Справа № 357/2769/17 Головуючий у І інстанції Цуранов А. Ю.
Провадження № 22-ц/780/4720/17 Доповідач у 2 інстанції Таргоній Д. О.
Категорія 26 13.12.2017
УХВАЛА

Іменем України

13 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - судді Таргоній Д.О.,

суддів: Верланова С.М., Приходька К.П.,

за участю секретаря: Дрозда Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: 1) ОСОБА_4; 2) ОСОБА_5; 3) Друга Білоцерківська міська державна нотаріальна контора Київської області про визнання недійсним договору позики та договору іпотеки,-

УСТАНОВИЛА:

у березні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вищезазначеним позовом, мотивуючи його тим, що в 2014 році їй стало відомо про наявність виконавчого провадження щодо стягнення з позивача боргу в розмірі 73 940 грн. на користь відповідача, а також про позику у відповідача її сином ОСОБА_4 вказаних грошових коштів.

ОСОБА_3 стверджує, що грошових коштів від ОСОБА_2 вона не отримувала, не укладала договір позики від 16 липня 2008 року на суму 73 940 грн. та договір іпотеки від цієї дати.

Просила визнати недійсним договір позики, укладений 16.07.2008 року між ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 в частині позичальника ОСОБА_3; визнати недійсним договір іпотеки, укладений 16.07.2008 року між ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_2, а також стягнути з відповідача судові витрати.

Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 червня 2017 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір позики, укладений 16.07.2008 року між ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 в частині позичальника ОСОБА_3

Визнано недійсним договір іпотеки, укладений 16.07.2008 року між ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_2

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 1 280 грн. судового збору.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилається на неправильне застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, а також ухвалення рішення без досліджених всіх обставин справи.

Зокрема, в доводах апеляційної скарги зазначає, що договір позики, який суд першої інстанції визнав недійсним, укладався нотаріально, відповідно умов договору передбачено, що ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4 73 940 грн.

Також, зазначає що при підписанні договору позики кошти позичальниками були отримані, позивач була присутньою при підписанні договору позики від 16 липня 2008 року, посвідченого нотаріусом Другої Білоцерківської державної нотаріальної контори так і при отриманні коштів.

На вищезазначений договір позики був вчинений виконавчий напис від 03.04.2009 року і про вчинення виконавчого напису нотаріуса позивач не могла знати, так як відповідно до інструкції Про вчинення нотаріальних дій попередження про вчинення нотаріального напису обов'язкова. Виконавчий напис не визнавався таким, що не підлягає виконанню.

В подальшому постановою про відкриття виконавчого провадження від 20.04.2014 року Білоцерківською ДВС було відкрите виконавче провадження яке було виконано сплатою боргу саме позивачем, виконавче провадження було закрите 15.09.2016 року. Скарги на дії державного виконавця не подавалися.

Апелянт стверджує, що ОСОБА_3 була повідомлена належним чином і не знати про існування договору не могла.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області позов ОСОБА_2 про стягнення інфляційних та 3 % річних було задоволено.

Крім того, ОСОБА_2 стверджує, що позивачем було подано позов 16 березня 2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Також, зазначає, що відповідачем заявлено було клопотання про застосування строку позовної давності, яке суд першої інстанції не взяв до уваги та не надав цьому належної оцінки.

Просила скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 червня 2017 року та ухвалити нове рішення про відмову у позові повністю, а також стягнути з ОСОБА_3 судові витрати.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та в матеріалах справи містяться копії договорів позики та іпотеки від 16 липня 2008 року, сторонами яких вказані ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 (боржники/іпотекодавці) та ОСОБА_2 (кредитор/іпотекодержатель).

За умовами вказаних договорів ОСОБА_2 передала 73 940 грн. у власність ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які зобов'язались повернути грошові кошти до 16.08.2008 року без нарахування процентів. Крім того, позичальниками було передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцям на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Білоцерківським міськвиконкомом 15.10.1996 року за № 15623, реєстраційний номер 22212191.

Однак, вищезазначені договори не містять підпису позивача -ОСОБА_3, оскільки наявні в них підписи (графа боржники/іпотекодавці) за своїм змістом свідчать про їх належність саме ОСОБА_5 та ОСОБА_4

03.04.2009 року нотаріусом вчинено виконавчий напис про стягнення з позичальників на користь ОСОБА_2 вказаної суми грошових коштів.

20.02.2014 року постановою державного виконавця міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції відкрито виконавче провадження № 42203689 про стягнення з ОСОБА_3 боргу на користь ОСОБА_2 в сумі 73 940 грн., а постановою від 15.09.2016 року вказане виконавче провадження закінчено в зв'язку із стягненням боргу.

Згідно наявної у справі копії свідоцтва про право власності на житло №15623 від 15.10.1996 року виданого Виконкомом Білоцерківської міської ради, квартира АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_3 та членам сім'ї: ОСОБА_4, ОСОБА_5

Ухвалюючи заочне рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що є відсутність волевиявлення ОСОБА_3 на отримання 16.07.2008 року в борг від ОСОБА_2 вказаної грошової суми та передачу своєї частки квартири в іпотеку, тобто на укладення спірних договорів позики та іпотеки.

Крім того, після огляду оригіналів договорів позики та іпотеки від 16.07.2008 року з'ясовано, що підпис ОСОБА_3 є відсутнім.

З такими висновками погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Положеннями частин 1, 4 статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 3 ст. 626 ЦК України, договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

В силу вимог ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

В силу вимог ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості грошей.

Будь-яких інших документів (доказів) відповідно до ст. 1047 ЦК України на підтвердження передачі позивачу грошових коштів за договором позики матеріали справи не містять.

З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, відповідно до ст.303 ЦПК України, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Згідно ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді