Справа № 163/1913/17
Провадження № 2/163/349/17
ЛЮБОМЛЬСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2017 року Любомльський районний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Павлуся О.С.,

за участю секретаря Семенюк К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Любомль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - служба у справах дітей Любомльської районної державної адміністрації Волинської області про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон без дозволу та супроводу батька -,

В С Т А Н О В И В :

31 липня 2017 року позивач, звернулась в суд з позовом до відповідача, третя особа - орган опіки та піклування Любомльської районної державної адміністрації Волинської області про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон без дозволу та супроводу батька.

Позов мотивує тим, що вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Любомльського районного суду від 29.05.2013 року. Від даного шлюбу у них народилася дочка -ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка перебуває на її утриманні.

Вказує на те, що відповідач на даний час перебуває на території тимчасово окупованої АР Крим. Позивачка має намір вивезти доньку на відпочинок з метою оздоровлення у тимчасово окуповану АР Крим до родини відповідача, що сприятиме її оздоровленню, розширенню її світогляду, духовному та моральному розвитку, а також донька матиме можливість спілкуватись з батьком, що відповідатиме її інтересам. Відповідач дозволу на виїзд доньки за межі України не надав. У зв'язку з наведеним просить надати дозвіл на тимчасовий в'їзд/виїзд малолітної дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянки України, у її супроводі, без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2, на тимчасово окуповану територію України - АР Крим з 01.09.2017 року до 30.09.2017 року .

В судове засідання позивач не з'явилась, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, вказавши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

В судове засідання відповідач не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, вказавши, що позов визнає.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, не заперечувала проти задоволення позову.

Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.197 ЦПК України.

Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 03.11.2006 року стверджується, що батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.4).

Згідно довідки про склад сім'ї № 1200 виданої Куснищанською сільською радою Любомльського району дочка позивачки - ОСОБА_3 проживає разом з нею по АДРЕСА_1 Любомльського р-ну Волинської обл.(а.с.6).

З довідки №1201 виданої Куснищанською сільською радою Любомльського району вбачається, що колишній чоловік позивачки - ОСОБА_2 на даний час перебуває на території АР Крим.(а.с.5).

Встановивши такі фактичні обставини, суд виходить з наступних законодавчих положень.

Статтею 33 Коституції України гарантується право кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно із ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Відповідно до ч.ч.2,3 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Ст. 155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків, мають ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.

Згідно статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, діючої в Україні з 27 вересня 1991 року, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-и) несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.

Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини.

Згідно ст. 3 Конвенції у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із ч 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

За положеннями ст.ст. 1, 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Цей Закон визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Згідно ст. 3 цього Закону для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається:

1) сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій;

2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України;

3) повітряний простір над територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 цієї частини.

Відповідно ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Також, за нормами ч. 1 ст. 10 зазначеного Закону, громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в'їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти в'їзду-виїзду за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.

У п. 4 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону зазначено, що передбачений цим Законом правовий режим діє до повного відновлення конституційного ладу України на тимчасово окупованій території.

Таким чином, Автономна Республіка Крим є тимчасово окупованою територією України та невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України та особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території.

Відповідно ст. 3 Закону України «Згідно ст.3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до зазначеного Закону та інших законів України.

Згідно п.п. 3-4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМ України від 27.01.1995 р. № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду малолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. У разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строку та мети виїзду.

Таким чином, судом встановлено, що виїзд малолітньої дитини - ОСОБА_3 до тимчасово окупованої території, зокрема, у Республіку Крим, де на даний час перебуває її батько, відповідає її інтересам сприятиме її оздоровленню, фізичному, розумовому, моральному і соціальному розвитку дитини, та враховуючи, що у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини, при цьому, батько не заперечує щодо надання дозволу його дитині на тимчасовий виїзд у АР Крим, про що вказав у своїй заяві від 16.08.2017 року, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь позивача понесені судові витрати.

Керуючись ст.ст.10, 11, 13, 15, 16, 58, 60, 197, 212-215 ЦПК України, на підставі Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, ст.313 ЦК України, ст.ст.7, 155 СК України, ст.ст.3, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Надати дозвіл на тимчасовий в'їзд/виїзд малолітньої дитини -ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянки України, у супроводі матері ОСОБА_1, без дозволу та супроводу батька - ОСОБА_2, на тимчасово окуповану територію України - Автономну Республіку Крим з 01.09.2017 року до 30.09.2017 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в сумі 640 (шістсот сорок) гривень.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Любомльський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Любомльського районного суду (підпис) Павлусь О.С.

Згідно з оригіналом

Суддя Любомльського районного суду Павлусь О.С.