Справа № 145/993/15-ц Провадження № 22-ц/772/2918/2017Головуючий в суді першої інстанції Мазурчак А. Г.
Категорія 47 Доповідач Якименко М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області у складі:

Головуючого Якименко М.М.,

Суддів: Оніщука В.В., Войтка Ю.Б.,

За участю секретаря Кирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Апеляційного суду Вінницької області справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Гніванської міської ради про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 25.09.2017,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом, який згодом був уточнений, в якому вказувала, що в її власності перебуває земельна ділянка площею 0,1214 га, яка розташована в АДРЕСА_1.

Вказана земельна ділянка була передана їй рішенням 17 сесії 3 скликання Гніванської міської ради від 26 червня 2001 року. Право власності на неї посвідчується державним актом на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 23 серпня 2001 року.

Держаним актом посвідчується її право на дві земельні ділянки - 0,1000 га - для будівництва та обслуговування будівель, 0,0214 га - для ведення підсобного господарства. Але оскільки право власності на земельні ділянки не може бути посвідчено одним державним актом, вона вирішила виготовити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, з подальшою її реєстрацією в державному земельному кадастрі та отриманням свідоцтва витягу про державну реєстрацію прав на земельні ділянки.

При погодженні меж вказаних ділянок ОСОБА_3 відмовився від вчинення таких дій, мотивуючи це тим, що межі її земельних ділянок невірно встановлені і можуть накладатись на його земельні ділянки, які належать йому на праві власності і на які він виготовив державні акти.

ОСОБА_2 були отримані копії держаних актів серії НОМЕР_2 на земельну ділянку площею 0,0878 га, державного акту серії НОМЕР_3 на земельну ділянку площею 0,0895 га, та державного акту серії НОМЕР_4 на земельну ділянку площею 0,022 га., власником яких зазначено ОСОБА_3; суміжним землекористувачем земельних ділянок площею 0,0122 га та 0,0878 га вказано її.

Вивчивши отримані копії державних актів ОСОБА_3 та порівнявши фактично встановлені межі її земельної ділянки та її межі відповідно до державного акту нею було виявлено, що при встановленні межового знаку (паркану) ОСОБА_3 було порушено межі її земельної ділянки, внаслідок чого в неї відсутній доступ до неї, а саме частково перегороджено прохід.

Такі обставини змусили її звернутись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом перенесення ОСОБА_3 за власний рахунок паркану.

ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просить визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_5 від 23.08.2001р. на земельну ділянку площею 0,1214 га виданий за адресою АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_2.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 25.09.2017 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 було задоволено: зобов'язано ОСОБА_3 усунути ОСОБА_2 перешкоди у користуванні належною їй на праві власності земельною ділянкою, площею 0,1214 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування будівель, ведення підсобного господарства і належить їй на підставі державного акту на право власності на землю НОМЕР_1 від 23 серпня 2001 року, виданого на підставі рішення 17 сесії 3 скликання Гніванської міської ради від 26.06.2001 року шляхом перенесення за власний рахунок паркану відповідно до меж земельної ділянки площею 0,0878 га, кадастровий номер НОМЕР_6, що належить ОСОБА_3 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 10.03.2010 року.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Гніванської міської ради було задоволено: визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 23.08.2001 року яким посвідчується право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,1214 га за адресою АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

З таким рішенням не погодився ОСОБА_3 та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважаючи рішення районного суду в частині задоволення первісного позову незаконним та необгрунтованим просив його скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні її позову, а також розподілити судові витрати у вигляді витрат на правову допомогу, які, як він вказує, не були розподілені в повній мірі судом першої інстанції.

ОСОБА_2 рішення Тиврівського суду не оскаржувала, а тому колегія перевіряє його в тій частині, яка оскаржується ОСОБА_3.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, учасників судового розгляду, дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, прийшла до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд повинен вирішити, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; які правові норми підлягають застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам рішення суду в частині задоволення позову ОСОБА_2 не відповідає.

Так, задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що державний акт серії НОМЕР_7 від 23.08.2001р. на земельну ділянку ОСОБА_2, площею 0,1214 га, виданий з порушенням п.1.4. „Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі", затвердженої наказом Держкомзему України від 04.05.1999р. №43, оскільки рішення сільської ради на передачу у власність земельної ділянки саме такою площею не приймалось, що є підставою для визнання його недійсним.

Згідно ст. 16 ЦК України - кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно ст. 391 ЦК України - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У відповідності до ч. 2 ст. 152 ЗК України - власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_4 суд виходив з того, що вона є власником земельної ділянки, право на яку посвідчується вказаним вище актом. Беручи його за належний та допустимий доказ районним судом були встановлені обставини, щодо площі ділянки, якою вона фактично користується, він був покладений в основу результатів висновку судово-землевпорядної експертизи, яка була проведена ТОВ «Подільський центр судових експертиз».

Однак суд першої інстанції вирішуючи спір, не звернув уваги, що за його ж рішенням державний акт визнаний недійсним, що в свою чергу вказує на відсутність правових підстав для захисту прав ОСОБА_4, як власника земельної ділянки.

Також колегією було встановлено, що паркан, щодо якого ставила вимоги ОСОБА_2 встановлений ОСОБА_3 ще у 2006 році і розташований на земельній ділянці загального користування, яка перебуває у власності міської ради.

На це вказує технічний паспорт на будинковолодіння та матеріали інвентаризаційної справи. Цю обставину підтвердив експерт, допитаний в судовому засіданні.

З зазначеного випливає, що ОСОБА_3 право ОСОБА_2, як власника земельної ділянки, не порушено.

Встановлені колегією суддів обставини в сукупності дають можливість зробити висновок щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвели до помилкового висновку про задоволення первісного позову.

Особливу увагу колегія суддів звертає на те, що задоволення зустрічного позову, як це передбачено ч.2 ст.123 ЦПК України, може виключити повністю або частково задоволенні первісного позову.

Всупереч положенню цієї статті, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини у справі, що стосуються зустрічного позову, припустився помилки при задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, взявши до уваги державний акт на земельну ділянку, який цим же рішенням був визнаний недійсним.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 є вагомими та вказують на беззаперечну невідповідність висновків суду обставинам справи в тій частині рішення, що оскаржується. А тому колегія прийшла до висновку про скасування рішення районного суду в частині задоволення позову ОСОБА_2 та ухвалення нового, про відмову у її позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Беручи до уваги вказану норму процесуального закону судом першої інстанції було стягнуто на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 640 грн.

В апеляційній скарзі зазначається, що судові витрати були стягнуті судом не в повному розмірі, зокрема не стягнуто витрати, понесені ним на правову допомогу, які є документально підтверджені.

За змістом ст. 220 ЦПК України суд, що ухвалив рішенн, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення, судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до ст. 307 ЦПК України суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішити таке поставлене скаржником питання. Проте ОСОБА_3 не позбавлений права звернутись до суду першої інстанції для його вирішення в порядку ст. 220 ЦПК України.

Виходячи з положень ст. 88 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 704, 00 гривні, які були сплачені ним за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 60, 88, 220, 307, 309,313,314, 316, 319 ЦПК України, ст. 152 ЗК України, ст.ст. 16, 391 ЦК України колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 25.09.2017 в частині задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою залишити без задоволення.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 704,00 гривні, які були ним сплачені за подання апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: