Справа № 163/1240/17
Провадження № 2/163/249/17
ЛЮБОМЛЬСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 серпня 2017 року Любомльський районний суд Волинської області у складі: головуючої - судді Гайдук А.Л.,

за участі секретарів: Голядинець О.В., Костюк Р.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Любомль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в :
15.05.2017 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернувся в суд з зазначеним позовом, який обґрунтував тим, що з 23.11.2014 року він працював у фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на посаді пекаря. Отримавши повістку ІНФОРМАЦІЯ_1 про призов на військову строкову службу відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та необхідність прибуття до військкомату, він звернувся до бухгалтера, яка йому повідомила про необхідність подання заяви про звільнення із займаної посади у зв`язку із призовом на військову службу на підставі п.3 ст.36 КЗпП України. Через свою необізнаність та довіру керівництву, 31.10.2015 року він написав заяву про звільнення саме з цієї підстави і цього дня відповідачем був виданий наказ про звільнення. З 03.11.2015 року по 27.04.2017 року він проходив військову службу у військовій частині пп НОМЕР_1 м.Київ, де дізнався про незаконність свого звільнення. На наступний день після демобілізації, 28.04.2017 року по питанню звільнення він звернувся у місцеве бюро правової допомоги. 01.05.2017 року відповідач ознайомив його з наказом про звільнення та вручив трудову книжку. 10.05.2017 року спільно з працівником бюро правової допомоги він звернувся до бухгалтера, який відмовився приймати його заяву про виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та направив їх на фірму чоловіка відповідача, який зазначену заяву також не прийняв, мотивуючи тим, що його звільнено правомірно. Не погоджуючись з такою позицією відповідача, вважає своє звільнення незаконним, оскільки на нього поширювались гарантії щодо збереження місця роботи, які передбачені ст.119 КЗпП України, Законами України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та «Про військовий обов`язок і військову службу», тому просив визнати незаконним та скасувати наказ відповідача від 31.10.2015 року за №12 про його звільнення з посади пекаря у зв`язку з призовом на строкову службу в лавах Української армії, поновити його на цій посаді з 01.11.2015 року, стягнути з відповідача у його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі, визначеному без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів, 35640,00 грн., а також суму індексації за період з 01.11.2015 року по 27.04.2017 року в розмірі 1447,00 грн. Окрім цього, як на причини пропуску звернення до суду з зазначеним позовом, вказав на його тривале перебування на військовій службі, що перешкоджало йому вчасно звернутися до суду, так як він був позбавлений можливості вільно залишити територію військової частини та отримати кваліфіковану правову допомогу. Окрім цього, трудову книжку у день свого звільнення він не отримував та з наказом про звільнення ознайомлений не був.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити та суду пояснив, що робота у відповідача була у нього першою, до цього він ніде не працював, на обліку в центрі зайнятості, як зареєстрований безробітний, не перебував та трудову книжку йому вперше було видано відповідачем. Відповідач ОСОБА_4 особисто відвезла його у центр зайнятості, де у трудовій книжці він поставив свій підпис, та після цього трудова книжка зберігалася у відповідача. При звільненні трудова книжка йому не видавалась та з наказом про звільнення його ознайомлено не було. Лише після закінчення військової служби, 01.05.2017 року відповідач ознайомив його з наказом про звільнення та видав трудову книжку, однак іншу, ніж ту, що заводилась при прийнятті на роботу, оскільки вона не містить його власноручного підпису.
Представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позові, та просив їх задовольнити.
Представник відповідача позов не визнав та пояснив, що позивач працював у фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на підставі трудового договору, який зареєстрований у центрі зайнятості. При його звільненні, працівником центру зайнятості у трудовий договір була внесена відмітка про звільнення ОСОБА_1 на підставі ст.38 КЗпП України, тобто за його "власним бажанням», тому підстава звільнення, яка внесена у трудову книжку - п.3 ст.36 КЗпП України є неправильною, однак законом не заборонено вносити у трудові книжки виправлення. Сама ж трудова книжка після прийняття на роботу зберігалася у позивача, оскільки, відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок, трудові книжки у фізичних осіб-підприємців не зберігаються та їх облік не ведеться.
На підставі досліджених судом доказів у справі встановлені наступні фактичні обставини.

Позивач ОСОБА_1 працював у підприємця ОСОБА_4 на посаді пекаря, відповідно до трудового договору №313 від 23.10.2014 року, зареєстрованого у Любомльському районному центрі зайнятості, з 23.10.2014 року по 31.10.2015 року.

Як вбачається з копії трудового договору від 23.10.2014 року №313, його укладено між сторонами на невизначений строк, тобто даний договір є безстроковим.

Відповідно до п.17 цього договору, його розірвано сторонами 31.10.2015 року на підставі ст.38 КЗпП України «за власним бажанням».

Згідно наказу відповідача від 31.10.2015 року №12, позивача звільнено з роботи з 31.10.2015 року в зв`язку з призовом для проходження строкової служби в лавах Української армії. Підставою такого звільнення слугувала заява позивача від 31.10.2015 року.

З листа-відповіді приватного підприємця ОСОБА_4 від 21.08.2017 року №21/08-2017 встановлено, що заяви ОСОБА_1 про звільнення на її підприємстві немає.

Така підстава звільнення ОСОБА_1 - п.3 ст.36 КЗпП України вказана також у трудовій книжці останнього серії НОМЕР_2 від 23.10.2014 року.

Повідомленням Любомльського районного центру зайнятості від 11.08.2017 року за вих.№395/03-16 стверджено, що позивач на обліку у центрі зайнятості у період, що передував 23.10.2014 року, не перебував.

Допитана в якості свідка бухгалтер приватного підприємця ОСОБА_4 ОСОБА_5 суду показала, що ОСОБА_1 , при прийнятті його восени 2014 року на роботу, трудової книжки не приносив. Через певний проміжок часу ОСОБА_4 за власні кошти придбала позивачу трудову книжку та дала вказівку заповнити її на позивача, так як він призваний в армію. Записи в трудову книжку вона вносила особисто, при цьому, вносила одночасно два записи: про прийняття позивача на роботу та про його звільнення з роботи. Підставою для звільнення слугувала надана позивачем повістка про призов його на строкову військову службу. Заяви позивача про звільнення з роботи вона не бачила. У цей же день було проведено повний розрахунок, видано трудову книжку, однак, чому ОСОБА_1 не поставив у ній власний підпис, їй невідомо. В подальшому, через певний проміжок часу приходила мати позивача, яка говорила, що сина неправильно розрахували та у трудову книжку зробили неправильний запис.

Чоловік відповідача ОСОБА_6 в якості свідка суду показав, що позивача було звільнено з роботи, оскільки останній отримав повістку в армію.

Пред`явлена позивачем повістка про призов на строкову військову службу зберігалась у відповідача, що підтверджується листом-відповіддю підприємця ОСОБА_4 від 21.08.2017 року за вих.№21/08-2017 та доданою до неї копією повістки, що надані на запит суду.

З цієї повістки вбачається, що позивача ОСОБА_1 призвано на строкову військову службу, зараховано в команду №К-75/6002 та зобов`язано з`явитись до Любомльського об`єднаного районного військового комісаріату 03.11.2015 року.

Відповідно до копії військового квитка серії НОМЕР_3 , позивач проходив строкову військову службу з 05.11.2015 року по 27.04.2017 року.
Отже, у справі встановлено, що позивач працював у відповідача, як приватного підприємця, на посаді пекаря на умовах безстрокового трудового договору, 31.10.2015 року його було звільнено з роботи, після чого з 05.11.2015 року по 27.04.2017 року він проходив строкову військову службу, а 15.05.2017 року звернувся в суд з зазначеним позовом.

Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз`яснив, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

З пояснень позивача встановлено, що про звільнення його з роботи, у зв`язку з призовом на військову службу, він був обізнаний та жодних претензій до відповідача у день звільнення не мав. Не заперечив факту проведення з ним повного розрахунку при звільненні. Про незаконність свого звільнення він дізнався лише під час проходження строкової військової служби.

З огляду на встановлені фактичні обставини, доводи позивача про причини пропуску строку звернення до суду з даним позовом суд вважає поважними, оскільки, він був призваний на строкову військову службу для виконання свого конституційного обов`язку, а тому фізично був позбавлений можливості реалізувати свої трудові права у судовому порядку. Водночас, після виникнення такої можливості, тобто закінчення 27.04.2017 року проходження строкової військової служби, ОСОБА_1 з дотриманням місячного строку, передбаченого ст.233 КЗпП України, скористався правом на юридичний захист шляхом подання даного позову, тому, у відповідності до ст.234 КЗпП України, вбачаються підстави для поновлення йому строку, передбаченого ч.1 ст.233 КЗпП України.

Інші ж доводи позивача з даного питання судом до уваги не приймаються, оскільки свого належного підтвердження в судовому засіданні вони не знайшли.

Вимоги ч.1 ст.233 КЗпП України містять альтернативу у питанні визначення початку відліку звернення до суду у справах про звільнення, а саме: з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

З копії наказу відповідача від 31.10.2015 року за №12 «Про звільнення» вбачається, що з його змістом позивача дійсно ознайомлено не було.

Однак, дослідженими судом доказами знайшло своє підтвердження вручення позивачу у день його звільнення трудової книжки, що, зокрема, переконливо доводиться показаннями свідка ОСОБА_5 .

Суд також зважує й на положення пункту 2.21-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року №58, яким регламентовано, що трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб`єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов`язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у пункті 18 постанови від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не вправі визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

Статтею 48 КЗпП України визначено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Запис у трудовій книжці про звільнення позивача 31.10.2015 року на підставі п.3 ст.36 КЗпП України, у зв`язку з призовом на військову службу, суд вважає таким, що відповідає дійсним обставинам та причинам звільнення позивача, оскільки об`єктивно підтверджується поясненнями самого позивача, наказом про його звільнення, у якому зазначена аналогічна підстава звільнення, показаннями свідка ОСОБА_5 та наявною у відповідача повісткою про призов позивача на строкову військову службу. Така підстава звільнення безпосередньо пов`язана з причинами, які зумовили позивача до припинення трудових відносин.

З цих же мотивів судом не приймаються доводи відповідача про звільнення ОСОБА_1 на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням, про яку зазначено у трудовому договорі. Окрім цього, така підстава звільнення не відповідає добрій волі позивача та суперечить наявним у розпорядженні відповідача документам, а також встановленим фактичним обставинам.

Відтак, правомірність звільнення позивача з роботи у відповідача судом розглядається саме за правовою підставою, передбаченою п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України.

Згідно п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України (в редакції станом на 31.10.2015 року, тобто дату звільнення позивача), підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 39 Закону України від 25.03.1992 року № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (в редакції станом на 31.10.2015 року) визначено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".

Відповідно до ч.3 ст.119 КЗпП України (в редакції Закону України №433-VІІІ від 14.05.2015 року, діючої станом на 31.10.2015 року), за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Отже, на день звільнення позивача законодавець покладав обов`язок збереження місця роботи, посади та компенсацію із бюджету середнього заробітку виключно на: 1) підприємства, 2) установи та 3) організації.

Таке законодавче положення також узгоджується з чинним на момент звільнення позивача Порядком виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 року №104 (далі Порядок від 04.03.2015 року №104).

Зокрема, цей Порядок визначав механізм виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період (далі - працівники), за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті за програмою 2501350 "Компенсація підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період" (далі - бюджетні кошти). Бюджетні кошти спрямовуються підприємствам, установам, організаціям на компенсацію витрат на виплату середнього заробітку працівникам, які працювали на таких підприємствах, в установах, організаціях на час призову на військову службу, не більше одного року (пункти 1, 3 Порядку від 04.03.2015 року №104).

Для виплати компенсації підприємство, установа або організація подає щомісяця до 15 числа органу соціального захисту населення звіт про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам згідно з додатком 1, погоджений районним (міським) військовим комісаріатом, який здійснював призов працівника на військову службу, в частині підтвердження призову та проходження військової служби, для подання до 19 числа їх копій, а також зведених звітів про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам згідно з додатком 2 структурним підрозділам соціального захисту населення. Структурні підрозділи соціального захисту населення щомісяця до 23 числа подають відомості про загальний обсяг фактичних витрат на виплату середнього заробітку працівникам згідно з додатком 3 Мінсоцполітики для спрямування їм бюджетних коштів, що спрямовуються органам соціального захисту населення для перерахування підприємствам, установам, організаціям (пункт 4 Порядку від 04.03.2015 року №104).

Наведене свідчить, що компенсаційні кошти на виплату середнього заробітку працівникам виділялись лише юридичним особам, як роботодавцям, а саме, виключно: підприємствам, установам та організаціям.

Таким чином, на дату звільнення позивача (31.10.2015 року) ні вимоги ч.3 ст.119 КЗпП України, ні Порядок від 04.03.2015 року №104 на фізичних осіб - підприємців, як роботодавців, не розповсюджувались та зобов`язального характеру щодо збереження місця роботи за працівниками, зокрема, призваними на військову строкову службу, та виплати їм середнього заробітку, не мали.

В подальшому, тобто після звільнення позивача з роботи, положення ч.3 ст.119 КЗпП України та Порядок від 04.03.2015 року №104 зазнали змін.

Зокрема, Законом України від 24.12.2015 року № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набрав чинності 01.01.2016 року, частину 3 статті 119 КЗпП України викладено у новій редакції, відповідно до якої: за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

У зв`язку з такими змінами у ст.119 КЗпП України, у Порядок від 04.03.2015 року №104 також внесено зміни, а саме, лише 12.04.2017 року згідно постанови Кабінету Міністрів України №254, які набрали чинності 14.04.2017 року.

Зокрема, зазначений Порядок в редакції від 12.04.2017 року визначає механізм виплати компенсації за 2014 - 2015 роки підприємствам, установам, організаціям, фермерським господарствам, сільськогосподарським виробничим кооперативам незалежно від підпорядкування і форми власності та фізичним особам - підприємцям у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, …, за рахунок і в межах асигнувань, передбачених у державному бюджеті за програмою "Компенсація підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, за 2014 - 2015 роки" (п.1 Порядку).

Бюджетні кошти спрямовуються підприємствам, установам, організаціям, фермерським господарствам, сільськогосподарським виробничим кооперативам незалежно від підпорядкування і форми власності та фізичним особам - підприємцям на компенсацію витрат на виплату середнього заробітку працівникам, які працювали на таких підприємствах, в установах, організаціях на час призову на військову службу (п.3 Порядку).

В той же час, пункт 4 цього Порядку визначає, що для отримання компенсації з бюджету середнього заробітку підприємства, установи, організації, фермерські господарства, сільськогосподарські виробничі кооперативи незалежно від підпорядкування і форми власності та фізичні особи - підприємці протягом трьох місяців з дня набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 12 квітня 2017 року N 254 "Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 4 березня 2015 р. N 105" подають органові соціального захисту населення звіти про фактичні витрати на виплату компенсації з бюджету середнього заробітку працівникам за формою згідно з додатком 1, погоджені районним (міським) військовим комісаріатом або військовою частиною, що здійснювали призов працівників на військову службу, в частині підтвердження призову та проходження військової служби, для подання структурному підрозділу соціального захисту населення копій зазначених звітів (з урахуванням звітів, поданих у 2015 році), а також зведеного звіту про фактичні витрати на виплату компенсації з бюджету середнього заробітку працівникам за формою згідно з додатком 2.

Отже, лише з 14.04.2017 року у фізичної особи підприємця, як роботодавця, виник обов`язок подання звітної інформації органові соціального захисту населення щодо відповідної категорії працівників призваних на військову службу.

За викладених обставин, доводи позивача про поширення на нього гарантій щодо збереження місця роботи, які передбачені ст.119 КЗпП України та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», є помилковими, оскільки він, як працівник, на момент виникнення спірних правовідносин хоч і формально підпадає під дію цих Законів, однак інша сторона трудового договору роботодавець, яким є фізична особа підприємець, в даному випадку не охоплюється колом суб`єктів, на яких покладено обов`язок збереження місця роботи за таким працівником та виплату йому грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України.

Гарантії, про які зазначає позивач, виникли уже після його звільнення, тому в силу ст.5 Цивільного кодексу України, застосуванню не підлягають.

Таким чином, суд дійшов висновку, що звільнення позивача проведено приватним підприємцем ОСОБА_4 у відповідності до норм трудового законодавства України, чинного на момент проведення звільнення, у зв`язку з чим відсутні підстави для визнання незаконним та скасування спірного наказу про звільнення і задоволення похідних вимог позивача про поновлення його на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, а також суми індексації.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 60, 212-215 ЦПК України, п.3 ст.36, ст.119 КЗпП України (в редакції Закону України №433-VІІІ від 14.05.2015 року), суд, -
в и р і ш и в :
У задоволенні позову ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити за його безпідставністю.
Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Любомльський районний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які беруть участь у справі, але не були присутні під час проголошення рішення, протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складено та підписано 28.08.2017 року.

Головуюча : суддя А.Л. Гайдук