Справа № 712/6-403/2011
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 грудня 2017 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача), суддів: Готри Т.Ю. і ОСОБА_1, при секретарі: Сочка І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 16 грудня 2011 року під головуванням судді Ференца А.М. за поданням старшого державного виконавця міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, -

ВСТАНОВИЛА:

Старший державний виконавець МВ ДВС Ужгородського МРУЮ звернувся до суду з поданням про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_3 у грудні 2011 р.

Просив установити тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянину України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, до виконання зобовязань, покладених на неї згідно з рішеннями судів.

На обґрунтування указав, що на виконанні в МВ ДВС Ужгородського МРУЮ знаходиться зведене виконавче провадження із примусового виконання виконавчого листа № 2п-102/10 від 18.01.2011 р. і № 2п-3762/10 від 29.12.2010 р. про стягнення солідарно кредитної заборгованості з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 Державним виконавцем були здійснені всі заходи, передбачені Законом України «Про виконавче провадження» для примусового виконання рішень судів, однак боржником жодний виконавчий документ не виконано, а на виклики державного виконавця боржник не зявляється і не реагує.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 16 грудня 2011 р. подання задоволено: встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянину України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканці м. Ужгорода, вул. Шахтарів, 15, на час існування заборгованості.

Представник ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 просить скасувати цю ухвалу, а в задоволенні подання відмовити. Доводить про невідповідність висновків суду обставинам справи. Указує, що органом ДВС у поданні не наведено жодного доказу, який би свідчив про ухилення боржника від виконання рішення суду. Твердження державного виконавця про те, що боржник не зявляється за викликом до органів ДВС, не відповідає дійсності, оскільки жодних викликів боржник не отримував. Зазначає, що самлише факт невиконання боржником зобовязань не може свідчити про ухилення від їх виконання. Особа, яка має невиконанні зобовязання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість і доведеність подання.

Колегія суддів не погоджується із цим висновком через його невідповідність обставинам справи та нормам матеріального права.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала - скасуванню із ухваленням нової по суті питання, із таких мотивів.

Згідно з положеннями п.19 ч.3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право в разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК України (редакція, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби. Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Поняття «ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням» треба розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

При цьому особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

За правилами ч.2 ст. 10 ЦПК наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання».

Оскільки, відповідно до ч.2 ст. 377-1 ЦПК (редакція, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування. Тим паче, що особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов'язків, передбачених ч.5 ст. 19 Закону «Про виконавче провадження» зокрема, утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення;допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій;за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п'яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини;своєчасно з'являтися на вимогу виконавця;надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Як видно з матеріалів справи, 18 січня 2011 р. Ужгородським міськрайонним судом було видано виконавчий лист №2п-102/10 про стягнення солідарних збитків із ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на користь ВАТ «Банку Фінанси та Кредит» у розмірі 558 477 грн. (а.с.4).

29 грудня 2010 р. Ужгородським міськрайонним судом було видано виконавчий лист № 2п-3762/10 про стягнення солідарно з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на користь ПАТ «Універсал Банк» кредитної заборгованості в розмірі 480 413,98 грн. (а.с.5).

16.06.2011 р. Ужгородським МВ ДВС було відкрито виконавче провадження № 27118422 на виконання виконавчого листа № 2п-3762/10 від 29.12.2010 р. (а.с.6-7) і надано боржнику строк для самостійного виконання зобовязання до 23.06.2011 р.

02.02.2011 р. Ужгородським МВ ДВС було відкрито виконавче провадження № 24119917 на виконання виконавчого листа №2п-102/10 від 18.01.2011 р. і надано боржнику строк для добровільного виконання зобовязання до 08.02.2011 р. (а.с.8-9).

16.06.2011 р. державним виконавцем Ужгородського МВ ДВС було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (а.с.10-11), якою було накладено арешт на все майно, що належить боржнику. Також державним виконавцем було встановлено, що ОСОБА_3 є власником транспортного засобу, а саме легкового автомобілю CHEVROLETLACCETI (а.с.12).

Державним виконавцем були здійснені заходи щодо встановлення рахунків, відкритих на імя боржника (а.с.14,17), та нерухомого майна, яке належить боржнику (а.с.15).

Згідно з довідкою управління у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб від 17.02.2011 р. №19/814 боржник 14.10.2002 р. отримала паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Як видно з матеріалів справи, державним виконавцем здійснювалися заходи щодо примусового виконання рішення, однак не можна вважати, що вони були здійснені в повному обсязі, оскільки відомостей, що боржнику була надіслана копія постанови про відкриття виконавчого провадження немає. Невідомо чи робилися виклики до державного виконавця і чи виїжджав державний виконавець за місцем прописки боржника для вжиття заходів примусового виконання рішення суду.

Тобто, достовірно не відомо, чи знала боржник про відкрите щодо неї виконавче провадження.

Отже, під час здійснення виконавчих дій державним виконавцем, окрім відкриття виконавчого провадження і здійснення запитів щодо встановлення майнового та матеріального стану боржника, нічого зроблено не було, а сама лише наявність виконавчого провадження не свідчить про свідоме ухиляння боржника від виконання своїх обовязків.

Тобто, висновок суду першої інстанції ґрунтується на припущеннях.

Наявність судового рішення про стягнення заборгованості та виконавчого провадження за відсутності доказів свідомого ухилення особи від виконання покладених на неї обовязківне може слугувати підставою для обмеження громадянина в праві виїзду за межі України.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не мав правових і фактичних підстав для задоволення подання, через що постановлена ним ухвала підлягає скасуванню як незаконна, а в задоволенні подання належить відмовити як необґрунтованому.

Керуючисьст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИЛА:

1. Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 задовольнити. 2.Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 16 грудня 2011 року скасувати. 3.У задоволенні поданнястаршого державного виконавця міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_3 відмовити. 4.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає. 5.Повний текст постанови складено 22 грудня 2017 року.

Судді: