Головуючий суду 1 інстанції - Коваленко Н.В.
Доповідач - Лозко Ю.П.
Справа № 415/4888/17
Провадження № 22ц/782/800/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2017 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі :

головуючого Лозко Ю.П.

суддів: Авалян Н.М., Єрмакова Ю.В.,

за участю секретаря: Єгорової О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Апеляційного суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку Луганської області апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Луганській області в особі Лисичанського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 04 жовтня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Луганській області в особі Лисичанського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області про зобов'язання поновлення страхових виплат за відшкодування шкоди, завданої здоров'ю,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним вище позовом в обґрунтування якого зазначив, що він є інвалідом ІІІ групи, у зв'язку з трудовим каліцтвом. Восени 2014 року він був змушений покинути своє постійне місце проживання з м. Краснодон та виїхати до своїх знайомих у м. Лисичанськ. Згідно довідки від 13.01.2015 року №924004901 позивач є внутрішньо переміщеною особою. З приводу отримання щомісячних страхових виплат позивач звернувся до Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Луганській області в особі Лисичанського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області, які отримував по 2017 рік. Комісією з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, прийнято рішення щодо відмови позивачу у відновленні страхових виплат, у зв'язку з відсутністю за фактичним місцем проживання.

Посилаючись на норми Конституції України, Міжнародний пакт про громадянські і політичні права, практику Європейського Суду з прав людини щодо рівності всіх людей перед законом та недопущення будь-якої дискримінації людини, позивач вважає, що в діях відповідача вбачаються ознаки дискримінації у відношенні нього, як громадянина України та внутрішньо переміщеної особи, та відсутність єдиного підходу до виплати пенсій громадянам України відповідно до діючого законодавства.

Позивач вважає, що наявність у нього статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні страхових виплат та потребує від нього здійснення додаткових дій, не передбачених законами щодо соціального страхування, зокрема, проходження процедури ідентифікації та верифікації особи, надання заяви про поновлення страхових виплат, які було припинено Фондом соціального страхування від нещасних випадків, у зв'язку з чим, позивач просив суд скасувати постанову Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України щодо припинення щомісячної грошової суми в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку №1208/50533/2014.1/26 від 09.02.2017 року. Зобов'язати Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України поновити виплати щомісячної грошової суми в разі часткової и повної втрати професійної працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку та виплатити заборгованість позивачу.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 04 жовтня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені.

Постанову Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в м. Лисичанську Луганської області від 09.02.2017 року №1208/50533/2014.1/26 про припинення страхових виплат ОСОБА_2 скасовано.

Зобов'язано Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Луганській області в особі Лисичанського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області поновити виплату та виплатити ОСОБА_2 страхові виплати у зв'язку з втратою працездатності з 01 березня 2017 року.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Луганській області в особі Лисичанського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області звернулось з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просили оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити за необґрунтованістю.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;6) як розподілити між сторонами судові витрати;7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно ч.1 ч.3 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судова колегія вважає, що у даному випадку судом першої інстанції ці вимоги закону виконано.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, і відповідно до довідки №924004901 від 13.01.2015 року взятий на облік, як особа, яка перемістилась з тимчасово окупованої території України (району проведення антитерористичної операції) до м. Лисичанськ Луганської області.

Позивачу встановлена втрата працездатності 45% з 18 лютого 2008 року безстроково.

З жовтня 2014 року позивач перебував на обліку у відповідача та отримував щомісячну страхову виплату у зв'язку із частковою втратою професійної працездатності.

У період з вересня 2014 року по лютий 2017 року ОСОБА_2 неодноразово звертався до відповідача із заявами щодо продовження здійснення йому щомісячної страхової виплати, а відповідач приймав постанови про продовження щомісячної страхової виплати, при цьому декілька разів корегуючи її розмір, що підтверджується матеріалами справи.

Останнього разу із такою заявою позивач звернувся 15 лютого 2017 року, однак страхові виплати не отримав, оскільки згідно витягу з протоколу №31 засідання міської комісії з питань призначення ( відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 06.02.2017 року ОСОБА_2 відмовлено у призначені (відновлення) страхових виплат у зв'язку з відсутністю за фактичним місцем проживання та оскаржуваною позивачем постановою Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в м. Лисичанську Луганської області від 09.02.2017 року №1208/50533/2014.1/26 виплату ОСОБА_2 щомісячної грошової суми з 01 березня 2017 року припинено.

Встановивши зазначені вище обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вимоги позивача в частині скасування постанови відповідача від 09.02.2017 року про припинення страхових виплат та зобов'язання поновити виплати та виплатити позивачу страхові виплати з 01 березня 2017 року підлягають задоволенню, оскільки порушено право позивача на отримання цих виплат.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Відповідно до вимог статті 173 Кодексу законів про працю України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Правову основу, економічний механізм та організаційну структуру загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві, відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування станом на момент виникнення спірних правовідносин визначав Закон України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", який з 1 січня 2015 року діє в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року та має назву "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування".

Згідно з підпунктом "в" пункту 1 частини першої статті 21, статті 28 Закону № 1105-XIV (у редакції до 1 січня 2015 року), у разі настання страхового випадку Фонд зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я, виплачуючи йому, зокрема, щомісяця грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого.

Відповідно до ст. 16 ч. 1 п. 2 вказаного Закону, застрахована особа, має право на отримання у разі настання страхового випадку матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг, передбачених цим Законом

Статтею 47 цього Закону передбачено, що страхові виплати провадяться щомісячно в установлені Фондом дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду. Виплати, призначені, але не одержані своєчасно потерпілим або особою, яка має право на одержання виплат, провадяться за весь минулий час, але не більш як за три роки з дня звернення за їх одержанням.

Страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв'язку із страховим випадком, а фінансування додаткових витрат згідно з цим Законом - протягом строку, на який визначено потребу в них.

Страхові виплати провадяться протягом строку, встановленого МСЕК або ЛКК. Строк проведення страхових виплат продовжується з дня їх припинення і до часу, встановленого при наступному огляді МСЕК або ЛКК, незалежно від часу звернення потерпілого або заінтересованих осіб до Фонду. При цьому сума страхових виплат за минулий час виплачується за умови підтвердження МСЕК втрати працездатності та причинного зв'язку між настанням непрацездатності та ушкодженням здоров'я.

Якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв'язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України "Про оплату праці".

Доставка і переказ сум, що виплачуються потерпілим, провадяться за рахунок Фонду.

За бажанням одержувачів ці суми можуть перераховуватися на їх особові рахунки в банку.

Призначення та сплата страхових виплат потерпілим на виробництві внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання здійснюється робочими органами виконавчої дирекції Фонду відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування".

Згідно довідки від 13.01.2015 року № 924004901 про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції ОСОБА_2 постійно проживав у м. Краснодон Луганської області і перемістився з тимчасово окупованої території (району проведення антитерористичної операції) в м. Лисичанськ Луганської області.

Судом встановлено, що позивач звернувся до відповідача з заявою про продовження виплати раніше призначених страхових виплат 29.09.2014 року.

Постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, № 20 від 11.12.2014 року, затверджено Порядок надання страхових виплат, фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, передбачених загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання для осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території і районів проведення антитерористичної операції.

Зазначеним Порядком передбачено, що особи, які тимчасово переміщені, мають право на призначення та/або продовження раніше призначених страхових виплат, страхових витрат на медичну та соціальну допомогу безпосередньо в робочих органах виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України за фактичним місцем проживання (перебування).

Аналіз наведеного законодавства дає підстави зробити висновок, що здійснення страхових виплат, в тому числі заборгованості із страхових виплат, здійснюється особам, які перебувають (перебували) у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями чи фізичними особами або були добровільно застраховані та переселилися, переміщені з тимчасово окупованої території, району проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації, мають право на надання матеріального забезпечення та соціальних послуг, за їх фактичним місцем проживання (перебування), що підтверджується довідкою про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції.

Гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб визначено Законом України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII (надалі - Закон № 1706-VII).

У розумінні абзацу першого частини першої статті 1 цього Закону, внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об'єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.

Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні (ст. 2 цієї статті).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 цього Закону факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення (ч. 2 цієї статті).

Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону (ч. 1 ст. 5 Закону № 1706-VII).

Разом з тим, ст. 14 Закону № 1706-VII визначено, що внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.

Виходячи із системного аналізу вищенаведених норм, слід дійти висновку, що внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами, що й інші громадяни, які постійно проживають на території України.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Судом встановлено, що згідно постанови від 09.02.2017 року Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Лисичанську Луганської області припинило виплату позивачу страхових виплат на підставі протоколу №31 засідання міської комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 06.02.2017 року, у зв'язку з відсутністю ОСОБА_2 за фактичним місцем проживання.

Підстави припинення страхових виплат визначаються статтею 27 Основ законодавства України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 14 січня 1998 року, згідно з якою виплати та надання соціальних послуг, на які має право застрахована особа за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, може бути припинено: а) якщо виплати призначено на підставі документів, що містять неправдиві відомості; б) якщо страховий випадок стався внаслідок дії особи, за яку настає кримінальна відповідальність; в) якщо страховий випадок стався внаслідок умисної дії особи; г) внаслідок невиконання застрахованою особою своїх обов'язків щодо загальнообов'язкового державного соціального страхування; д) в інших випадках, передбачених законами.

Крім того, підстави припинення страхових виплат встановлені і спеціальним Законом, а саме: ст. 46 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" відповідно до якої страхові виплати і надання соціальних послуг може бути припинено: 1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; 3) якщо з'ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості; 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов'язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; 6) в інших випадках, передбачених законодавством.

Довід апелянта, що Відділення припинило виплату страхових сум позивачу не безпідставно, а згідно рішення міської комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам №31 від 06.02.2017 року є таким, що не відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Звертаючись до суду, позивач обґрунтовано зазначив, що його право на соціальний захист гарантується Конституцією України.

Так, ст. 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім'ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров'я; екологічної безпеки (пункти 1, 6).

Згідно зі ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Проте, ні воєнний, ні надзвичайний стан ні в Україні в цілому, ні на окремих територіях Луганської області на теперішній час не запроваджено.

Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 на території Луганської області розпочато антитерористичну операцію.

Згідно зі ст. 1 Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

На теперішній час рішення про завершення проведення антитерористичної операції не прийнято.

Статтею 1 Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII встановлено, що територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Згідно з Переліком населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, який затверджений розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р, на виконання абзацу третього пункту 5 статті 11 "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", місто Краснодон Луганської області належить до такого населеного пункту.

Позивач перемістився із м. Краснодон до м. Лисичанськ Луганської області і його права як внутрішньо переміщеної особи захищено Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Відповідно до пункту 3 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1105 -XIV особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися із тимчасово окупованої території, території проведення АТО) визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 637 "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" установлено, що призначення та продовження виплати усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509.

Постановою КМ України від 08 червня 2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування.

Судом встановлено, що відповідач постановою від 09 лютого 2017 року припинив виплату ОСОБА_2 щомісячної грошової суми в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності, що компенсує відповідну частину заробітку на підставі рішення комісії № 31 від 06.02.2017 року.

Водночас, ст. 14 Закону № 1706-VII визначено, що внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що ст. 46 Закону № 1105-XIV не передбачено такої підстави припинення страхової виплати як рішення комісії виконавчого комітету міської ради про припинення соціальної виплати.

В постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2017 року № 6-638цс17 зазначено, що при розгляді даної категорії справ суди належним чином не з'ясували чи позбавляло відділення можливості провести відповідні виплати, доставити чи переказати ці суми відповідно до частини восьмої статті 47 Закону № 1105 -XIV, за якою: страхові виплати за поточний місяць провадяться протягом місяця з дня настання страхового випадку; доставка і переказ сум, що виплачуються потерпілим провадяться за рахунок Фонду; за бажанням одержувачів ці суми можуть перераховуватися на їх особові рахунки в банку, а також, чи звертався позивач до відділення з відповідною заявою про виплату йому заборгованості зі страхових виплат та чи був він позбавлений можливості їх отримати на відповідній території, що контролюються органами державної влади.

04 травня 2017 року позивач звернувся до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Лисичанську Луганської області з заявою надати відповідь про підстави припинення йому з лютого 2017 року страхових виплат.

У листі від 13 травня 2017 року №4-Ш/02 відповідач зазначив, що з 01 березня 2017 року Відділенням виконавчої дирекції Фонду було прийнято рішення про припинення страхових виплат позивачу на підставі витягів з протоколів засідання міської комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 06.02.2017р. №31 та від 20.03.2017р. №37.

Відповідно до статті 1 Конституції Україна є правовою державою. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (ст. 8 Конституції України).

Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (стаття 3 Конституції).

Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні в справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

На теперішній час Україна від зобов'язань, визначених статтями 1, 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, в окремих районах Донецької та Луганської областей України відповідно до статті 15 Конвенції не відступала. 21 травня 2015 року постановою Верховної Ради України № 462-VIII схвалена Заява Верховної Ради України "Про відступ України від окремих зобов'язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод" щодо відступу від окремих зобов'язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України.

Відповідно до статей 2, 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 16 ч. 1 п. 2 Закону № 1105 -XIV застрахована особа, має право на отримання у разі настання страхового випадку матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг, передбачених цим Законом. Право позивача на отримання вказаних вище страхових виплат відповідно до цього Закону не обмежується часом.

Отже, судом встановлено, що ОСОБА_2 має право на отримання страхових виплат у зв'язку з ушкодженням здоров'я, часткової втрати професійної працездатності, і це право відповідачем порушується.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 1, 3, 15 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, зокрема й про усунення перешкод у здійсненні невизнаного права шляхом зобов'язання вчинити певні дії, особа має суб'єктивне матеріальне право на їх задоволення. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 року №6-1044 цс16, яка відповідно до вимог ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Луганській області в особі Лисичанського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області відхилити.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 04 жовтня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак її може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий

Судді: