Провадження № 22-ц/783/1601/17 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М, Цяцяка Р.П.

секретаря: Жукровської Х.І.

з участю: ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Галицької районної адміністрації Львівської міської ради та ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 21 грудня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, Виконавчого комітету Львівської міської ради, Відділу приватизації державного житлового фонду Галицького району Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, Голови ліквідаційної комісії відділів приватизації державного житлового фонду начальника управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради ОСОБА_8, Державного нотаріуса Третьої Макіївської державної нотаріальної контори Міністерства юстиції України Червинської Ніли Євгенівни, за участю третіх осіб Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, Львівської міської ради, Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради про визнання протиправним та скасування розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради народних депутатів від 29.08.1996 р. №841 «Розгляд заяви гр. ОСОБА_10.»; визнання приватизації квартири НОМЕР_1 незаконною в частині приватизації приміщення на горищі площею 45,00 кв.м. у ярусі мезоніну будинку АДРЕСА_10; визнання протиправним та скасування п. 18 додатку до п. 1 розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради народних депутатів від 12.12.1996 року №1229 «Про передачу квартир у власність громадян» в частині передачі у спільну сумісну власність ОСОБА_10 (уповноважений власник), ОСОБА_11, ОСОБА_7, ОСОБА_6 приміщення на горищі площею 45,00 кв.м. у ярусі мезоніну будинку АДРЕСА_10; визнання протиправним та скасування п. 1 розпорядження Виконавчого комітету Львівської міської Ради народних депутатів від 13.12.1996 року № 930 «Про затвердження розпорядження голови Галицької районної адміністрації "Про передачу квартир у власність громадян" від 12.12.96 №1229» в частині затвердження п. 18 додатку до п. 1 розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради народних депутатів від 12.12.1996 року №1229 «Про передачу квартир у власність громадян» в частині/щодо передачі у спільну сумісну власність ОСОБА_10 (уповноважений власник), ОСОБА_11, ОСОБА_7, ОСОБА_6 приміщення на горищі площею 45,00 кв.м. у ярусі мезоніну будинку АДРЕСА_10; визнання свідоцтва НОМЕР_3 про право власності на квартиру від 13.12.1996 року, виданого виконавчим комітетом Львівської міської Ради народних депутатів, яким посвідчено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності гр. ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_7, ОСОБА_6, - частково недійсним в частині приватизації приміщення на горищі площею 45,00 кв.м. у ярусі мезоніну будинку АДРЕСА_10 визнання свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.11.2011 року, виданого державним нотаріусом Третьої Макіївської державної нотаріальної контори Червинською Нілою Євгенівною та зареєстрованого в реєстрі за №1-684, ОСОБА_3 на 1/4 частину квартири АДРЕСА_9 як спадкове майно після смерті ОСОБА_11, що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, - частково недійсним в частині права на горищне приміщення площею 45,00 кв.м. у ярусі мезоніну будинку АДРЕСА_10; визнання протиправним та скасування прийнятого 17.12.2011 року реєстратором Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» рішення про державну реєстрацію права приватної спільної часткової власності - 1/4 ідеальної частки квартири НОМЕР_1 у будинку АДРЕСА_10 за ОСОБА_3, - в частині державної реєстрації права приватної спільної часткової власності на горищне приміщення площею 45,00 кв.м. у ярусі мезоніну будинку АДРЕСА_10.

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_5 задоволено.

Визнано протиправним та скасовано розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради народних депутатів від 29.08.1996 р. №841 «Розгляд заяви гр. ОСОБА_10.».

Визнано приватизацію квартири НОМЕР_1 незаконною в частині приватизації приміщення на горищі площею 45,00 кв.м. у ярусі мезоніну будинку АДРЕСА_10.

Визнано протиправним та скасовано п. 18 додатку до п. 1 розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради народних депутатів від 12.12.1996 року №1229 «Про передачу квартир у власність громадян» в частині передачі у спільну сумісну власність ОСОБА_10 (уповноважений власник), ОСОБА_11, ОСОБА_7, ОСОБА_6 приміщення на горищі площею 45,00 кв.м. у ярусі мезоніну будинку АДРЕСА_10.

Визнано протиправним та скасовано п. 1 розпорядження Виконавчого комітету Львівської міської Ради народних депутатів від 13.12.1996 року № 930 «Про затвердження розпорядження голови Галицької районної адміністрації "Про передачу квартир у власність громадян" від 12.12.96 №1229» в частині затвердження п. 18 додатку до п. 1 розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради народних депутатів від 12.12.1996 року №1229 «Про передачу квартир у власність громадян» в частині/щодо передачі у спільну сумісну власність ОСОБА_10 (уповноважений власник), ОСОБА_11, ОСОБА_7, ОСОБА_6 приміщення на горищі площею 45,00 кв.м. у ярусі мезоніну будинку АДРЕСА_10.

Визнано свідоцтво НОМЕР_3 про право власності на квартиру від 13.12.1996, видане виконавчим комітетом Львівської міської Ради народних депутатів, яким посвідчено, що квартира за адресою: АДРЕСА_3/а належить на праві спільної сумісної власності гр. ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_7, ОСОБА_6, - частково недійсним в частині приватизації приміщення на горищі площею 45,00 кв.м. у ярусі мезоніну будинку АДРЕСА_10.

Визнано свідоцтво про право на спадщину за законом від 25.11.2011 року, видане державним нотаріусом Третьої Макіївської державної нотаріальної контори Червинською Н.Є. та зареєстроване в реєстрі за №1-684, ОСОБА_3 на 1/4 частину квартири АДРЕСА_9 як спадкове майна після смерті ОСОБА_11, що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, - частково недійсним в частині права на горищне приміщення площею 45,00 кв.м. у ярусі мезоніну будинку АДРЕСА_10.

Визнано протиправним та скасовано прийняте 17.12.2011 року реєстратором Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» рішення про державну реєстрацію права приватної спільної часткової власності - 1/4 ідеальну частку квартири НОМЕР_1 у будинку АДРЕСА_10 за ОСОБА_3, - в частині державної реєстрації права приватної спільної часткової власності на горищне приміщення площею 45,00 кв.м. у ярусі мезоніну будинку АДРЕСА_10.

Рішення в апеляційному порядку оскаржили Галицька районна адміністрація Львівської міської ради та ОСОБА_3,вважають, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

ОСОБА_3 в апеляційній скарзі зазначає, що зважаючи на зміст позовних вимог, якими є визнання протиправними та скасування рішень органів місцевого самоврядування з мотивів невідповідності їх Конституції України та Законам України, якими вказані органи повинні були керуватися при прийнятті оскаржуваних рішень, позивач фактично оспорює процедуру здійснення управлінських функцій органами місцевого самоврядування при здійсненні своїх владних повноважень, що передбачені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», Положенням про порядок передачі квартир у власність громадян та Правилами користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями. Тобто, розгляд заявлених вимог про визнання оскаржуваних рішень протиправними (а не незаконними), що є формою захисту, яка передбачена п. 1 ч. 2 ст. 162 КАС України, належать до повноважень адміністративного суду, а тому висновок суду першої інстанції про те, що спірні правовідносини втратили публічність і мають розглядатись в порядку цивільного законодавства, суперечать чинному процесуальному законодавству. Окрім цього, апелянт зазначає, що суд першої інстанції встановивши набуття ОСОБА_5 права власності на квартиру АДРЕСА_4 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу квартири від 24.07.2013 року, укладеного між попереднім власником, ОСОБА_12 та позивачем, не врахував те, що на момент прийняття оскаржуваних рішень органів місцевого самоврядування ОСОБА_5 не мав жодного відношення ні до квартири АДРЕСА_10 ні до горища цього житлового будинку, а відтак не з»ясував, яке саме його право було порушене у зв»зку із прийняттям органом місцевого самоврядування оскаржуваних ним рішень. Крім цього, позивач, перед купівлею квартири, оглядав квартиру і не вбачав порушення в майбутньому при придбанні квартири права на користування горищем, що підтверджується укладенням ним договору купівлі - продажу квартири від 24.07.2013 року. На думку апелянта, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що в матеріалах справи відсутні будь - які докази на підтвердження того, що спірне приміщення площею 45 кв.м. належить до допоміжних приміщень багатоквартирного будинку, призначене для спільного користування мешканцями будинку та про те, що через вказане приміщення може бути здійснено доступ до вентиляційних каналів, оскільки вхід у вищевказане приміщення можливий лише через квартиру НОМЕР_1, належну відповідачам ОСОБА_13. А тому, права мешканців багатоквартирного будинку АДРЕСА_10 жодним чином не були порушені при здійсненні приватизації квартири ОСОБА_3, оскільки у них і так не було доступу до спірного приміщення. Крім цього, просить врахувати, що в матеріалах справи містяться докази користування ОСОБА_3 разом із своєю сім»єю квартирою НОМЕР_1 площею 111,5 кв.м. до винесення оскаржуваних розпоряджень про приватизацію спірної квартири. Щодо здійснення перепланування спірної квартири ОСОБА_3 зазначає, що в органи приватизації не подавались документи, згідно яких вона отримала право на перепланування своєї квартири, оскільки таке перепланування ще не здійснено і для проведення перепланування не потрібно згоди інших мешканців будинку, а тому надання дозволу на збільшення житлових кімнат у квартирі НОМЕР_1 не порушує прав інших мешканців будинку. Вважає, що в оскаржуваному рішенні відсутнє посилання на положення Закону України, який би дозволив позбавити ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 права приватної власності на житло (його частину), однак суд задовольнивши повністю вимоги позивача фактично незаконно та безпідставно позбавив відповідачів права приватної власності. З вищенаведених підстав ОСОБА_3 просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Галицька районна адміністрація Львівської міської ради в апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуваним рішенням скасовано розпорядження голови Галицької районної адміністрації Львівської міської ради народних депутатів № 841 від 29.08.1996 року «Про розгляд заяви ОСОБА_10.» на підставі того, що згідно ескізу біжучих (поточних) змін за адресою: АДРЕСА_10, складеного 31.01.1977 року Львівським МБТІ, спірне приміщення площею 45 кв.м позначене, як горище. Даний факт ніким не заперечується і власне у висновку міжвідомчої комісії Галицького району від 02.04.1996 року, який став підставою для видачі розпорядження № 841 від 29.08.1996 року, вказано про те, щоб надати дозвіл гр. ОСОБА_10 за власні кошти виконати роботи по влаштуванню житла на площі частини горища згідно з поданих проектних пропозицій. Разом з тим, скасувавши вищезазначене розпорядження, суд першої інстанції, всупереч вимогам ч. 2 ст. 215 ЦПК України, не зазначив підстав для його скасування. Апелянт вважає, що суд першої інстанції оскаржуваним рішенням безпідставно скасував п. 18 додатку до п. 1 розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради народних депутатів від 12.12.1996 року №1229 «Про передачу квартир у власність громадян», в частині передачі у спільну сумісну власність ОСОБА_10 (уповноважений власник), ОСОБА_11, ОСОБА_7, ОСОБА_6 приміщення на горищі площею 45,00 кв.м. у ярусі мезоніну будинку АДРЕСА_10, оскільки на час прийняття вказаного розпорядження порядок передачі квартири у власність громадян регулювався Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положенням про порядок передачі квартири (будинків)у власність громадян, затвердженого Наказом державного комітету України по житлово - комунальному господарству № 56 від 15.09.1992 року, якими чітко встановлено порядок передачі квартир у власність громадян та визначено перелік документів, необхідних для проведення такої приватизації. І оскільки власниками квартири АДРЕСА_5 було надано весь необхідний для приватизації квартири пакет документів, підстав для відмови районною адміністрацією в приватизації вищевказаної квартири не було, як і законних підстав для витребування додаткових документів, не передбачених законом. Суд першої інстанції, не врахував те, що питання про приєднання частини горища площею 45 кв.м до квартири АДРЕСА_5 розглядалось на засіданні міжвідомчої комісії Галицького району, до складу якої входили представники управління охорони історичного середовища, яка прийняла рішення про технічну можливість приєднання частини горища під житло до квартири АДРЕСА_5. А відтак, вищенаведеним спростовується твердження суду про те, що відповідачами не представлено суду доказів на підтвердження повідомлення та погодження реконструкції спірної квартири із визначеними законом органами охорони історичних пам»яток. З вищенаведених підстав, Галицька районна адміністрація Львівської міської ради просить рішення суду в частині визнання протиправними та скасування розпоряджень Галицької районної адміністрації Львівської міської ради народних депутатів від 29.08.1996 року № 841 та від 12.12.1996 року № 1229 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч.ч.1,2 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно зі ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до роз'яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов»язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55).

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних спав з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.(ст..1 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних,сімейних, трудових відносин.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Зазначені вище норми визначають об»єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

До прав, які підлягають цивільно - правовому захисту, відносяться всі майнові й особисті немайнові права, які належать суб»єктам цивільного права. Суб»єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Суд повинен установити: чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася за захистом прав до суду; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами це підтверджується, і залежно від установленого повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову у їх задоволенні.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», суть приватизації державного житлового фонду полягає у відчуженні квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Пункт 41 «Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян», затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 р. №56 (із змінами та доповненнями, внесеними наказом Держжитлокомунгоспу України від 05.08.1994 року №72), передбачає, що не підлягають приватизації допоміжні приміщення житлових будинків, які призначені для забезпечення експлуатації та обслуговування будинку (приміщення теплопунктів, котельних, сміттєзбірників, колясочних, приміщення, через які прокладені мережі комунікації, а також приміщення, які використовуються для розміщення обслуговуючого будинок персоналу, та складські приміщення).

Відповідно до п. 19 «Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 р. №572 «Про механізм впровадження Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"» (Із змінами і доповненнями, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 17 травня 1994 року №316), переобладнання і перепланування жилих і підсобних приміщень, балконів і лоджій власниками квартир, наймачами і орендарями може провадитися лише з метою поліпшення благоустрою квартири за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у цьому будинку.П. 26 зазначених Правил встановлено, що сходові клітки, ліфтові шахти, горища, підвали та інші допоміжні приміщення будинків повинні утримуватися в чистоті, не захаращуватися, закриватися на замки. Себто, горища віднесені до допоміжних приміщень будинку.

Судом першої інстанції встановлено, що ,08.10.1991 року, на підставі рішення міськвиконкому №407 від 27.09.1991 року, виконавчим комітетом Львівської міської ради народних депутатів було видано ордер на жиле приміщення №012347 гр. ОСОБА_10 з сім'єю з 3 осіб (вона, мати ОСОБА_14, батько ОСОБА_11) на право зайняття в порядку обміну жилого приміщення жилої площі 35,0 кв.м., яка складається з 2 кімнат в ізольованій, загальній квартирі по адресу: АДРЕСА_7.

Судом першої інстанції також встановлено, що згідно §1 витягу з протоколу №11 засідання міжвідомчої комісії Галицького району м. Львова від 02.04.1996 р., на засіданні міжвідомчої комісії «Слухали: Заяву гр. ОСОБА_10, яка проживає в кв.НОМЕР_1 на АДРЕСА_5 просить дати дозвіл на влаштування житлових приміщень на площі горища згідно поданих проектних пропозицій. Квартира НОМЕР_1 на АДРЕСА_5 розташована в мезоніні будинку, складається з двох житлових кімнат пл. 15,9 кв.м., 18,9 кв.м., кухні пл. 15,8 кв.м., коридору площею 7,0 кв.м., ванни пл. 8,4 кв.м., туалет пл. 0,6 кв.м. Вирішили: Технічно можливо приєднати частину горища під житло до кв. НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_5, яка розташована в мезоніні, згідно поданих проектних пропозицій Після чого квартира буде складатися з чотирьох житлових кімнат пл. 65,0 кв.м. /20,0+10,2+18,9+15,9/ кухні пл. 11,0 кв.м., ванни пл. 5,3 кв.м., туалету пл. 0,6 кв.м., коридору 11,0 кв.м., 4,0 кв.м. Вищевказані роботи зареєструвати в інспекції Держархбудконтролю. Висновок набирає чинності після затвердження розпорядженням голови районної адміністрації» (а.с. 11, 98; аркуш інвентаризаційної справи 138 /інвентаризаційної справи по будинку за адресою: АДРЕСА_5/).

Відповідно до розпорядженням Галицької районної адміністрації Львівської міської ради народних депутатів від 29.08.1996 р. №841 «Розгляд заяви гр. ОСОБА_10.»: Висновок міжвідомчої комісії Галицького району /пр. №11 §1 від 02.04.96р./ затверджено (п. 1); Дозволено гр. ОСОБА_10 за власні кошти виконати роботи по влаштуванню житла на площі частини горища згідно поданих проектних пропозицій. Квартира НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_5 розташована в мезоніні, після перепланування квартира НОМЕР_1 буде складатися з чотирьох житлових кімнат пл. 65,0 кв.м. /20,0+10,2+18,9+15,9/, кухні пл. 11,0 кв.м., ванни пл. 5,3 кв.м., туалету пл. 0,6 кв.м., коридору пл. 11,0 кв.м., 4,0 кв.м. (п. 2). Гр. ОСОБА_10 вищевказані роботи зареєструвати в інспекції Держархбудконтролю (п. 3). Після закінчення робіт гр. ОСОБА_10 звернутися в ЖЕК-104, Львівське МБТІ для внесення змін в технічну документацію на квартиру згідно цього розпорядження (п. 4). Начальнику ЖЕК-104, Львівському МБТІ внести зміни в технічну документацію на квартиру відповідно цьому розпорядженню попередньо перевіривши відповідність проектним пропозиціям (п. 5). (а.с. 10, 97; аркуш інвентаризаційної справи 137).

12.12.1996 року Галицькою районною адміністрацією Львівської міської ради народних депутатів прийнято розпорядження №1229 «Про передачу квартир у власність громадян», згідно якого, «на виконання Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" від 19.06.1992 р. Закону України "Про внесення змін і доповнень до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" від 22.03.1994 р.» Передано у власність громадянам квартири згідно з додатком (п. 1). Відділу житлового господарства зняти з балансу місцевих Рад квартири, котрі передаються у власність громадянам згідно з додатком (п. 2). Керівникам ЖЕКів, на території яких знаходяться квартири, в десятиденний термін укласти договори з їх власниками на участь у витратах на обслуговування та ремонт будинків (п. 3). Відповідно до п. 18 додатку до розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради народних депутатів від 12.12.1996 року №1229, у спільну сумісну власність ОСОБА_10 (уповноважений власник), ОСОБА_11, ОСОБА_7, ОСОБА_6 було передано двокімнатну квартиру АДРЕСА_8/а загальною площею 115,50 кв.м., відновна вартість 20,21 грн., доплата за надлишки 3,76 грн. (а.с. 12, 13, 95, 96).

Розпорядженням Виконавчого комітету Львівської міської Ради народних депутатів від 13.12.1996 року №930 «Про затвердження розпорядження голови Галицької районної адміністрації "Про передачу квартир у власність громадян" від 12.12.96 №1229» затверджено розпорядження голови Галицької районної адміністрації від 12.12.96 №1229 "Про передачу квартир у власність громадян" /п. 1/ (а.с. 14).

Згідно з розпорядженням від 13.12.1996 року №930 виконавчого комітету Львівської міської Ради народних депутатів було видано свідоцтво НОМЕР_4 про право власності на квартиру від 13.12.1996, яким посвідчено, що квартира за адресою: АДРЕСА_3/а належить на праві спільної сумісної власності гр. ОСОБА_10 та членам її сім'ї ОСОБА_11, ОСОБА_7, ОСОБА_6. Загальна площа квартири 115,50 кв.м. Квартира зареєстрована ЛМБТІ на підставі свідоцтва про право власності і записана у реєстрову книгу за №23219 (а.с. 15; аркуш реєстраційної справи 2/реєстраційної справи за адресою: АДРЕСА_9«а»/).

З копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.11.2011 року, виданого державним нотаріусом Третьої Макіївської державної нотаріальної контори Червинською Н.Є. та зареєстрованого в реєстрі за №1-684 (спадкова справа №156/2011),вбачається, що спадкоємцем майна (1/4 частини квартири НОМЕР_1 у будинку АДРЕСА_12) ОСОБА_11, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, є його дочка ОСОБА_3 (а.с. 17, 18; аркуш реєстраційної справи 14, 15). 17.12.2011 року реєстратором ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» прийнято рішення про державну реєстрацію права приватної спільної часткової власності - на 1/4 ідеальну частку квартири НОМЕР_1, розташованої у АДРЕСА_12 за ОСОБА_3, із присвоєнням реєстраційного номера НОМЕР_5 (аркуш реєстраційної справи 19). ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» видано Витяг про державну реєстрацію прав за №32547193 від 17.12.2011 року (аркуш реєстраційної справи 20).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5, суд першої інстанції, враховуючи положення Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово - комунальному господарству від 15.09.1992 року №56 з наступними змінами та доповненнями, внесеними наказом Держитлокомунгоспу України від 05.08,1994 року №72, рішення Конституційного Суду України від 02.03.2004 року №4-рп/2004 у справі №1-2/2004 за конституційним зверненням ОСОБА_15 та інших громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), яким надано офіційне тлумачення положень ст.ст. 1, 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 р. №572 «Про механізм впровадження Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"» (Із змінами і доповненнями, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 17 травня 1994 року №316), рішення Конституційного Суду України від 09.11.2011 року №14-рп/2011 у справі №1-22/2011 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_16 щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», щодо набуття права власності на приміщення внаслідок укладення цивільно - правових угод, та можливості набуття у зв»язку з цим права на користування допоміжними приміщеннями, якими є, в тому числі і горище житлового будинку, враховуючи положення ч.2 ст. 382 ЦК України, дійшов висновку про те, що спірне приміщення площею 45 кв.м на горищі у ярусі мезоніну будинку АДРЕСА_12 є допоміжним приміщенням, право на користування яким мають усі мешканці житлового будинку АДРЕСА_12 а відтак таке не могло приєднуватись до квартири НОМЕР_1, що розташована у мезонінні житлового будинку, таке не підлягало приватизації, оскільки таке приєднання порушує права та законні інтереси інших мешканців цього житлового будинку на користування горищем, як допоміжним приміщенням, а відтак його переобладнання і перепланування може провадитися лише з метою поліпшення благоустрою квартири за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у цьому будинку, а також тих власників квартир, хто набув право власності з інших підстав, в тому числі і на підставі договору купівлі- продажу квартири.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що згідно ескізу біжучих (поточних) змін за адресою: АДРЕСА_13, складеного 31.01.1977 р. бюро технічної інвентаризації, спірне приміщення позначене, як горище (аркуш інвентаризаційної справи 75), з копії поверхового плану мезоніну, складеного бюро технічної інвентаризації 16.06.1980 р., посвідченої Львівським комунальним підприємством «Княже місто» відділу житлового господарства Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, вбачається, що спірне приміщення, згідно вимог Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №127 від 24.05.2001 року /зі змінами та доповненнями/ (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 10.07.2001 р. за №582/5773), - не позначене, як приналежність чи складова частина (допоміжне приміщення) квартири НОМЕР_1 (а.с. 217), з копії поверхового плану мезоніну, складеного Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації 13.03.1984 р., завіреної Галицькою районною адміністрацією Львівської міської ради та наданої серед документації, на підставі якої були прийняті оспорювані розпорядження від 29.08.1996 р. №841 та від 12.12.1996 р. №1229 (а.с. 117). Відповідно до Експлікації внутрішніх площ до плану будівлі літера «А-4» по вулиці Саксаганського №11, складеної бюро технічної інвентаризації 14.03.1984 р. та перевіреної 15.03.1984 р., спірне приміщення не зазначене серед частин приміщень квартири НОМЕР_1 (аркуш інвентаризаційної справи 112).

Аналізуючи ескіз біжучих (поточних) змін у житловому будинку АДРЕСА_12,копії поверхового плану мезоніну, у якому розташована квартира НОМЕР_1, експлікації внутрішніх площ до плану будівлі, слід зазначити, що такі складалися ще до прийняття рішень та розпоряджень органів місцевого самоврядування, які оскаржує позивач, а відтак спірне приміщення площею 45 кв.м. не могло бути зазначене, як приналежність до квартири АДРЕСА_4 оскільки питання про приєднання частини площі горища (45 кв.м) до квартири АДРЕСА_5 розглядалося Галицькою районною адміністрацією лише 29.08.1996 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції взяв до уваги матеріали інвентаризаційної справи на житловий булинок АДРЕСА_5, якими підтверджується фактичне приєднання відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 частини горища площею 45 кв.м до квартири НОМЕР_1, яка розташована у мезоніні цього житлового будинку, у яких зазначено про відсутність документів на приєднання.

Суд першої інстанції на підставі аналізу матеріалів технічної інвентаризації та пояснень сторін в їх сукупності, встановив, що спірне приміщення площею 45,00 кв.м. у просторі горища будувалося як таке, що було призначене для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців, мало статус допоміжних приміщень багатоквартирного житлового будинку, однак в результаті прийняття оскаржуваних актів виконавчими органами органу місцевого самоврядування ОСОБА_3 приєднала вказане приміщення, змінивши його функціональне призначення на підсобне/допоміжне приміщення належної їй квартири - комору.

Судом першої інстанції встановлено, що розпорядженням виконавчого комітету Львівської міської Ради народних депутатів від 18.07.1995 р. №469 «Про затвердження розпорядження голови Галицької районної адміністрації "Про передачу квартир у власність громадян" від 17.07.1995 №453» на виконання Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 р. відповідно до рішення міськвиконкому від 14.12.1994 р. №153, затверджено розпорядження голови Галицької районної адміністраціївід 17.07.1995 №453 «Про передачу квартир у власність громадян», пунктом 7 додатку до зазначеного розпорядження районної адміністрації у власність ОСОБА_17 передано двохкімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_10 а відтак ОСОБА_17, набув права приватної власності на квартиру НОМЕР_2 та спільної сумісної власності поряд з іншими мешканцями будинку на допоміжні приміщення зазначеного багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_10, в тому числі на спірне горищне приміщення площею 45,00 кв.м. у ярусі мезоніну будинку, у 1995 році, ще до прийняття виконавчими органами міської ради оскаржуваних актів.

В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу від 08.09.2000 року, посвідченого Першою Львівською держнотконторою та зареєстрованого за №7-3531, право власності на зазначену квартиру набула ОСОБА_18 (аркуші реєстраційної справи 3, 6, 10, 12, 20, 25). На підставі договору купівлі-продажу квартири від 24.07.2013 року, укладеного між ОСОБА_12 та ОСОБА_5, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кушнерик Н.П. та зареєстрованого в реєстрі за №707, позивач ОСОБА_5 став власником квартири АДРЕСА_11 (а.с. 8).

Вищенаведене свідчить про те, що ОСОБА_5 набув право власності на квартиру НОМЕР_2 у житловому будинку АДРЕСА_12 на підставі договору купівлі - продажу квартири, тобто, на підставі цивільно - правової угоди.

Як убачається із п. 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 р. №18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес), судовий захист є одним із засобів правової охорони. Конституційним Судом України у зазначеному Рішенні надано тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Згідно зі ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не з»ясував всіх фактичних обставин справи, які мають істотне значення для вирішення спору, а саме, суд не встановив чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси позивача і якими доказами це підтверджується.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_5, він просить визнати протиправними та скасувати розпорядження та рішення органів місцевого самоврядування, як такі, що порушують його права, обґрунтовуючи факт порушення незаконним приєднанням та незаконною приватизацією відповідачами частини горища площею 45 кв.м, що позбавляє його можливості користуватися допоміжним приміщенням, яке відповідно до чинного законодавства є у спільній власності всіх мешканців житлового будинку, а тому спірне приміщення відповідно до закону не могло бути приєднане до квартири відповідачів і ними приватизовано.

Як вбачається з матеріалів інвентаризаційної справи на житловий будинок АДРЕСА_12 з долучених до справи копій поверхового плану житлового будинку АДРЕСА_12, у житловому будинку вхід у спірне приміщення площею 45 кв.м, яке оскаржуваними позивачем рішеннями органів місцевого самоврядування, було приєднано до квартири НОМЕР_1 цього житлового будинку, відсутній; вхід у спірне приміщення є можливим лише через квартиру НОМЕР_1, належну на праві власності ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_6

Зазначені обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, не заперечували в суді апеляційної інстанції відповідачі, а також представник позивача, який ствердив про відсутність у житловому будинку входу у спірне приміщення, а відтак позивач немає реальної можливості користуватися спірним приміщенням, яким і ніколи не користувався.

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трегубенко проти України» заява № 61333/00, Суд наголошує, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний inter alia - «інтерес суспільства» та «умови, передбачені законом». Більше того, будь-яке втручання у право власності обов'язково повинно відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав суд, «справедливий баланс» має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Пошук такого справедливого балансу пролягає через всю Конвенцію. Далі Суд зазначає, що необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар», що свідчить про порушення ст.1 Протоколу № 1.

Як вбачається з рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції було констатовано, оскільки заявника позбавили права на майно лише з тих підстав, що порушення закону були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина. Отже, визнання недійсним договору, згідно з яким покупець отримав майно від держави, і подальше позбавлення особи цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимими.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і в оцінці дотримання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна, мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність.

Посилаючись на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що задоволення позову ОСОБА_5 суперечитиме висновкам ЄСПЛ і становитиме непропорційне втручання в право ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на мирне володіння майном (частина приміщення горища площею 45 кв.м), оскільки ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_11 вчинили необхідні дії для правомірного набуття у вдасність спірного приміщення, не допустивши зі свого боку неправомірних дій.

На думку колегії, твердження позивача про неможливість користуватися спірним приміщенням (частина горища площею 45 кв.м) у зв»зку з прийняттям органами місцевого самоврядування оспорюваних рішень та розпоряджень, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки позивач не користувався цим приміщенням у зв»язку з відсутністю у житловому будинку входу у це приміщення.

Наявність у житловому будинку АДРЕСА_12 входу у спірне приміщення, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК, не підтверджено позивачем належними і допустимими доказами у справі, а відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Слід зазначити і те, що попередні власники квартири НОМЕР_2 у житловому будинку АДРЕСА_12, ОСОБА_17, який приватизував квартиру 18.07.1995 року, а в подальшому на підставі договору курівлі - продажу 08.09.2000 року відчужив її ОСОБА_12, яка, як новий власник квартири, не мали жодних претензій до відповідачів з приводу користування ними спірною частиною приміщення площею 45 кв.м.

Судом апеляційної інстанції також встановлено, що мешканці інших квартир у житловому будинку не мали і не мають будь- яких претензій щодо приєднання спірного приміщення площею 45 кв.м до квартири НОМЕР_1 цього житлового будинку.

В матеріалах справи також відсутні належні та допустимі докази на підтвердження наявності в минулому чи в даний час спору з приводу користування спірним приміщенням (частиною горища площею 45 кв.м), між ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та мешканцями інших квартир у житловому будинку АДРЕСА_12.

Як вбачається з договору купівлі - продажу квартири, за яким ОСОБА_12 передала, а ОСОБА_5 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_12, такий посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кушнерик Н.П. 24.07.2013 року.

Оспорювані позивачем розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради народних депутатів від 29.08.1996 р. №841 «Розгляд заяви гр. ОСОБА_10.», розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради народних депутатів від 12.12.1996 року №1229 «Про передачу квартир у власність громадян», розпорядження виконавчого комітету Львівської міської Ради народних депутатів від 13.12.1996 року № 930 «Про затвердження розпорядження голови Галицької районної адміністрації "Про передачу квартир у власність громадян" від 12.12.96 №1229», оспорювані позивачем свідоцтво НОМЕР_3 про право власності на квартиру від 13.12.1996, видане виконавчим комітетом Львівської міської Ради народних депутатів, свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 25.11.2011 року державним нотаріусом Третьої Макіївської державної нотаріальної контори Червинською Н.Є. та зареєстроване в реєстрі за №1-684, ОСОБА_3 на 1/4 частину квартири НОМЕР_1 у будинку АДРЕСА_12 як спадкове майна після смерті ОСОБА_11, що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, оспорюване позивачем рішення про державну реєстрацію права приватної спільної часткової власності на 1/4 ідеальну частку квартири НОМЕР_1 у будинку АДРЕСА_10 за ОСОБА_3, були прийняті та видані в той час, коли позивач ОСОБА_5 не був власником квартири НОМЕР_2 у житловому будинку АДРЕСА_12 і на момент прийняття оскаржуваних розпоряджень органів місцевого самоврядування, видачі оспорюваних позивачем свідоцтв і прийняття рішення про державну реєстрацію права приватної спільної часткової власності на 1/4 ідеальну частку квартири НОМЕР_1 у будинку АДРЕСА_10 за ОСОБА_3, були вчинені до того часу, як ОСОБА_5 24.07.2013 року набув право власності на квартиру НОМЕР_2 у житловому будинку АДРЕСА_12, а відтак, вищезгадані розпорядження органів місцевого самоврядування, оспорювані позивачем свідоцтва, а також рішення про державну реєстрацію права приватної спільної часткової власності на 1/4 ідеальну частку квартири НОМЕР_1 у будинку АДРЕСА_10 за ОСОБА_3, не могли порушувати права та законні інтереси позивача.

Колегія суддів зазначає, що сам факт порушень органами місцевого самоврядування норм чинного законодавства на момент прийняття оскаржуваних розпоряджень, видачі оспорюваних позивачем свідоцтв, прийняття рішення про державну реєстрацію, не може слугувати підставою для їх скасування, визнання недійсними, оскільки згідно вимог ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, а відтак необхідною умовою для задоволення позовних вимог позивача є доведеність порушення, невизнання чи оспорювання його законних прав чи інтересів, чого не було встановлено судом першої інстанції у даній цивільній справі.

Разом з тим, позивач, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не довів належними та допустимими доказами наявність порушеного права, яке б підлягало захисту, а відтак в задоволенні позовних вимог слід відмовити за їх недоведеністю.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення:1) неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З врахуванням вищенаведеного, рішення Галицького районного суду м.Львова від 21 грудня 2016 року слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 - відмовити.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційні скарги Галицької районної адміністрації Львівської міської ради та ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 21 грудня 2016 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.