АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 619/700/16-ц Головуючий суддя І інстанції Якименко Л. О.
Провадження № 22-ц/790/6513/17 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2017 року м. Харків.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Бурлака І.В., Карімової Л.В.,

за участю секретаря - Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 10 жовтня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про визнання кредитного договору недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про визнання кредитного договору недійсним. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що між ним та відповідачем по справі 21 червня 2007 року був укладений кредитний договір №НАD0G101270058. По своїй правовій природі даний кредитний договір відноситься до категорії споживчих кредитних договорів відповідно до ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів». Вищезазначений спірний кредитний договір є недійсним з підстав ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 230 ЦК України, оскільки суперечить вимогам чинного законодавства України, а саме: ч. 2 ст. 11, ч. 4 ст. 11, ч. 5 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», п.п. 2.1, 2.2., 2.3, 3.1..3.2, 3.4, 3.8, ч. 3 п. 3.4. Постанови Правління НБУ від 10.05.2007 року №168; ч. 2 ст. 2 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»; інструкції про касові операції в банках України, затвердженого Постановою НБУ від 14.08.2003 року №337; плани рахунків бухгалтерського обліку банків України затвердженого Постановою НБУ від 17.06.2004 року №280; інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків в національній та іноземній валюті затвердженої Постановою Правління НБУ №492 від 12.11.2003 року. Крім того, позивач в якості додаткової підстави визнання кредитного договору недійсним передбачає обман з боку банку (відповідача) при укладенні та виконанні спірного кредитного договору

Позивач звернувся до суду з уточненою позовною заявою, посилаючись на те, що між позивачем та відповідачем 21.06.2007 року був укладений кредитний договір № НАD0G101270058. За своєю правовою природою даний кредитний договір відноситься до категорії споживчих кредитних договорів відповідно до ст. 1 ЗУ "Про захист прав споживачів". Згідно передбачених умов взаєморозрахунків за зазначеним кредитним договором, відповідач зобов'язався надати відповідачу валютні кредитні кошти (долари США). При цьому, передбачений в спірному договорі порядок взаєморозрахунків (як суттєва і обов'язкова умова договору) не передбачений, а положення договору, які формально можна віднести до встановлення порядку взаєморозрахунків, не відповідають діючому цивільному законодавству України, відсилаючим нормам банківського, споживчого законодавства, що відповідно до вимог ч.1, ч.5 ст.203 , ст. 215 ЦК України дозволяє вважати спірний договір недійсним. Розрахунковий рахунок в іноземній валюті позивачу не відкривався. Вказаний в договорі рахунок НОМЕР_1 відповідно до плану рахунків не являється розрахунковим рахунком клієнта в іноземній валюті, а являвся власністю банка і розпоряджатись ним міг тільки банк шляхом виписки меморіального ордеру. При цьому, відповідно до вимог спірного кредитного договору відповідач взяв на себе зобов'язання, що є суттєвою умовою кредитного договору в силу ст. 1054 ЦК України, надати позивачу саме кредитні грошові кошти в іноземній валюті. Дане зобов'язання відповідач не виконав, оскільки, в порушення вищевказаних норм права, відповідач не уклав з позивачем договір про відкриття поточного рахунку в іноземній валюті, в зв'язку з чим, за своєю правовою природою надання позивачу валютні кошти не можуть розглядатися, як кредитні кошти, а фактично, була надана безпідставна послуга - переведення коштів в валюті (п.8 ч.1 ст.4 ЗУ «Про фінансові послуги і державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.1212 ЦК України), що в свою чергу, ставить під сумнів правомірність дій відповідача в частині нарахування процентів за користування кредитними коштами і видачу кредитних коштів взагалі. Таким чином, наданий в спірному договорі порядок взаєморозрахунків, в частині надання грошових коштів в кредит, не відповідає діючому цивільному законодавству по вищезазначеним причинам, а також, в зв'язку з тим, що видані позивачеві грошові кошти не мають юридичної природи валютних кредитних коштів, в зв'язку з чим, дана угода була направлена не на настання реальних наслідків - отримання кредитних валютних коштів. Крім того, позивач в якості додаткової підстави визнання кредитного договору недійсним передбачає обман з боку банку (відповідача) при укладенні та виконанні спірного кредитного договору. Дане припущення позивача ґрунтується на наступному: як було зазначено вище, відповідно до Інструкції про касові операції в банках України, затвердженого Постановою НБУ від 14.08.2003 року №337 видача готівкових валютних коштів фізичним особам здійснюється за заявою про видачу готівки з їх поточних, депозитних рахунків або у вигляді переказів без відкриття поточного рахунки. Таким чином, за «заяви про видачу готівки» фізичним особам без відкриття поточного рахунку можна отримати виключно переклад у валюті або кредит у гривні. Грошові валютні кошти були видані позивачеві без відкриття поточного рахунку в іноземній валюті, таким чином, правова природа отриманих грошових коштів або переказ в валюті або кредит у гривні. При таких обставинах відповідач міг з кредитного рахунку перерахувати в касу гривню, і, в подальшому, продати валюту позивачеві (не повідомивши його про це) за фактично надану гривню, що є формою завуальованого кредиту в національній валюті, проте при цьому, тіло кредиту, відсотки по кредиту позивачеві було зобов'язано погашати в доларах США. Угода, укладена під впливом обману є недійсною з підстав ст. 230 ЦК України. Крім того, позивач вважає, що відповідачем прихована реальна загальна вартість кредиту і реальний відсоток по отриманому кредиту, що відповідно до вимог п.п. 3.1., 3.2., 3.4. розділу 3 Правил, ч. 1 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" є обов'язковими для споживчого кредитного договору. Позивач вважає, що реальна вартість отриманого кредиту і реальний відсоток по отриманому кредиту вище ніж заявлені в кредитному договорі, в зв'язку з чим вбачається обман зі стороні відповідача при укладенні спірного кредитного договору.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 10 жовтня 2017 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про визнання кредитного договору недійсним.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування скарги зазначено, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи. Вказав, що така істотна умова валютного кредитного договору як порядок взаєморозрахунків у спірному договорі суперечить нормам закону. Зауважив, що судом не було з'ясовано обставин, що стосуються порядку взаєморозрахунку між сторонами, типу спірного рахунку. Послався на те, що на виконання ухвали суду про витребування доказів Банком не в повному обсязі були надані витребувані документи, що було прийнято судом.

Апеляційним судом справа двічі призначалася до слухання у судових засіданнях 08.11.2017 та 06.12.2017, при цьому надіслані апелянту та його представнику судові повістки повернулися без вручення з відміткою пошти: за спливом строку зберігання. З огляду на те, що ОСОБА_3 всупереч передбаченого у ст. 27 ЦПК України обов'язку добросовісно користуватися процесуальними правами не цікавиться розглядом його апеляційної скарги, колегія суддів розцінює таку його поведінку, як зловживання правом, внаслідок чого це право не підлягає захисту, а справа переглядається відповідно до правил ст. 305 ЦПК України, за його відсутності.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, відповідно до ст. 303 ЦПК України дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги в межах доводів скарги та розглянутого судом позову, вважає, що скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 21 червня 2007 року між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» був укладений кредитний договір №НАD0G101270058.

Згідно кредитного договору № НАD0G101270058 від 21 червня 2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» надав ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 16184,20 доларів США, а ОСОБА_3 зобов'язався повернути суму кредиту у повному обсязі не пізніше 18 червня 2027 року. Кредит надавався шляхом надання готівки через касу на строк з 21.06.2017 року по 18.06.2027 року включно, у вигляді непоновленої кредитної лінії у розмірі 16 184,20 доларів США для подальшого використання за цільовим призначенням. Кредит надавався ОСОБА_3 для його особистих потреб, а саме на придбання житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 в сумі 12 400 доларів США, а також у розмірі 3784,20 доларів США на сплату страхових платежів.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходи з того, що позивачем не доведено та не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що в момент підписання кредитного договору між сторонами ОСОБА_3 був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору: розміру кредиту, ціни договору, відсоткової ставки, загальної сукупної вартості, абсолютного значення подорожчання кредиту, можливості отримати відшкодування у вигляді повернення податку на доходи фізичних осіб, нав'язано не вигідний метод нарахування процентів, не надано графіку погашення кредиту, не визначені плати за користуванням кредитом, що спотворюють зміст і правову природу кредитного договору та створюють істотний дисбаланс економічних наслідків правочину на користь банку. Крім того, згідно висновку судової економічної експертизи № 11099 від 27.01.2017 року (том справи 1 а.с. 98-109) вказано, що в обсязі наданих на дослідження матеріалів, документально підтвердити перерахування ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» валютних коштів на поточний рахунок і іноземній валюті ОСОБА_3, а також наявність на 21.06.2007 року коштів у вказаній сумі на рахунках НОМЕР_2, НОМЕР_3, не надається за можливе.

Колегія судді погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.14 своєї постанови №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснив судам, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).

Главою 53 ЦК України врегульовано загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин.

До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення.

Правове регулювання відносин, пов'язаних з надання споживчого кредиту, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у Законі України «Захист прав споживачів».

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Пленум Верховного Суду України у п. 8 своєї постанови №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив судам, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Згідно п.2 ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній станом на 21.06.2007 року, тобто на час укладення спірного договору), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідно до абз.2 ч.2 ст.11 зазначеного Закону у разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Як вбачається з п.8.2 спірного договору, його підписанням ОСОБА_3 свідчить про те, що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього та перед підписанням даного договору він отримав інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Поняття доказів закріплено у ст. 57 ЦПК України відповідно до якої доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними у розумінні ч. 1 ст. 58 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За правилами ч. 1 ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом, тобто, є недопустимими.

Так, ОСОБА_3 не було наведено належних і допустимих доказів у розумінні статей 57-59 ЦПК України на підтвердження того, що оспрюваний договір повністю або частково є недійсними на підставі ст. 215 ЦК України.

Згідно ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Доказів на підтвердження наявності підстав для визнання спірного договору недійсним за ст. 229 ЦК України ОСОБА_3 суду надано не було.

З огляду на те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів на підставі ч. 1 ст. 308 ЦПК України відхиляє апеляційну скаргу та залишає оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 313, 314, 315, 317, 319, 323, 324, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 10 жовтня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, і протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -