Справа № 306/898/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04 грудня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючої судді Кожух О.А.,

суддів Джуги С.Д., Мацунича М.В.,

за участі секретаря Сочка І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Свалявського районного центру служб для сімї дітей та молоді на рішення Свалявського районного суду від 04 жовтня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Свалявського районного центру служб для сімї дітей та молоді про поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 05.05.2017 звернулася до суду з указаним позовом посилаючись на те, що вона із 08.11.2010 працювала на посаді головного спеціаліста головного бухгалтера Свалявського районного центру служб для сімї дітей та молоді (далі - Центр). Із 01.11.2016 її переведено на посаду бухгалтера Центру.

Вказувала, що внаслідок онкологічної хвороби їй було зроблено операцію, на лікарняному вона знаходилася із 21.12.2016 по 06.04.2017. При цьому 06.04.2017 Мукачівською міжрайонною МСЕК їй надано 3-тю групу інвалідності.

Зазначала, що згідно штатного розпису Центру, затвердженого головою Свалявської РДА та погодженого начальником фінуправління, станом на 01.01.2017 для Центру було передбачено три штатні одиниці, у тому числі посада бухгалтера.

Розпорядженням голови Свалявської РДА від 28.02.2017 № 17-к «Про упорядкування граничної чисельності працівників районного центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді» було затверджено граничну чисельність працівників Центру у кількості двох штатних одиниць, а також доручено директору Центру у тижневий термін внести відповідні зміни до структури та штатного розпису Центру та подати їх на затвердження голові РДА, здійснити організаційні заходи згідно з чинним законодавством, повязані із скороченням (ліквідацією) посад та звільненням працівників.

На виконання цього розпорядження, Центром видано наказ від 17.03.2017 № 3, яким передбачено, зокрема: 1) провести скорочення чисельності працівників, шляхом скорочення із 17.03.2017 посади бухгалтера; 2) затвердити із 17.05.2017 структурну і штатну чисельність працівників Центру (додатком передбачено структуру і штат двох штатних одиниць: директора та фахівця із соціальної роботи); 3) із 17.05.2017 звільнити ОСОБА_2, яка займає посаду бухгалтера Центру.

У подальшому наказом Центру від 13.05.2017 № 6 внесено зміни до пункту 3 вищевказаного наказу від 17.03.2017 № 3 та викладено його в такій редакції: «Попередити працівників, посади яких скорочуються (ліквідовуються) про наступне звільнення у порядку, визначеному статтею 49-2 КЗпП України та звільнити з посади не раніше ніж за два місяці з дня попередження про таке вивільнення» (а.с. 34).

Наказом Центру від 30.05.2017 № 1-к звільнено ОСОБА_2 з посади бухгалтера Центру днем 30.05.2017 у звязку із ліквідацією (скороченням) посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивач вказувала, що таке звільнення вважає незаконним, оскільки при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва не було зясовано переважне право ОСОБА_1 на залишення на роботі, зокрема те, що вона є інвалідом 3-ї групи, передпенсійного віку, у неї більш висока кваліфікація і продуктивність праці, ніж у решти працівників, більш тривалий безперервний стаж роботи у Центрі. Крім цього, роботодавець попередив її безпосередньо про наступне звільнення 28.03.2017, а тому звільнив позивача, за її твердженням 17.03.2017, без дотримання двомісячного строку попередження, передбаченого ч. 1 ст. 49-1 КЗпП України.

Посилаючись на дані обставини, уточнивши позовні вимоги, остаточно просила:

1)визнати незаконними та скасувати наказ Центру № 3 від 17.03.2017 про скорочення посади бухгалтера;

2)наказ Центру № 6 від 13.05.2017 про внесення змін до наказу Центру № 3 від 17.03.2017 у частині попередження про наступне звільнення;

3)наказ Центру № 1-К від 30.05.2017 про звільнення;

4)поновити її на посаді бухгалтера Центру;

5)стягнути з Центру на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 16182 грн. 32 коп.

Рішенням Свалявського районного суду від 04 жовтня 2017 року позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ Свалявського районного центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді № 3 від 17.03.2017 про упорядкування граничної чисельності працівників районного центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді. Визнано незаконним та скасовано наказ Свалявського районного центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді № 6 від 13 травня 2017 року про внесення змін до наказу районного центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді № 3 від 17.03.2017. Визнано незаконним та скасовано наказ Свалявського районного центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді № 1-К від 30.05.2017 про звільнення бухгалтера ОСОБА_3 Поновлено ОСОБА_2 на посаді бухгалтера Свалявського районного центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді. Стягнуто зі Свалявського районного центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 16182,32 грн. Стягнуто зі Свалявського районного центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді судовий збір на користь держави в сумі 1280 грн.

На це рішення подав апеляційну скаргу Центр. Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, у звязку з чим ставить питання про скасування рішення місцевого суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволення позову ОСОБА_3

Зокрема вказує, що при звільненні позивача з посади бухгалтера у Центрі була відсутня робота за відповідною професією чи спеціальністю, оскільки залишилися дві штатні одиниці: директор та фахівець із соціальної роботи; оскільки у Центрі не було працівників, що займають таку ж посаду і виконують таку ж роботу, тому й не було кола працівників, серед яких можна було визначати осіб, які мають переважне право на залишення на роботі, і працівників, які не мають таких переваг; про звільнення, яке відбулося 30.05.2017, було повідомлено персонально ОСОБА_2 28.03.2017 з дотриманням двомісячного строку попередження, передбаченого ч. 1 ст. 49-1 КЗпП України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які взяли участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що роботодавцем при звільненні не було враховано, що позивач є інвалідом, не було запропоновано їй іншу вакантну посаду, не надано доказів, що позивач відмовилася від переведення на іншу роботу або ж що роботодавець не мав можливості перевести позивача за її згоди на іншу роботу на тій же установі, не враховано переважне право на залишенні на роботі.

Проте з таким висновком місцевого суду погодитися не можна.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників. Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Приписами ч. 2 ст. 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У відповідності до ч. ч. 1 - 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 із 08.11.2010 працювала на посаді головного спеціаліста головного бухгалтера Центру (а.с. 4). Наказом Центру від 29.10.2016 її переведено на посаду бухгалтера Центру з 01.11.2016 (а.с. 8).

Згідно штатного розпису Центру, затвердженого головою Свалявської РДА та погодженого начальником фінуправління, станом на 01.01.2017 для Центру було передбачено три штатні одиниці у тому числі посада бухгалтера (а.с. 22).

Розпорядженням голови Свалявської РДА від 28.02.2017 № 17-к «Про упорядкування граничної чисельності працівників районного центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді» було затверджено граничну чисельність працівників Центру у кількості двох штатних одиниць, а також доручено директору Центру у тижневий термін внести відповідні зміни до структури та штатного розпису Центру та подати їх на затвердження голові РДА, здійснити організаційні заходи згідно з чинним законодавством, повязані із скороченням (ліквідацією) посад та звільненням працівників (а.с. 7).

На виконання цього розпорядження, Центром видано наказ від 17.03.2017 № 3, яким передбачено, зокрема: 1) провести скорочення чисельності працівників, шляхом скорочення із 17.03.2017 посади бухгалтера; 2) затвердити із 17.05.2017 структурну і штатну чисельність працівників Центру (додаток); 3) із 17.05.2017 звільнити ОСОБА_2, яка займає посаду бухгалтера Центру (а.с.40).

Додатком передбачено структуру і штат Центру на 2017 рік у кількості двох штатних одиниць: директора та фахівця із соціальної роботи (а.с. 99-101).

Повідомленням Центру від 17.03.2017 ОСОБА_2 було персонально попереджено про наступне її вивільнення у звязку зі скороченням посади бухгалтера на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України після двомісячного терміну з моменту одержання цього персонального попередження. Дане персональне попередження отримано ОСОБА_4 28.03.2017, що стверджується відміткою про отримання, а також визнано позивачем у позовній заяві (а.с. 5, 2 зворот).

Таким чином, встановлено, що 28.03.2017 Центром було персонально повідомлено та попереджено ОСОБА_2 про наступне її вивільнення.

У подальшому наказом Центру від 13.05.2017 № 6 було внесено зміни до пункту 3 наказу від 17.03.2017 № 3 та викладено його в такій редакції: «Попередити працівників, посади яких скорочуються (ліквідовуються) про наступне звільнення у порядку, визначеному статтею 49-2 КЗпП України та звільнити з посади не раніше ніж за два місяці з дня попередження про таке вивільнення» (а.с. 39).

Наказом Центру від 30.05.2017 № 1-к звільнено ОСОБА_2 з посади бухгалтера Центру днем 30.05.2017 у звязку із ліквідацією (скороченням) посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с.48).

Отже, звільнення ОСОБА_3 з посади бухгалтера відбулося (30.05.2017) з дотриманням двомісячного строку попередження (28.03.2017), передбаченого ч. 1 ст. 49-1 КЗпП України.

Чинне законодавство не передбачає виключення із строку попередження працівника про наступне звільнення (не менш ніж за 2 місяці) часу знаходження його у відпустці або тимчасової непрацездатності (абз. 6 п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9).

Зазначення позивачем тієї обставини, що вона знаходилася лікарняному із 21.12.2016 по 06.04.2017 не передбачає виключення із строку попередження працівника про наступне звільнення часу тимчасової непрацездатності, не впливає на законність звільнення, яке здійснено 30.05.2017.

Пленум Верховного Суду України у постанові «Про практику розгляду трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 у пункті 19 звертає увагу судів на те, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1ст.40 КЗпПУ, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

При звільненні за п. 1 ст. 40 КЗпП діють переваги на залишення на роботі, що встановлені ст. 42 КЗпП. До кола працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, і працівники, які не мають таких переваг, а тому підлягають звільненню, входять всі працівники, що займають таку ж посаду і виконують таку ж роботу на підприємстві, а не тільки тих, хто працює в структурному підрозділі, в якому виконував роботу чи обіймав посаду працівник, який підлягає звільненню.

У даній справі встановлено, що при звільненні ОСОБА_3 з посади бухгалтера у Центрі була відсутня інша робота за відповідною професією чи спеціальністю (економічною а.с. 83), оскільки залишилися дві штатні одиниці: директор та фахівець із соціальної роботи. Відтак у Центрі не було працівників, що займають таку ж посаду і виконують таку ж роботу як ОСОБА_1, тому й не було кола працівників, серед яких визначати осіб, які мають переважне право на залишення на роботі, і працівників, які не мають таких переваг.

На час скорочення посади бухгалтера інші посади у Центрі вакантними не були. Відтак позивачу не пропонувалось переведення на іншу роботу в тій же установі.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 вказувала, що має переважне право на залишення, оскільки у неї більш висока кваліфікація і продуктивність праці, більш тривалий безперервний стаж роботи у Центрі (6,5 років), ніж у працівника, що займає посаду фахівця із соціальної роботи.

Однак, такі посилання позивача є необґрунтованими з огляду на таке.

Як розяснено у абз. 4 п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9 роботодавець має право в межах однорідних професій проводити перестановку і переводити більш кваліфікованих працівників, посади яких скорочено, з їхньої згоди, на інші посади, звільнивши з них менш кваліфікованих працівників. Якщо це право роботодавцем не буде використане, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки.

Оскільки Центром не було використано його право проводити перестановку і переводити більш кваліфікованих працівників посади яких скорочено, на інші посади, звільнивши з них менш кваліфікованих працівників, суд не вправі обговорювати питання про доцільність такої перестановки щодо ОСОБА_3

Посилання позивача на те, що вона є інвалідом 3-ї групи не впливає на законність звільнення проведеного за п.1 ст.40 КЗпП України.

За таких обставин встановлено, що в Центрі відбулося скорочення штату працівників (посади бухгалтера) до двох штатних одиниць (директора та фахівця із соціальної роботи), роботодавець не мав можливості перевести ОСОБА_2 з його згоди на іншу роботу на тій же організації; інша робота за відповідною професією чи спеціальністю в організації була відсутня; у Центрі не було працівників, що займають таку ж посаду і виконують таку ж роботу як ОСОБА_1, тому й не було кола працівників, серед яких визначати осіб, які мають переважне право на залишення на роботі; позивача було персонально попереджено про наступне її вивільнення за два місяці.

Таким чином, позивач не довела незаконності звільнення, а отже позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Зважаючи на викладене, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав, передбачених п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України (невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права), з ухваленням нового рішення про відмову в задоволення позову ОСОБА_1 про поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу.

Керуючись ст. ст. 304, п.2 ч.1 ст. 307, п.п.3,4 ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Свалявського районного центру служб для сімї дітей та молоді задовольнити.

Рішення Свалявського районного суду від 04 жовтня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте протягом двадцяти днів може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча

Судді: