Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/3370/17 Головуючий у 1-й інстанції: Наумов О.О.
Є.У.№ 336/567/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

ОСОБА_2,

секретар: Ващенко З.С. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

з апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 липня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» (далі Банк) звернувся до суду із вищевказаним позовом. Зазначав, що 27.09.2007 року сторони уклали кредитний договір ZPS2AU57220153, за умовами якого ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 64 628,20 для купівлі автомобіля зі строком повернення до 26.09.2012 року зі сплатою відсотків у розмірі 1,34% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди у розмірі 0,14 % від суми виданого кредиту. На порушення умов договору та ст.ст.526, 527, 530 ЦК України відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала, станом на 30.11.2016 року має заборгованість у сумі 293 403,85 грн. Посилаючись на те, що в добровільному порядку позичальник не виконує взяті на себе зобовязання, Банк просив суд на підставі ст.1050 ЦК України стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 105 413,36 грн., в тому числі: заборгованість за кредитом 35023,42 грн.; заборгованість по відсоткам за користування кредитом 49823,14 грн.; заборгованість по комісії за користуванням кредитом 2566.80 гри.; пеню за невчасне виконання зобов'язань за договором 18 000.00 грн., а також судові витрати, сплачені при пред'явленні позову у розмірі 1 600,00 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 липня 2017 року Банку відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з рішенням суду, Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким повністю задовольнити повні вимоги.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення зміні в частині правового обґрунтування причин відмови у позові з огляду на такі обставини.

Відмовляючи Банку у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження розміру заборгованості, розрахунки Банку є незрозумілими для суду.

Проте таких висновків суду першої інстанції дійшов з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому з ними не можна погодитися.

Встановлено, що 27.09.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №ZPS2AU57220153, за умовами якого ОСОБА_3 отримала строковий кредит у розмірі 64 628,20 для купівлі автомобіля зі строком повернення до 26.09.2012 року, з умовами повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами в строки та в порядку, що передбачено кредитним договором (а.с.7-9).

Відповідно до п.7.1 договору банк зобовязується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу банка на строк з 27.09. 2007 року по 26.09.2012 року включно у вигляді непоновлюваної лінії (далі «Кредит») у розмірі 64 628,20 грн. зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,34 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди у розмірі 0,14 % від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 договору та винагороди за за проведення додаткового моніторингу, згідно з п.6.2 даного договору.

Згідно з п.4.1. при порушенні позичальником будь-якого зобовязання, що передбачено п.п.2.2.2, 2.2.3 даного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобовязується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземні валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

Пунктом 7.4 договору передбачено, що згідно зі ст.212 ЦК України, при порушенні позичальником зобовязань з погашення кредиту, передбачених п.п.1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,50 % на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом (а.с.7-9).

В забезпечення виконання грошових зобов'язань позичальника того ж дня між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 був укладений договір застави рухомого майна № ZPS2AU57220153, за умовами якого остання передала в заставу Банку придбаний за кредитні кошти автомобіль DAEWOO-FSO LANOS TF69Y, рік випуску 2007, вартістю 48 935 грн. (а.с.39-41).

Пунктом 24 договору застави сторони передбачили, що Банк, не застосовуючи судових процедур, має право на власний розсуд обрати процедуру позасудового звернення стягнення на предмет застави для задоволення забезпечення своїх вимог з-поміж таких: шляхом передачі предмета застави у власність заставодержателю в рахунок виконання зобовязань за кредитним договором, продаж предмета застави банком третій особі відповідно до вимог законодавства України, звернення стягнення на підставі виконавчого напису нотаріуса, будь-яка інша процедура, дозволена законодавством України.

З метою врегулювання питання щодо погашення наявної заборгованості на вимогу Банку 08 грудня 2009 року за актом приймання-передачі ОСОБА_3 добровільно передала Банку придбаний за кредитні кошти автомобіль марки DAEWOO-FSO LANOS TF69Y, рік випуску 2007, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 для його реалізації за ринковою ціною та направлення виручених коштів на погашення заборгованості.

Згідно із цим актом автомобіль перебуває у технічно справному стані, його передано співробітникам Банку ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з оригіналом технічного паспорта та комплектом ключів. (а.с.43).

Отже, прийнявши в серпні 2009 року від боржника предмет застави, Банк визнав, що строк виконання грошового зобовязання вже настав.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 червня 2011 року в рахунок погашення заборгованості за вищевказаним кредитним договором, розмір якої станом на 21.04.2011 р. становив 75 483, 63 грн., в тому числі за тілом кредиту 41 841, 26 грн., за процентами 22 890, 34 грн., по комісії 1 283 грн., за пенею 9 468, 63 грн. звернуто стягнення на цей же автомобіль шляхом його продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем з правом вчинення всіх необхідних дій для (а.с.90-91).

28 січня 2015 року на підставі заочного судового рішення автомобіль знято з реєстрації в органах ДАІ, 03 лютого 2015 року автомобіль продано. Кошти на погашення кредиту у сумі 97 000 грн. надійшли на рахунок Банку 24 квітня 2015 року (а.с.99-100, 76-78).

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого Банком до суду першої інстанції, розмір заборгованості за вказаним кредитним договором станом на 30 листопада 2016 року становив 293 403, 85 грн., із яких: заборгованість за кредитом 35 023,42 грн.; заборгованість по відсоткам за користування кредитом 49 823,14 грн.; заборгованість по комісії за користуванням кредитом 2 566,80 гри.; пеня за невчасне виконання зобов'язань за договором 205 990, 49 грн. (а.с.4-6).

Детальний аналіз доданого до позовний заяви розрахунку заборгованості свідчить про те, що Банк, незважаючи на свою вимогу про дострокове повернення кредиту і прийняття заставного майна в грудні 2009 року, продовжував нарахування заборгованості за кредитом за графіком, узгодженим у кредитному договорі. Виручені Банком від реалізації заставного майна кошти були зараховані не у відповідності із судовим рішенням від 21 червня 2011 року, згідно якому підлягало погашенню все тіло кредиту на суму 41 841, 26 грн., нараховані станом на 21.04.2011 року проценти у розмірі 22 890, 34 грн., комісія 1 283 грн., пеня 9 468, 63 грн. Фактично за рахунок виручених коштів була погашена заборгованість за тілом кредиту тільки на 6 817,84 грн. Решта суми була зарахована на погашення процентів і пені (а.с.4-6).

Питання про залучення до участі у справі спеціаліста або про проведення судової бухгалтерської експертизи судом першої інстанції не вирішувалося, право заявити клопотання про вчинення таких процесуальних дій сторонам в порядку ч.4 ст.10 ЦПК України судом не розяснювалося.

Зважаючи на те, що Банком надані належні і допустимі докази на підтвердження своїх вимог, висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з підстав незрозумілості розрахунків не ґрунтуються на фактичних обставинах справи і суперечать вимогам закону.

В засідання апеляційного суду Банк надав новий розрахунок заборгованості, зарахувавши кошти від реалізації заставного автомобіля в сумі 96 794, 73 грн. у відповідності до судового рішення про звернення стягнення на предмет застави, згідно якому на погашення тіла кредиту зараховано 42 334, 61 грн., на погашення відсотків 44 995, 49 грн., на погашення пені 9 468, 63 грн. Згідно даному розрахунку станом на 30.11.2016 року загальний залишок за процентами становить 64 213, 73 грн., за комісією 2 566, 80 грн., за пенею 204 838, 27 грн., а всього сума боргу складає 271 618, 80 грн. (а.с.180-186).

Відповідно до статті 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини перша, друга статті 1054 ЦК України).

Згідно із частинами першою, четвертою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору, можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє кредитодавця права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Такий правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-120 цс 15,21 вересня 2016 року у справі № 6-2739цс15, який відповідно до ст.360-7 ЦПК України являється обовязковим до виконання.

Разом з тим, за змістом частини четвертої статті 613 ЦК України боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора, тобто у випадку, якщо кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку ( частина перша цієї статті).

Якщо боржник доведе, що не виконав грошового зобов'язання через прострочення кредитора, він звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, оскільки порушення грошового зобов'язання у вигляді його прострочення боржником не настало і в такому разі вважається, що виконання зобов'язання відстрочено на час прострочення кредитора (частина друга статті 613 цього Кодексу).

Таким чином, ураховуючи суть взаємопов'язаних кредитних і заставних зобов'язань, факт прийняття кредитором від боржника предмета застави для його подальшої реалізації, породжує для кредитора обов'язок вчинити необхідні для цього дії протягом розумного строку (якщо відповідний строк не визначено законом або договором). Ухилення від учинення таких дій зумовлює виникнення прострочення з боку кредитора.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач зазначала, що Банк не вжив своєчасних заходів до реалізації заставного майна, яке було передано йому ще у грудні 2009 року, а реалізоване банком тільки у березні 2015 року, що призвело до значного збільшення розміру заборгованості, безпідставного нарахування значної суми відсотків і пені за період з грудня 2009 року і до листопада 2016 року.

Доводи відповідача обєктивно підтверджуються фактичними обставинами справи, а саме: розмір заборгованості за кредитом на час передачі заставодержателю заставного майна становив 44 350, 40 грн., станом на 30.11.2016року відповідно до останнього розрахунку Банку, наданого суду апеляційної інстанції, сума боргу збільшилася майже в 5 разів і становить 271 161, 80 грн., в тому числі за відсотками у сумі 64 213, 73 грн., за комісією 2 566,80 грн. за пенею 204 838, 27 грн.

Обґрунтовуючи зволікання у реалізації заставного майна, представник Банку пояснював у суді апеляційної інстанції, що все рухоме майно ОСОБА_3 перебувало під арештом, накладеним державним виконавцем Шевченківського ВДВС, у звязку з чим Банк вимушений був у липні 2014 року звертатися до суду із позовом про звільнення майна з-під арешту.

В обґрунтування своїх доводів Банк надав суду апеляційної інстанції фотокопію судового рішення від 17.12.2014 р. про звільнення майна з-під арешту та витяг із Державного реєстру обтяжень рухомого майна, згідно якому постановами Шевченківського ВДВС Запорізького МУЮ 21.08.2009 року накладено арешт на рухоме майно ОСОБА_3 в межах суми боргу у розмірі 3 685, 15 грн.; 01.04.2010 р. в межах суми боргу 14 565,04 грн.; 13.09.2010 р. в межах суми боргу 6 709, 47 грн. і 2 621, 69 грн.

Разом з тим, згідно ст.ст.3,14,16,19 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», заставодержатель за рахунок заставного майна має право задовольнити свої вимоги та має на це пріоритетне право.

Зважаючи на те, що Банк, отримавши предмет застави у грудні 2009 року, у відповідності з умовами кредитного договору мав право звернути стягнення на нього в позасудовому порядку. Маючи пріоритетне право задовольнити свої вимоги за рахунок застави, до липня 2014 року кредитор не вживав реальних заходів для його реалізації.

Доводи позивача про те, що з грудня 2009 року до лютого 2015 року не було бажаючих придбати автомобіль є неспроможними, оскільки належними і допустимими доказами не підтверджуються.

За таких обставин колегія апеляційного суду вважає, що Банк як кредитор ухилився від реалізації предмета застави, а боржник не мав можливості вчинити аналогічної дії, спрямовані на задоволення вимог заставодержателя.

На думку суду, дії банку не відповідають таким засадам судочинства, як справедливість, добросовісність та розумність, мають кваліфікуватися як невжиття заходів щодо зменшення збитків, завданих порушенням зобов'язання, та призводять до прострочення кредитора.

Така позиція апеляційного суду узгоджується із Правовою позицією Верховного Суду України у справі №6-2387цс15 від 6 квітня 2016 року.

За вказаних обставин колегія вважає за необхідне відмовити Банку у задоволенні позову про стягнення процентів, комісії і пені у звязку із простроченням кредитора.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право змінити рішення.

Згідно ст. 309 ЦПК України підставами для зміни рішення суду першої інстанції є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, та порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до розяснень, викладених у п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24.10.2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», якщо помилки у рішенні суду першої інстанції стосуються фактичної сторони справи чи правового обґрунтування рішення, то їх усунення необхідно вважати також зміною рішення, тому апеляційний суд не повинен усувати такі помилки ухвалою із зазначенням про залишення рішення без змін з його уточненням чи доповненням.

За вказаних обставин рішення суду першої інстанцій на підставі ст.309 ЦПК України підлягає зміні в частині правового обґрунтування причин відмови у позові.

Керуючись ст. ст.307,309,313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 липня 2017 року по справі змінити в частині правового обґрунтування причин відмови у позові.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: