двокімнатний житловий будинок (літ. А), який розташований по вул. Леніна, 211 (колишній № 203), ус. Вільхівці Тячівського району загальною площею 71,7 кв. м, житловою площею 39,6 кв. м, із належними до нього прибудовою (літ. Б), господарською зблокованою будівлею (літ. В), літньою кухнею (літ. Г), вбиральнею (літ. Д), дроварнею (літ. Ж) та огорожею (1-2).

За договором від 17 березня 2014 р.ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_3 земельну ділянку, належну їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 березня 2014 р., виданого після померлої 16 квітня 2012 р.ОСОБА_6

Відповідно до ч.1 ст. 120 ЗК України (в редакції, чинній на час набуття позивачем права власності на будинок) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Перехід права користування земельної ділянки при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, також визначається на підставі договору (ч.2 ст. 120 ЗК України).

Згідно з положеннями ч.1 ст. 377 ЦК України (в редакції, чинній на час набуття позивачем права власності на будинок) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Аналіз змісту норм ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, діє принцип цілісності обєкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. Тобто, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду, має право на відповідну частину земельної ділянки на тих самих умовах, на яких воно належало попередньому власникові або користувачу, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 р. № 6-2цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів.

У п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам розяснено, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до ст. 120 ЗК України 2001 р. на підставі цивільно-правових угод, а право користування на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі ст. 377 ЦК України, а з часу внесення змін до ст. 120 ЗК України Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у звязку з прийняттям Цивільного кодексу України» від 27 квітня 2007 р. і згідно зі ст. 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування.

Згідно з п.2 договору купівлі-продажу житлового будинку від 17 січня 2008 р. житловий будинок з надвірними спорудами, що відчужується, розташований на земельній ділянці, норму якої не встановлено, приватизація якої не проводилася, оформлення права власності на земельну ділянку за покупцем буде оформлено відповідно до чинного законодавства.

Отже, спірний житловий будинок, який із 24 вересня 2007 р. належав на праві власності ОСОБА_9 та в подальшому був проданий ОСОБА_8, а потім ОСОБА_4, був розташований на земельній ділянці, яка належала ОСОБА_6, тому до власників житлового будинку переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування (сингулярне правонаступництво).

Отже, при набутті права власності на земельну ділянку площею 0,1892 га відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_3 відповідно були обізнані з тим, що на цій земельній ділянці знаходиться належний позивачу на праві власності житловий будинок з надвірними спорудами.

Також судом установлено, що рішення сесії Вільхівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області від 10 січня 1997 р. про надання ОСОБА_6 у приватну власність земельної ділянки не приймалося.

Отже, видача державного акта на право власності на земельну ділянку без визначеної законом (ч.1 ст. 116 ЗК України) підстави є неправомірною, а державний акт, виданий з порушенням вимог ст. ст. 116, 118 ЗК України, - недійсним.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 квітня 2013 р. № 6-14цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів.

Задоволення позовної вимоги про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю як визначальної у спорі тягне за собою безумовне задоволення і решти вимог як похідних.

За таких обставин доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для скасування оскарженого рішення як суперечні обставинам справи, письмовим доказам та належним до застосування нормам матеріального права.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, ст.ст. 10 ч.1, ч.3, ст. 60 ч.1, ч.4, ст. 213 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. ОСОБА_1 сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303 ч.1, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

УХВАЛИЛА:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_3 відхилити.

2.Рішення Тячівського районного суду від 10 червня 2015 року залишити без змін.

3.Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді: