Провадження №4-с/369/105/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.12.2017 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

при секретарі Водала А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за скаргою ОСОБА_1, заінтересовані особи Києво-Святошинський районний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управлінь юстиції у Київській області, ОСОБА_2 про скасування постанови, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2017 року заявник звернувся зі скаргою до суду. Свої вимоги мотивував тим, що Києво-Святошинським районним судом Київської області було ухвалено рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 На виконання рішення виданий виконавчий лист про стягнення на користь позивача заборгованості в розмірі 48 197,90 грн. Виконавчий лист був предявлений до виконання до відділу Державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управлінь юстиції у Київській області та постановою державного виконавця від 27 листопада 2013 року відкрито виконавче провадження та постановою державного виконавця 10 грудня 2013 року накладено арешт на ? частину житлового будинку по вул. Енгельса, 21, в с.Бузова. Прийнята постанова не відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження», оскільки вона не отримувала постанову ні про відкриття виконавчого провадження, ні про арешт майна.

Дані порушення грубо порушили його права тому скаржник просив поновити пропущений строк звернення до суду та скасувати постанову державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управлінь юстиції у Київській області від 10 грудня 2013 року про накладення арешту на ? частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с.Бузова, вул. Енгельса, 21.

У судовому засіданні представник ОСОБА_3 вимоги скарги підтримав. Просив суд задоволити скаргу у повному обсязі.

У судове засідання представники заінтересованих осіб Києво-Святошинський районний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управлінь юстиції у Київській області, ОСОБА_2 не зявились. Про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Суд, заслухавши пояснення осіб, що брали участь у розгляд справи, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній письмові докази, приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

За ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження», чинного на час відкриття виконавчого провадження, встановлювались гарантії прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні: державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб; державний виконавець роз'яснює особам, які беруть участь у виконавчому провадженні або залучаються до проведення виконавчих дій, їхні права згідно з вимогами цього Закону.

Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені в порядку, встановленому цим Законом.

У разі встановлення обґрунтованості скарги, суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує державного виконавця або іншу посадову особу ДВС задовільними вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

При розгляді справи судом встановлено, що 24 жовтня 2013 року Києво-Святошинським районним судом Київської області був виданий виконавчий лист №369/8178/12, на виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 48 197,90 грн.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Постановою державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управлінь юстиції у Київській області від 27 листопада 2013 року відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню рішення суду.

Постановою державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управлінь юстиції у Київській області від 10 грудня 2013 року накладено арешт на ? частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с.Бузова, вул. Енгельса, 21.

За ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі. За умови авансування стягувачем у порядку, передбаченому цим Законом, витрат на організацію та проведення виконавчих дій документи виконавчого провадження можуть надсилатися його учасникам рекомендованими листами.

У матеріалах справи відсутні відомості про направлення постанови про відкриття виконавчого провадження та постанова про арешт майна боржника рекомендованими листами, оскільки матеріали справи не містять ні зворотного повідомлення, ні реєстрів відправлення рекомендованої кореспонденції. Тому в цій частині доводи скарги є обґрунтованими. Разом з тим, направлення постанови простими листами не може мати наслідком її скасування. Дана обставина враховується судом при визначенні строків оскарження.

Так, право на звернення до суду є строковим. Скаргу на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод (абзац 2 частини першої статті 385 ЦПК).

Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом (частина третя статті 385 ЦПК).

Законом України «Про виконавче провадження» встановлено спеціальний порядок обчислення строків звернення до суду зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби та їх посадових осіб, який судам і потрібно враховувати, а не загальний строк, визначений статтею 385 ЦПК. Наприклад, десятиденний строк обчислюється з моменту одержання заявником копії відповідної постанови: про відкриття виконавчого провадження, про відмову у відкритті виконавчого провадження (стаття 26 Закону України «Про виконавче провадження»), про повернення стягувачу виконавчого документа (стаття 47 Закону України «Про виконавче провадження»), про закінчення виконавчого провадження (стаття 49), про арешт коштів чи майна боржника (стаття 57 Закону України «Про виконавче провадження»), з дня отримання повідомлення про результати рецензування оцінки майна боржника (частина четверта статті 58 Закону України «Про виконавче провадження»).

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 10 жовтня 2017 року дізналась про наявність арешту на її майно та 17 жовтня 2017 року подала скаргу до суду. Тому на підставі викладеного та враховуючи, що оскаржувані постанови у порушення вимог закону не направлялись рекомендованими листами, суд приходить до висновку, що строки звернення скаржником не пропущено.

Частиною 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції статті чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України.

Відповідно положень ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, у тому числі: у процесі виконання рішень за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі необхідності примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням поліцейських, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке за законом можливо звернути стягнення.

Згідно ч. 2, 5 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець приймаючи до виконання виконавчий документ в постанові про відкриття виконавчого провадження вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусово із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій.

Копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Виходячи зі змісту статті 387 ЦПК, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Відповідно до пункту 3 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 11), а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов'язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина сьома статті 12).

За ст.. 27 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення. У разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір та витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються.

Ст. 31 Закону встановлено, що боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Враховуючи те, що державним виконавцем встановлений строк для добровільного виконання судового рішення, всіх оскаржувані виконавчі дії державним виконавцем вчинялись вже після даного строку, наявність обовязку виконавця розпочати виконання на наступний день, тому доводи скарги щодо неправомірності подальших дій виконавця є необґрунтованими та такими, що суперечать положенням Закону, чинного на час виникнення спірних правовідносин. Посилання скаржника щодо можливості накладення арешту та вчинення інших виконавчих дій лише після належного підтвердження отримання боржником постанови про відкриття, суперечать ст. 31 Закону, жодної привязки момент розпочинання виконання з отриманням боржником постанови закон не містить, а пояснення скарги є лише думкою ОСОБА_1

Враховуючи обвязки виконавця, наявність у виконавчому провадженні не лише боржника, а й стягувача, строків проведення виконавчих дій, необхідність дотриманням виконавцем рівноваги прав не лише боржника, а й стягувача, суд вважає, що права боржника в даному випадку не порушені. Відповідно до ч. 1 ст. 11 та ст. 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 57-64, 208-223 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

У задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом 5 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення ухвали, можуть подати апеляційну скаргу протягом 5 днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Н.С. Пінкевич