АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2220/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 2 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 09 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9 про припинення права власності відповідача на частку у спільному майні шляхом сплати грошової компенсації, -

в с т а н о в и л а :

06 жовтня 2016 року ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_6 про припинення права власності відповідача на частку у спільному майні шляхом сплати грошової компенсації, вказуючи, що вона є власницею 1/4 частини квартири № 37, загальною площею 34.7 кв.м., що знаходиться за адресою м. Черкаси, вул. Грибоєдова, буд. 63. Крім неї співвласниками даної квартири є ОСОБА_6 (відповідач), ОСОБА_8, ОСОБА_9. Квартира перебуває у їх спільній власності (у кожного по 1/4 частині) згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане 20.10.2005 року Соснівським райвиконкомом м. Черкаси.

Згідно із даними витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, з якого вбачається, що в реєстрі прав власності на нерухоме майно 1/4 частка кожного із співвласників зареєстрована 03.11.2005 року під номером 12644494.

З 1989 року по 2007 рік ОСОБА_10 перебувала у шлюбі із ОСОБА_6, шлюб з яким в 2007 році було розірвано рішенням суду. Фактичного поділу спільно набутого за час шлюбу майна не було.

Позивач зазначає, що в 2007 році відповідач ОСОБА_6 покинув сімю та місце свого проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, після чого до червня 2016 року проживав однією сімєю із іншою жінкою за іншою адресою. В червні 2016 року відповідач звернувся із позовом до Соснівського райсуду м. Черкаси про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення. Рішенням Соснівського райсуду м. Черкаси у справі № 712/6775/16ц від 12.07.2016 року, залишеним в силі рішенням апеляційного суду Черкаської області у справі № 22ц/793/1951/2016 від 31.08.2016 року було задоволено позов ОСОБА_6 та вселено ОСОБА_6 в квартиру № 37 по вул. Грибоєдова, б. 63 в м. Черкаси та зобовязано позивача не чинити перешкод відповідачу у користуванні даною квартирою.

Однак спільне проживання в даній квартирі із відповідачем неможливе, у звязку із чим позивач звернулася із позовом до суду про припинення частки відповідача ОСОБА_6 в спільному майні. Порядок користування даною квартирою не визначений ні за домовленістю між сторонами, ні судовим рішенням. Позивач категорично заперечує проти проживання відповідача ОСОБА_6 у даній квартирі. Тому позивач ОСОБА_7 просила суд припинити право спільної власності ОСОБА_6 на 1/ 4 частку квартири АДРЕСА_1, загальною площею 34, 7 кв. м.; визнати за нею право власності на 1/ 2 частку квартири АДРЕСА_1, загальною площею 34,7 кв. м.; стягнути з неї на користь відповідача вартість 1/ 4 частки квартири АДРЕСА_2 в. м. Черкаси, загальною площею 34,7 кв. м. в сумі 67700 грн. та стягнути з відповідача судові витрати на її користь.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 09 жовтня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_7 задоволено.

Припинено право спільної власності ОСОБА_6 на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1, загальною площею 34,7 кв. м.

Визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1, загальною площею 34,7 кв. м.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 вартість 1/4 частки квартири АДРЕСА_1, загальною площею 34,7 кв. м. в сумі 67700 грн.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 судовий збір в сумі 551,20 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 оскаржив рішення в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу. Апелянт вважає, що рішення прийняте з порушенням норм процесуального та матеріального права, суд першої інстанції прийшов до висновків, які не відповідають дійсним обставинам справи, а при обгрунтуванні посилався на обставини, які мають значення для справи, але не доведені в суді. Апелянт просить скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 09.10.2017 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9 про припинення права власності відповідача на частку у спільному майні шляхом сплати грошової компенсації і винести нове рішення, яким відмовити ОСОБА_7 у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, представника відповідача, третіх осіб, які зявилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення, в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції скасуванню, з ухваленням нового рішення, виходячи з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягає застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає.

Відповідно до вимог ст. З ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спільне користування сторонами спірним нерухомим майном є неможливим, так як відповідач у квартирі не проживав, не приймав участь в утриманні квартири та збереженні спільного майна, не сплачував податки та збори, інтересу до квартири не проявляв.

Проте, колегія суддів з такими висновками суду погодитись не може, оскільки вони не відповідають обставинам справи, з невірним застосуванням норм матеріального права, виходячи з наступного.

Переглядаючи законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та наявних доказів в матеріалах справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог по справі неповно зясував обставини по справі, не врахував норми матеріального права, які поширюються на спірні правовідносини, а тому дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_7.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи згідно даних свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20 жовтня 2005 року, виданого Відділом приватизації Соснівського райвиконкому, ОСОБА_7 є власницею 1/ 4 частини квартири № 37, загальної площею 34,7 кв. м., що знаходиться за адресою м. Черкаси, вул. Грибоєдова, 63. Крім позивача, співвласниками даної квартири є ОСОБА_6 (відповідач), діти : ОСОБА_8, ОСОБА_9, оскільки квартира АДРЕСА_3 було приватизовано ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в період шлюбу.

Згідно із даними витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, в реєстрі прав власності на нерухоме майно 1/ 4 частка кожного із співвласників зареєстрована 03.11.2005 року під номером 12644494.

Із копії технічного паспорту вбачається, що квартира складається з однієї житлової кімнати розміром 18 кв.м., загальною площею 34, 7 кв. м, розташованої на 4 поверсі п яти поверхового будинку.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідно даних технічного паспорту на спірну квартиру № 37, що знаходиться в будинку № 63 по вул. Грибоєдова в м. Черкаси, дана однокімнатна квартира не може бути поділена між позивачем та відповідачем в натурі, оскільки житлова кімната всього одна, її неможливо поділити із влаштуванням окремого входу в квартиру (квартира на 4 поверсі), поділ в натурі часток права власності повинен відбуватися з урахуванням санітарних норм мінімальної житлової площі на одну особу.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону.

Відповідно до ст. ст. 317, 318 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Також, права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

За правилами ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

За змістом зазначеної норми закону припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених випадків, але в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім'ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

Апелянт посилається, що ухваленим рішенням суду йому завдано істотної шкоди, грубо порушено його конституційне право на житло, оскільки він є співвласником 1/ 4 частини квартири і іншого житла не має. Оскільки частки усіх співвласників є рівними по 1/ 4 частині, то позивач також має таку ж частку як і відповідач, тому безпідставним є висновок суду про припинення права особи на частку у спільному майні та сплати компенсації за частку відповідачу та визнання за позивачем права власності на 1/ 2 частину квартири.

Суд першої інстанції, в порушення вимог ст. ст. 212 - 214 ЦПК України характеру спірних відносин не з'ясував, ухвалюючи рішення, керувався положеннями як ст. 364, так і ст. 365 ЦК України, які є взаємовиключними і одночасно застосовані бути не можуть.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 58 належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 60 Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 12 липня 2016 року, залишеного в силі апеляційним судом Черкаської області від 31 серпня 2016 року вселено у спірну квартиру ОСОБА_6 та зобов`язано ОСОБА_7 не чинити перешкод відповідачу у користуванні даною квартирою.

Як вбачається із матеріалів справи з часу вселення відповідача в квартиру ОСОБА_6 постійно в ній проживає та утримує, оскільки іншого житла не має.

Позивач визнала в суді факт проживання відповідача, оскільки посилалась., що ним проводяться ремонтні роботи в квартирі без погодження з нею.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що відповідач у спірній квартирі не проживає, не приймає участі в утриманні квартири та інтересу до квартири не проявляє, суперечить встановленим обставинам у справі.

Тому колегія суддів вважає, що суд дійшов безпідставно до висновку, що відповідач не проживає в квартирі , не приймає участі в утриманні квартири, не сплачує податків та зборів , не проявляє інтересу до квартири, оскільки такий висновок суду суперечить обставинам справи, які було встановлено судом.

Також апелянт посилається, що суд невірно послався в рішенні на правову позицію Верховного Суду України, яка сформована під час розгляду справ 02.07. 2014 року та 15.05. 2013 року, де чітко зазначено, що лише сукупність обставин вказаних в ст. 365 ЦК України дає суду право на припинення права власності на частку у спільному майні.

Колегія суддів повністю погоджується з даними доводами апелянта, які підлягають задоволенню, оскільки в даному випадку відсутня сукупність вказаних обставин, які б давали право на задоволення вимог позивача та припинення права власності на частку у спільному майні квартирі.

Враховуючи, що апелянтом не заперечується, що спірна квартира є неподільною і його частка, як і частка інших співвласників не може бути виділена в натурі, однак він наполягає, що виплата позивачем йому 67700 гривень за частку відповідача завдає його інтересам істотної шкоди, що не враховано судом першої інстанції при вирішенні даного спору, як і не доведено позивачем, що спільне користування майном є неможливим, тому у суду відсутні підстави для задоволення вимог позивача.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не звернув уваги та не врахував, що у відповідача ОСОБА_6 є тільки право власності на 1/ 4 частинку спірної квартири, а іншого житла він не має.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з положень ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, спростовують висновки суду першої інстанції, тому підлягають задоволенню, оскільки відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача за наявних обставин справи та доказів, наданих сторонами.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним зясуванням обставин справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону, тому доводи апеляційної скарги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача.

Керуючись ст. ст. 303,304,307,309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів ,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 09 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9 про припинення права власності відповідача на частку у спільному майні шляхом сплати грошової компенсації скасувати, ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9 про припинення права власності відповідача на частку у спільному майні шляхом сплати грошової компенсації відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :