Ухвала іменем україни
13 грудня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Євтушенко О.І.,

суддів: Євграфової Є.П., Завгородньої І.М.,

Кадєтової О.В., Мазур Л.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_3, в інтересах якого діє ОСОБА_4, на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 14 березня 2017 року, ухвалу апеляційного суду Харківської області від 31 травня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

КП «Харківські теплові мережі» звернулося до суду із позовними вимогами до ОСОБА_3 про стягнення вартості спожитої без достатніх підстав теплової енергії в сумі 220 775 грн 71 коп., які в подальшому були уточнені, у зв'язку із зміненою опалювальною площею та склали 205 159 грн 85 коп.

На обґрунтування позову КП «Харківські теплові мережі» зазначало, що відповідач, якому на праві власності належить нежитлове приміщення в житловому будинку АДРЕСА_1 з централізованою системою опалення, не уклавши договір на постачання теплової енергії отримував теплову енергію за рахунок позивача, яку КП «Харківські теплові мережі» подає до централізованої системи опалення житлового будинку, в якому розташоване нежитлове приміщення ОСОБА_3 Постачання теплової енергії до житлового фонду на потреби опалення здійснюється на підставі розпоряджень місцевих органів влади про початок та закінчення опалювального сезону. Постачання теплової енергії відповідачу підтверджується актами про підключення та відключення від опалення.

Оскільки за період бездоговірного користування з 21 жовтня 2009 року до 05 квітня 2016 року відповідачем безпідставно спожито теплової енергії на суму 205 159 грн 85 коп., позивач на підставі ст. ст. 1212, 1213 ЦК України просив відшкодувати йому вартість спожитої теплової енергії.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 14 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 31 травня 2017 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь КП «Харківські теплові мережі» заборгованість за спожиту теплову енергію за період з 21 жовтня 2009 року до 05 квітня 2016 року в загальній сумі 186 449 грн 70 коп. та судові витрати у розмірі 3 009 грн 62 коп.

У решті позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3, в інтересах якого діє ОСОБА_4, просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом першої інстанції встановлено, що 17 квітня 2009 року рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова було задоволено позов ОСОБА_3 до Харківської міської ради та визнано за ним право власності на нежитлові приміщення першого поверху № 2-1, площею 53,1 кв. м, № 2-2, площею 40,4 кв. м, № 2-6, площею 96,5 кв. м, коридор № 2-3, площею 7,7 кв. м, кухню № 2-4, площею 5,3 кв. м, вбиральню № 2-5, площею 2,6 кв. м, загальною площею 205,6 кв. м в Літ. «А-2» з окремим входом, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, які були самовільно реконструйовані та самочинно побудовані з належної йому на праві власності квартири № 2.

Нежитлове приміщення, яке розташоване в житловому будинку АДРЕСА_1 обладнане системою опалення, яка є єдиною із системою опалення будинку, що підтверджується актом обстеження системи теплопостачання об'єкта від 30 жовтня 2015 року № 178/1368 (а. с. 43).

За інформацією, наданою начальником Південного районного відділення «Харківенергозбуд» від 30 січня 2017 року № 46е/41-232, в приміщенні, яке належить ОСОБА_3, не передбачена наявність електронагрівальних установок, в тому числі для опалення приміщення (а. с. 192).

Житловий будинок по АДРЕСА_1 у період з жовтня 2009 року до квітня 2016 року підключався до центрального опалення та відповідно відключався в неопалювальний період, а отже і нежитлові приміщення відповідача також були підключені до центрального опалення та відповідач споживав послуги з опалення, оскільки система опалення відповідача єдина із системою опалення житлового будинку по АДРЕСА_1 (а. с. 57-72).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не уклав з позивачем договір на постачання теплової енергії та дійшов висновку про те, що теплова енергія споживалася без достатніх підстав, вартість якої, з врахування здійснених відповідачем оплат комунальних послуг в розмірі 18 710 грн 15 коп, підлягає стягненню з останнього в сумі 186 449 грн 70 коп. із застосуванням правового механізму, передбаченого ст. 1212 ЦК України.

Вважаючи, що зобов'язання між сторонами не передбачають строку виконання, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що перебіг позовної давності у спірних правовідносинах розпочався від дня направлення відповідачу вимоги від 16 лютого 2016 року про оплату безпідставно спожитої теплової енергії

Залишаючи без змін рішення першої інстанції, апеляційний суд вважав, що неукладення між сторонам у справі відповідного договору у письмовій формі не є підставою для відмови у стягненні вартості фактично отриманих послуг, та дійшов висновку про те, що між сторонами існували фактичні договірні правовідносини, що не виключає можливість стягнення з відповідача на користь позивача вартості отриманих ОСОБА_3 послуг з надання теплопостачання на підставі Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Погоджуючись із висновками суду першої інстанції щодо позовної давності, апеляційний суд зазначав, що позивачем вживалися заходи для з'ясування обставин розміщення в приміщенні ОСОБА_3 магазину, доказів того, що ОСОБА_3 повідомляв позивача про зміну статусу приміщення на нежитлове з 17 квітня 2009 року, або така інформація була відома позивачу раніше з інших джерел, матеріали справи не містять.

Однак з висновками судів в повному обсязі не можна погодитись, оскільки суд їх дійшов із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачами, виконавцями або виробниками послуг.

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов'язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.

За таких обставин зобов'язання відповідача оплатити послуги з теплопостачання виникає на підставі закону з узгоджених дій постачальника і споживача послуг.

З огляду на наведене є правильними висновки апеляційного суду про те, що положення ст. ст. 1212, 1213 ЦК України не можуть застосовуватися до правовідносин, які врегульовуються договором.

Разом із тим з висновками судів щодо відсутності підстав для застосування наслідків спливу позовної давності у спірних правовідносинах не можна погодитись.

Відповідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, інших актів цивільного законодавства, а завідсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до Правил підготовки теплових господарств до опалювального періоду від 10 грудня 2008 року у період підготовки до опалювального періоду власники теплових господарств зобов'язані: уточнити приєднані теплові навантаження, виконати перерахунок гідравлічного режиму (за необхідності), провести контроль встановлених розрахункових лімітних звужувальних пристроїв у споживачів теплової енергії; перевірити у встановленому порядку надійність електро-, газо- і водопостачання об'єктів теплопостачання та споживачів; укласти договори купівлі-продажу теплової енергії або надання послуг з централізованого опалення та ГВП.

Перед початком опалювального періоду суб'єкти відносин у сфері теплопостачання проводять перевірку готовності систем опалення та системи теплопостачання у цілому шляхом виконання пробного пуску з метою визначення їх готовностідо роботи.

Оскільки з матеріалів справи вбачається та установлено судом, що протягом 2009-2016 років на час опалювального сезону позивачем здійснювалось підключення будинку по вул. Достоєвського 10а до опалення, а відповідач здійснював оплату теплопостачання як споживач житлово-комунальних послуг квартири № 2, висновки судів про те, що строк позовної давності потрібно обчислювати з моменту надсилання вимоги про оплату в лютому 2016 року (як вказав суд першої інстанції), або з моменту коли позивач дізнався про зміну статусу приміщення на нежитлове, не можна визнати законними і обґрунтованими.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт перший статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). П

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

На наведене суд уваги не звернув, доводів відповідача належним чином не перевірив, та неправильно визначившись із правовідносинами та нормою матеріального права, що їх регулюють, дійшов передчасних висновків про обґрунтованість позову.

Апеляційний суд, усунувши помилки у визначенні норми матеріального права, доводів апеляційної скарги щодо пропуску позовної давності не спростував та помилково залишив без змін рішення суду першої інстанції.

Оскільки допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, в інтересах якого діє ОСОБА_4, задовольнити.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 14 березня 2017 року, ухвалу апеляційного суду Харківської області від 31 травня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.І. Євтушенко

судді: Є.П. Євграфова

І.М. Завгородня

О.В. Кадєтова

Л.М. Мазур