АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа №639/7335/15-ц Головуючий суддя І інстанції Єрмоленко В.Б.
Провадження № 22-ц/790/5973/17 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2017 року м. Харків.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді: Яцини В.Б.,

суддів: Бурлака І.В., Карімової Л.В.,

за участю секретаря: Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 11 травня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому після уточнень остаточно просив стягнути з відповідачів заборгованість за договором позики від 06.09.2013 р. в сумі 20 000 доларів, що еквівалентно 412 525 грн., з урахуванням повернення 10.12.2015 р. частини боргу в сумі 5 000 доларів США, а також штрафні санкції у вигляді трьох відсотків річних від простроченої суми відповідно до положень ст. 625 ЦК України, та судові витрати

В обгрунтування заявлених позовних вимог посилався на те, що між ним та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір позики, згідно якого позивач надав у борг останньому грошові кошти в зазначеній сумі зі строком повернення до 01.05.2014 р., але у передбачений строк відповідач добровільно не виконав свої зобов»язання, борг не повернув.

Наголошуючи на тому, що ОСОБА_3 перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1, і при цьому позика була укладена в інтересах сімї, з метою здійснення будівництва будинку у с. Мартове Печенізького району Харківської області, позивач просив відповідно до ч.4 ст. 65, ч.2 ст. 72 СК України стягнути борг з подружжя у солідарному порядку.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 травня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_1 на користь позивача за договором позики від 06.09.2013 р.- 412 525 грн., 3% річних від простроченої суми - 20 221 грн. 10 коп., а всього 432 746 грн. 10 коп. Стягнуто з відповідачів на користь ОСОБА_2 судові витрати по 1 827 грн. з кожного.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1 просить в апеляційній скарзі його скасувати та ухвалити нове по суті позовних вимог, яким стягнути борг за договором позики та судові витрати лише з чоловіка, ОСОБА_3 Заперечувала проти того, що їй було відомо про отримання чоловіком заявленої у позові позики, а також проти її використання в інтересах сімї.

Справа повторно розглядається в апеляційному суді.

Ухвалою колегії суддів судової палати Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 23 червня 2016 року, якою рішення районного суду було залишено без змін, в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості скасовано, справу в цій частині передано на новий апеляційний розгляд. При цьому касаційний суд вказав на те, що апеляційний суд дійшов передчасного висновку про те, що отримані від ОСОБА_2 в борг чоловіком ОСОБА_1А ОСОБА_4 грошові кошти створюють солідарний обовязок для подружжя лише виходячи з того, факту, що позика була отримана під час шлюбу відповідачів. Додатковому зясуванню для встановлення солідарного обовязку подружжя відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України підлягають наступні обставини: чи дружина позичальника знала про розписку та була згодна на таку позику, а також що позичені кошти були витрачені чоловіком в інтересах сімї. При цьому касаційний суд дійшов висновку, що таких доказів у справі немає.

Таким чином, рішення районного суду та ухвала апеляційного суду Харківської області від 23 червня 2016 року в частині задоволення позову ОСОБА_2 про стягнення боргу з відповідача ОСОБА_3 були залишені без змін і набули чинності.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що зявились у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення районного суду у зазначених в ухвалі касаційного суду межах, лише стосовно відповідача ОСОБА_1, обговоривши в цих межах доводи апеляційної скарги, вважає за необхідне її відхилити, з наступних підстав.

Судом безспірно встановлено, що ОСОБА_3, перебуваючи у спільному шлюбі з ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_2 25000 доларів США, зі строком повернення до 01 травня 2014 року. При цьому у тексті розписки не вказано, що ОСОБА_1 погодилася на цю позику. 10 грудня 2015 року ОСОБА_3 повернув ОСОБА_2 частину боргу в сумі 5000 доларів США. Розмір стягнутої судом суми в доводах скарги ОСОБА_1 також не оспорюється.

З боргової розписки вбачається, що ОСОБА_3 отримав у борг від ОСОБА_2 25 000 доларів США, при цьому у розписці не зазначено, на які цілі була отримана позика та не зазначено, що ОСОБА_1 як дружина надавала згоду на її отримання.

Відповідно до частини 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використано в інтересах сімї.

Задовольняючи позовсуд першої інстанції, виходив із того, що відповідальність подружжя має бути солідарною, оскільки ОСОБА_1 була обізнана про боргові зобовязання свого чоловіка, який взяв позику в інтересах сімї.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Так, відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Перелік можливих доказів, вимоги про їх належність і допустимість викладені у ст.ст. 57-59 ЦПК України. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 212, 303, 335 ЦПК України лише районному і апеляційному надано право оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності.

Згідно до вимог ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів.

Підстави припинення зобовязання передбачені ст. ст. 599 - 601, 604 - 609 ЦК України, зокрема, за ст. 559 ЦК, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобовязання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобовязання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Отже, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї.

Згідно ч. 2 ст. 73 СК України, стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби.

Саме такий висновок щодо застосування вказаних норм права викладений у постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2013 року у справі № 6-163цс12, який згідно зі статтею 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при їх застосуванні. При цьому колегія суддів не вбачає підстав для відступлення від вказаної правової позиції.

Перевіряючи в контексті вказаних норм ст.ст. 64, 73 СК України та ухвали касаційного суду наявність у справі доказів про солідарний обовязок відповідачів повернути заявлений у позові борг, колегія суддів апеляційного суду встановила наступне.

Стаття 65 СК України передбачає право подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя:

1. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

2. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

3. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

4. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

З поданої скарги ОСОБА_1 за місцем служби ОСОБА_2 від 23.07.2015 року з приводу його погроз на адресу ОСОБА_1 та членів її сімї стосовно не повернення грошей, відповідачка ОСОБА_1 письмово заявила, що її чоловік для завершення будівництва приватного будинку та подальшого продажу, позичив у жовтні 2013 р. у свого доброго знайомого ОСОБА_2 25 тис. доларів США під сплату 2% щомісяця. При цьому ОСОБА_1 вказала, що ця позика була отримана після прорахування економіки і подальшого продажу будинку, звертала увагу на негативну зміну економічної ситуації в державі та подорожчання іноземної валюти, не заперечувала цей борг, і лише просила захистити її та її сімю від погроз з боку ОСОБА_2 (а.с. 175-176 т. 1)..

ОСОБА_1 визнала написання цієї скарги, і в доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 вказала на те, що вона дізналася про наявність боргу чоловіка лише у липні 2015 року. При цьому ОСОБА_1 на день розгляду справи не оспорила вказаний договір позики, тобто фактично погодилась з цим договором, що у даному випадку свідчить про доведення позивачем передбаченої у ч. 3 ст. 65 СК України умови про наявність письмової згоди подружжя на укладення договору позики іншим подружжям. Той факт, що така згода відсутня у тексті письмової розписки і була надана постфактум, не заперечує на визначених у ч.ч. 3, 4 ст. 65 СК України правових наслідків.

Судом першої інстанції також обґрунтовано, на підставі наявних у справі доказів встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.05.2014 р. за ОСОБА_1 зареєстрована земельна ділянка для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) пл. 0,0814 га, а 14.06.2013 р. за нею було зареєстровано право власності на вказаний житловий будинок (а.с. 147-148 т. 1).

Згідно звіту про оцінку майна від 09.11.2015 р., будинок в с. Мартове з капітальним ремонтом, загальною пл. 131,1 кв.м., житловою-69,5 кв.м., внутрішнє його оздоблення виконано з використанням дорогих будівельних матеріалів. Будинок з центральним газопостачанням, електрозабезпеченням, водопостачанням, системами охорони, пожежі та інш., на час оцінки його ринкова вартість складає 3 млн. 352000 грн.

З технічного паспорту на садибний будинок № 24-А по вул. Харківській у с. Мартове Печенізького району Харківської області вбачається, що він був складений 25 червня 2014р., що узгоджується із вищевказаною заявою ОСОБА_1 про те, що позичені її чоловіком грошові кошти були використані на звершення будівництва та коштовні оздоблювальні роботи.

При цьому колегія суддів також зважає на те, що ОСОБА_1, яка є власником вищевказаних житлового будинку та земельної ділянки під ним, перебуваючи у спільному шлюбі з позичальником не могла не знати про позичені грошові кошти, що він вкладав у будівництво цього будинку, і з огляду на звичайній в таких випадках обачливості про джерела їх походження. Доводи скарги про те, що її чоловік ОСОБА_3 позичені у ОСОБА_2 кошти використав не на користь сімї, а позичив іншій особі, належними і допустимими в таких випадках письмовими доказами не підтвердженні, а тому відповідно до ст.ст. 57-59 ЦПК України колегія суддів їх відхиляє.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, який доводами скарги не був спростований, що у даному випадку в силу ч.4 ст. 65 СК України укладений відповідачем ОСОБА_3 договір позики створює обовязки і для другого подружжя відповідача ОСОБА_5

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_2 25000 доларів США, зі строком повернення до 01 травня 2014 року, що підтверджується розпискою від 06 вересня 2013 року (а.с. 5).

На час отримання коштів, складання договору позики та написання розписки ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі.

10 грудня 2015 року ОСОБА_3 повернув ОСОБА_2 частину боргу у розмірі 5 000 доларів США.

З боргової розписки вбачається, що ОСОБА_3 отримав у борг від ОСОБА_2 25 000 доларів США, однак у розписці про отримання грошей не зазначено, на які цілі бралася позика та не зазначено, що ОСОБА_1 як дружина надавала згоду на її отримання.

А тому рішення суду першої інстанції про стягнення грошей, отриманих за цією розпискою, саме з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 та узгоджується з правилами статті 1046 ЦК України.

З поданої скарги ОСОБА_1 за місцем служби ОСОБА_2, в якій відповідачка стверджувала, що її чоловік для завершення будівництва приватного будинку та подальшого продажу, позичив у жовтні 2013 р. у ОСОБА_2 25 тис. доларів США під 2% щомісячних, вбачається, що кошти були використані в інтересах сімї.

При цьому ОСОБА_1 не оспорила вказаний договір позики, тобто погодилась з ним, і в силу ч.4 ст. 65 СК УКраїни цей договір створює обовязки і для неї.

Відповідно до інформації КП «Печенізьке БТІ» від 28.10.2015 р., при проведенні технічної інвентаризації КП, згідно свідчень власника, будівництво житлового будинку № 24-А по вул. Харківській в с. Мартове завершено в 2013 р., відомості про час прийняття в експлуатацію та державну реєстрацію відсутні. Через зміну конфігурації земельної ділянки новий технічний паспорт виготовлено 25.06.2014 р.

Згідно звіту про оцінку майна від 09.11.2015 р., будинок в с. Мартове з капітальним ремонтом, загальною пл. 131,1 кв.м., житловою-69,5 кв.м., внутрішнє його оздоблення виконано з використанням дорогих будівельних матеріалів. Будинок з центральним газопостачанням, електрозабезпеченням, водопостачанням, системами охорони, пожежі та інш., на час оцінки його ринкова вартість складає 3 млн. 352000 грн. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.05.2014 р. за ОСОБА_1 зареєстрована земельна ділянка для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) пл. 0,0814 га, а 14.06.2013 р. за нею зареєстровано житловий будинок, що також підтверджує укладання договору позики в інтересах сімї. ОСОБА_1 при таких обставинах не могла не знати, що її чоловік вкладав позичені кошти в закінчення будівництва.

Відповідно до частини 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використано в інтересах сімї.

ОСОБА_1 була обізнана про боргові зобов'язання свого чоловіка перед ОСОБА_2, а дії відповідачів свідчать про отримання ОСОБА_3 позики в розмірі 25000 доларів США в інтересах сім'ї та використання грошей для задоволення потреб їхньої сім'ї. Фактично ОСОБА_1 письмово підтвердила, що будинок був повністю підготовлений до продажу , тобто з проведеним внутрішнім ремонтом у квітні 2014 р., і на час складання звіту про його оцінку у листопаді 2015 р. його стан не змінився.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї (висновки Верховного Суду України, викладені у постановах № 6-55цс13 від 19 червня 2013 року, № 6-163цс12 від 20 лютого 2013 року, № 6-88цс12 від 12 вересня 2012 року).

Звертаючись до суду із позовом, позивач свої вимоги обґрунтовував тим, що гроші, отримані за розпискою, відповідач позичав у нього перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 використані ним в інтересах сім'ї, а саме на будівництво будинку.

Таким чином судом першої інстанції ухвалено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому з передбачених ч. 1 ст. 308 ЦПК України підстав колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу та залишає оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст.308, 313, 314, 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 11 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, і протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя

Судді колегії