АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2349/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 21 Первак М. О.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоВасиленко Л. І.
суддівКарпенко О. В., Фетісової Т. Л.
при секретаріАнкудінові О. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 16 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання договору дарування недійсним,

в с т а н о в и л а :

08 лютого 2017 р. позивач звернулася в суд із зазначеним позовом.

В обґрунтування заявлених вимог вказала, що 21 червня 2004 р. приватним нотаріусом був посвідчений договір дарування будинку за адресою: АДРЕСА_1, відповідно до якого ОСОБА_6 подарувала будинок з надвірними спорудами відповідачам, які є її племінниками.

Являючись особою похилого віку, непрацездатною та потребуючою сторонньої допомоги позивач запропонувала здійснювати її догляд до смерті, лише після її смерті будинок мав перейти відповідачам. За усною домовленістю між ОСОБА_6 та відповідачами обдаровані мали спільно проживати та вести господарство, а також допомагати позивачу утримувати у належному стані будинок, забезпечити її доглядом. Позивач погодилася на таких умовах укласти договір довічного утримання, довірившись сторонам та не читаючи цей договір при підписанні у нотаріуса.

Між відповідачами виник конфлікт, який унеможливлює спільне користування та проживання їх у будинку, що призвело до погіршення стану будівлі. А також не були виконані обов'язки по забезпеченню допомоги ОСОБА_6 відповідно до їх усної домовленості.

Лише при зверненні до суду на початку 2015 р. ОСОБА_7 до ОСОБА_8 з приводу вищезазначеного майна ОСОБА_6 дізналась, що фактично між нею і відповідачами було укладено договір дарування належного їй будинку, наміру на укладення якого вона не мала. За таких обставин позивач не знала про своє порушене право на розпорядження будинком і не могла своєчасно звернутись до суду за захистом свого порушеного права.

Зазначений договір дарування було укладено під впливом помилки, оскільки позивач мала намір на укладення договору довічного утримання.

Виходячи з викладеного просила суд визнати недійсним укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, ОСОБА_8 договір дарування житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 від 21.06.2004 р.

Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 16 червня 2016 р. у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_6 оскаржила його в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, а також не відповідність висновків суду фактичним обставинам справи внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просила його скасувати та ухвалити нове, яким визнати договір дарування недійсним.

Справа переглядалась судом апеляційної та касаційної інстанції. За наслідками перегляду, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 р. було скасовано рішення Апеляційного суду Черкаської області від 23 лютого 2017 р., яким рішення суду першої інстанції було скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до відхилення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Так, відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що помилка внаслідок власної байдужості зі сторони позивача стосовно того, який саме договір буде оформлений, не є підставою для визнання договору дарування недійсним.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Звертаючись 08 лютого 2017 р. до суду з позовом про визнання недійсним укладеного 21.06.2004 р. між сторонами - ОСОБА_6 та ОСОБА_7, ОСОБА_8 договору дарування житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1, ОСОБА_6, як на підставу звернення, послалась на ст. ст. 203, 215, 216, 229, 717 та ч. 1 ст. 261 ЦК України, при цьому вимоги обґрунтовувала тим, що спірний договір дарування нею було укладено під впливом помилки, оскільки вона мала намір на укладення договору довічного утримання. Про те, що фактично між сторонами був укладений договір дарування дізналась на початку 2015 р. при зверненні в суд з позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_8 з приводу вказаного майна.

Частиною 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори.

За змістом ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 717 ЦК України, яка регламентує договір дарування, визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

У відповідності до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами 1 та 3 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За положеннями ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Таким чином вирішуючи спір про визнання угоди недійсною суд з'ясовує наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

За наслідками розгляду спору судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_6, діючи добровільно і перебуваючи при здоровому глузді та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій, будучи попередньо ознайомленою нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений правочин, передала відповідачам, які є її племінниками, безоплатно у власність в рівних долях житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Крім того, напередодні укладання оспорюваного договору дарування, сторони звертались до нотаріуса з метою укладання договору довічного утримання, проте останній так і не було укладено, натомість було укладено договір дарування, який посвідчений належним чином та зареєстрований згідно з вимогами діючого законодавства.

Також встановлено, що мова про спільне проживання та довічне утримання, з визначенням відповідних конкретних зобов'язань щодо забезпечення позивача утриманням та (або) доглядом довічно, не велася, постільки, як на час укладання спірного договору так і на час звернення до суду з позовом, ОСОБА_6 проживає зі своєю дочкою ОСОБА_10 в м. Жашків, а вказаний договір дарування був укладений з метою утримання будинку, в результаті домовленості з відповідачами про те, що останні будуть їй допомагати, підтримувати будинок у належному стані, забезпечувати її та її дочку ліками. Відповідно з позовом звернулась у зв'язку із бажанням припинення сварок між обдарованими нею племінниками щодо зазначеного будинку та вказала, що даний правочин було вчинено нею внаслідок помилки, оскільки вона мала на меті укладення договору довічного утримання, а тому договір дарування підлягає визнанню недійсним при цьому на невиконання умов даного договору не посилалася.

На противагу зазначеного судом встановлено, що оспорюваний договір було укладено у 2004 р. при цьому позивач не проживає у домоволодінні, яке було його предметом, а має постійне місце проживання окремо від відповідачів. Таким чином з моменту укладення договору до моменту звернення до суду минуло 12 років, що не може свідчити про існування обставин, щодо яких помилилася сторона правочину саме на момент його вчинення, що є беззаперечною умовою для визнання такого договору недійсним. Крім того, позивач на підтвердження заявлених нею вимог не надала належних та допустимих доказів, які б свідчили про помилку щодо істотних обставин правочину та його укладення під впливом обману чи важких життєвих обставин і могло б слугувати підставою для визнання його недійсним.

У свою чергу в суді апеляційної інстанції відповідачами підтверджено ту обставину, що саме між ними існує спір з приводу розподілу подарованого їм у 2004 р. будинку, який являвся предметом судового розгляду в 2015 р., що, як наслідок, і спонукало позивача звернутись до суду з даним позовом 08.02.2016 р.

Викладене свідчить проте, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого та належним чином вмотивованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

В свою чергу доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для скасування рішення суду, яке є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів в силу норм ст. 308 ЦПК України відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін,

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 16 червня 2016 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції на протязі двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :