Справа № 461/7945/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є.
Провадження № 22-ц/783/2652/17 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2017 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

при секретарі: Цапові П.М.,

за участю: представника позивача (апелянта) - ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Легал» про визнання недійсним ваучера,-

в с т а н о в и л а:

В листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулася в суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Легал» (далі - ТОВ «Легал») про визнання недійсним ваучера.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що в процесі розгляду іншої цивільної справи (№ 461/5940/16-ц) позивачці стало відомо, що 15.01.2016 року ТОВ «Легал» був виписаний туристичний ваучер серії АА № 005255 реєстраційний номер VA.ЛВ.10-00001255 на ім'я ОСОБА_4. Крім того, представники відповідача стверджують, що таким чином між ними був укладений договір на туристичне обслуговування. Однак, як зазначає позивачка, договір між нею та ТОВ «Легал» не укладався, а туристичні послуги не замовлялися. Наводячи у позові вищезазначені обставини, ОСОБА_4 вважає ваучер серії АА № 005255 реєстраційний номер VA.ЛВ.10-00001255 від 15.01.2016 року недійсним з тих підстав, що його форма та заповнення не відповідають вимогам ст. 23 Закону України «Про туризм», нормам Інструкції про порядок оформлення ваучера на надання туристичних послуг та його використання, а також як форма договору не відповідаю волевиявленню позивачки. Просить суд визнати ваучер недійсним.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 14 лютого 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ТзОВ «Легал» про визнання недійсним ваучера - відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_4 - ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим із неповним з`ясуванням обставин справи, що мають значення для справи та з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що твердження суду про те, що в матеріалах справи наявні докази фактичного надання ТОВ «Легші» туристичних послуг ОСОБА_4 є не більш ніж необґрунтованим припущенням. Про необґрунтованість такого припущення свідчить відсутність будь-яких фактичних доказів того, що саме ТОВ «Легал» здійснювало бронювання готелю «Conrad Miami» та придбавало авіаквитків сполученням Київ - Париж, Париж - Маямі. Окремо звертає увагу апеляційного суду на сумнівність наданого відповідачем листа - підтвердження бронювання готелю «Conrad Miami», як доказу підтвердження встановлених судом обставин. Як вбачається із вказаного листа, у ньому міститься наступна інформація:

«Arrivai Date» (Дата прибуття): Thursday January 15, 2015 (Четвер, січень 15, 2015);

«Departure Date (Дата вибуття): Sunday January 25, 2015 (Неділя, січень 25, 2015).

Однак, позивачка ОСОБА_4 зазначає, що у січні 2015 року вона ніколи не бронювала та не уповноважувала на таке бронювання жодних посторонніх осіб (відповідача зокрема). Більше того, суд першої інстанції не врахував того, що відповідач надав до суду вказаний лист із інформацією про бронювання готелю «Conrad Miami» на січень 2015 року. Вказане свідчить про те, що відповідач, створюючи (не сказати інакше як, підробляючи) хоча б якісь докази, вочевидь сам допустив помилку під час створення такого листа, не говорячи вже про відсутність у такому листі будь-якого підпису від уповноваженої особи готелю чи печатки.

Обставина щодо бронювання та оплати відповідачем авіа квитків сполученням Київ-Париж- Маямі на ім'я ОСОБА_4 з вильотом з м. Київ 15.01.2016 року та поверненням з м. Маямі

25.01.2016 року, є припущенням, оскільки матеріали справи не містять жодного доказу того, що саме відповідач вчиняв дії щодо бронювання та оплати вказаних квитків. Окрім того, відсутні будь-які докази, які б свідчили, що саме відповідач передав такі квитки позивачці. Також зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги її доводи, що наданий ТОВ «Легал» ваучер не відповідає вимогам щодо складання та видачі, передбачених Інструкцією, а тому за відсутності даних, які є обов'язковими для цього ваучера, такий слід визнати недійсним. Відтак, позивач посилався на невідповідність ваучера вимогам ст. 23 Закону України «Про туризм» та вимогам пункту 2.3. Інструкції про порядок оформлення ваучера на надання туристичних послуг та його використання (затвердженого наказом Держтурадміністрації України 06.06.2005 N 50). Крім того, поза увагою суду залишилося також і те, що позивачка всупереч положень п. 2.4, Інструкції не отримувала жоден з трьох примірників ваучера. При цьому, відповідачем так і не було надано жодних доказів видачі двох примірників ваучера ОСОБА_4 Відтак просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю, судові витрати покласти на відповідача.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача (апелянта) - ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, представника відповідача ОСОБА_3 на її заперечення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями частини 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що фактично між ОСОБА_4 та ТОВ «Легал» було укладено договір на туристичне обслуговування шляхом видання ваучера серія АА № 005255 від 15.01.2016 року реєстраційний номер VA.ЛВ. 10-00001255 на ім'я ОСОБА_4, паспорт НОМЕР_2, вид туристичних послуг Київ - Маямі - Київ), а тому відсутні передбачені ЦК України, Законом України «Про туризм» підстави для визнання недійсним ваучера та прийшов до висновку, що правочин укладений між сторонами відповідає діючому законодавству.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, між ОСОБА_4 та ТОВ «Легал» було укладено договір на туристичне обслуговування шляхом видання ваучера серія АА № 005255 від 15.01.2016 року реєстраційний номер VA.ЛВ. 10-00001255 на ім'я ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт НОМЕР_2, вид туристичних послуг Київ - Маямі - Київ)

На виконання вказаного договору ОСОБА_4 було надано наступні послуги:

1) заброньовано та оплачено авіаквитки сполученням Київ-Париж-Маямі на ім'я ОСОБА_4 з вильотом з м. Київ 15.01.2015 року та поверненням з м. Маямі 25.01.2016 року. Квиток: PS/ETKT 158;

2) заброньовано та оплачено проживання в готелі Conrad Miami на ім'я ОСОБА_4 з 15.01.2015 року до 25.01.2016 року, що підтверджується листом готелю від 29.09.2016 року з приводу підтвердження бронювання.

У зв'язку з тим, що позивач не скористалася квитками та туром 15.01.2016 року, ТОВ «Легал» 16.02.2016 року оплатив ТОВ «Авіасвіт-Львів» суму 30037,00 грн. за рахунком-фактурою № СФ-0147 за надання авіаквитків Львів - Чикаго - Відень - Львів. ОСОБА_4 були надані авіаквитки на виліт 05.07.2016 року з м. Львів до Мюнхена, далі - Чикаго, та у зворотному напрямку.

Факт перебування на території США ОСОБА_4 підтверджується засвідченою стенограмою свідчень ОСОБА_4 офіцеру Міністерства внутрішньої безпеки США 05.07.2016 року в аеропорті Чикаго О'хара.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 2 ст. 368 ЦК).

Так, згідно зі ст.1 Закону України «Про туризм» наведено визначення, що туристичний продукт - попередньо розроблений комплекс туристичних послуг, який поєднує не менше ніж дві такі послуги, що реалізується або пропонується для реалізації за визначеною ціною, до складу якого входять послуги перевезення, послуги розміщення та інші туристичні послуги, не пов'язані з перевезенням і розміщенням (послуги з організації відвідувань об'єктів культури,відпочинку та розваг, реалізації сувенірної продукції тощо).

Відповідно до ч.1ст.5 цього Закону учасниками відносин, що виникають при здійсненні туристичної діяльності, є юридичні та фізичні особи, які створюють туристичний продукт, надають туристичні послуги (перевезення, тимчасового розміщення, харчування, екскурсійного, курортного, спортивного, розважального та іншого обслуговування) чи здійснюють посередницьку діяльність із надання характерних та супутніх послуг, а також громадяни України, іноземці та особи без громадянства (туристи, екскурсанти, відвідувачі та інші), в інтересах яких здійснюється туристична діяльність.

Статтею 20 Закону передбачено, що за договором на туристичне обслуговування одна сторона (туроператор, який укладає договір безпосередньо або через турагента) зобов'язується надати за замовленням іншої сторони (туриста) комплекс туристичних послуг (туристичний продукт), а турист зобов'язується оплатити його. До договору на туристичне обслуговування застосовуються загальні положення договору про надання послуг, якщо інше не передбачено законом.

Нормами частини ч.4 ст.20 Закону України «Про туризм» визначені істотні умови договору на туристичне обслуговування.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про туризм», ваучер - форма письмового договору на туристичне або на екскурсійне обслуговування, яка може використовуватися відповідно до цього Закону.

У договорі на туристичне обслуговування, укладеному шляхом видачі ваучера, мають міститися такі дані: найменування та місцезнаходження суб'єкта туристичної діяльності, номер ліцензії на відповідний вид діяльності, юридична адреса; прізвище, ім'я (по батькові) туриста (при груповій поїздці прізвища, імена (по батькові) членів групи); строки надання і види туристичних послуг, їх загальна вартість; назва, адреса та номер телефону об'єкта розміщення, його тип та категорія, режим харчування; розмір фінансового забезпечення відповідальності туроператора (турагента) або межі відповідальності суб'єкта туристичної діяльності за договором агентування; інші дані, обумовлені характером угоди, складом групи тощо; дата видачі ваучера. Порядок оформлення ваучера та його використання затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері туризму та курортів.

Згідно з ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі.

За приписами ч.1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Частиною 3 ст. 20 Закону України «Про туризм» передбачено укладання договору на туристичне обслуговування в письмовій чи електронній формі відповідно до закону.

Відповідно до ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Обов'язковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, на які посилається позивач, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6ст. 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі виконання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Доводи апеляційної скарги про те, що оспорюваний ваучер не відповідає вимогам щодо складання та видачі, передбачених Інструкцією про порядок оформлення ваучера на надання туристичних послуг та його використання, затвердженої наказом Держтурадміністрації України від 06.06.2005 року №50 та статтею 23 Закону України «Про туризм», то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 19-1 Закону України «Про туризм» будь-яка інформація, надана туроператором (турагентом), повинна містити достовірні відомості про умови договору на туристичне обслуговування. Інформація про умови надання туристичних послуг, яку туроператор (турагент) поширює до укладення договору на туристичне обслуговування, має доводитися у доступній, наочній формі, бути розбірливою, зрозумілою та містити відомості про:

1) місце надання туристичних послуг, програму туристичного обслуговування;

2) характеристику транспортних засобів, що здійснюють перевезення, зокрема їх вид і категорію;

3) характеристику готелів та інших об'єктів, призначених для надання послуг з тимчасового розміщення, у тому числі місце їх розташування, категорію, строки і порядок оплати готельного обслуговування;

4) види і способи забезпечення харчування під час туристичної подорожі;

5) мінімальну кількість туристів у групі, а також інформування туриста про те, що туристична подорож не відбудеться через недобір групи, не пізніше ніж за три дні до початку туристичної подорожі;

6) ціну туристичних послуг.

Відтак, на думку колегії суддів ТОВ «Легал» перед укладенням туристичного договору шляхом видачі ваучера було надано весь спектр інформації щодо виду туристичних послуг, а у графі «вид туристичних послуг» було зазначено маршрут. Крім того, факт надання саме послуг, які підпадають під опис «Київ-Маямі-Київ» підтверджується бронюванням та купівлею авіаквитка за вказаним маршрутом та готелю у м. Маямі.

Окрім того, з доданих до матеріалів справи документів, зокрема із стенограми, складеної працівником прикордонно-митної служби по справі №А 208 964 079, номер акту CH1 вбачається, що ОСОБА_4 підтвердила планування поїздки в Сполучені Штати Америки в межах туристичного туру, який організовував відповідач.

Відтак,суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що укладаючи вказаний туристичний договір у вигляді ваучера такий відповідав волевиявленню ОСОБА_4 і був спрямований на реальне настання правових наслідків, оскільки після його оформлення ТОВ «Легал» було надано послуги для реалізації умов вказаного договору.

Відповідно до ч. 4 ст. 8 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 28.11.2017 року залишено без змін рішення Галицького районного суду м.Львова від 13.12.2016 року у справі №461/5940/16-ц за позовом ОСОБА_4 до ТОВ «Легал» про стягнення безпідставно набутих коштів. Так, судами встановлено, що ОСОБА_4 у ТОВ «Авіасвіт - Львів» авіаквиток сполученням Львів-Мюнхен-Чикаго-Відень-Львів не придбавала. При цьому на ім'я ОСОБА_4 був замовлений авіаквиток представником ТОВ «Легал», оплата за який здійснена готівкою на підставі рахунку фактури №СФ-0147 від 16.02.2016 року. Дае рішення суду набрало законної сили.

Як вбачається із роз'яснень, даних в п.11 Постанови Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Зважаючи на вищенаведене колегія суддів вважає, що позивачем не доведено про порушення, невизнання або оспорювання його суб'єктивного права, що стало підставою для звернення із захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту, а відтак не знаходить підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦКП України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 лютого 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий : О.М. Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

Н.О. Шеремета