Справа № 509/5337/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2017 року смт Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Бочарова А.І.,

при секретарі Задеряка Г.М.,

за участю: представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4,

розглянувши в судовому засіданні в залі суду смт.Овідіополь цивільну справу за позовом

ОСОБА_5

до

ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_7,

треті особи , які не заявляють самостійних вимог на предмет спору:

ТОВ «РУНІКОМ СТРОЙІНВЕСТ»,

Приватний нотаріус Овідіопольського районного нотаріального округу ОСОБА_8, ПАТ «Укрсоцбанк»,

про визнання сумісним майном, поділ спільного майна, визнання права власності на нерухоме майно, визнання договорів недійсними, витребування із чужого незаконного володіння,-

ВСТАНОВИВ:

26.11.2014 року ОСОБА_5 звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_7 (колишнє прізвище ОСОБА_5) ОСОБА_9, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ТОВ «РУНІКОМ СТРОЙІНВЕСТ», про визнання сумісним майном, поділ спільного майна, визнання права власності на нерухоме майно, визнання договорів недійсними, витребування із чужого незаконного володіння.

Позивачем неодноразово уточнювались позовні вимоги.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 15.07.2015 року до участі в розгляді справи в якості співвідповідача залучено ОСОБА_3, а також в якості третіх осіб які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Приватного нотаріуса Овідіопольського районного нотаріального округу ОСОБА_8 та ПАТ «Укрсоцбанк».

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 08.06.2016 року до участі в розгляді справи в якості співвідповідача залучено ОСОБА_7.

03.03.2016 року позивачем ОСОБА_5 було подано до Овідіопольського районного суду Одеської області в останній редакції заяву про уточнення позовних вимог до ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_7, треті особи , які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ТОВ «РУНІКОМ СТРОЙІНВЕСТ», Приватний нотаріус Овідіопольського районного нотаріального округу ОСОБА_8, ПАТ «Укрсоцбанк», про визнання сумісним майном, поділ спільного майна, визнання права власності на нерухоме майно, визнання договорів недійсними, витребування із чужого незаконного володіння, в обґрунтування якого позивач зазначив, що 07.06.2008 року позивач уклав шлюб з відповідачкою ОСОБА_1 (ОСОБА_5, ОСОБА_7) І.О., який згодом, 30.05.2012 року, був розірваний Київським районним судом міста ОСОБА_10.

Від шлюбу у сторін по справі народилася дитина - ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Під час шлюбу позивач з ОСОБА_1 (ОСОБА_11, ОСОБА_7) І.О. мали намір придбати квартиру

для потреб сім'ї, у зв'язку з чим 01.03.2011 року уклали з будівельною фірмою TOB «РУНІКОМ СТРОЙШВЕСТ» договір купівлі-продажу майнових прав №11687Д.

Сім'єю сторін було прийнято рішення, що стороною за договором буде виступати відповідачка.

За вказаним договором на користь TOB «РУНІКОМ СТРОЙШВЕСТ» повинно бути сплачено 197 244,78 грн. за таким графіком:

- 129 692,40 грн. до 15.03.2011 р.;

- 11 258,73 грн. до 15.06.2011 р.;

- 11 258,73 грн. до 15.09.2011 р.;

- 11 258,73 грн. до 15.12.2011 р.;

- 11 258,73 грн. до 15.03.2012 р.;

- 11 258,73 грн. до 15.06.2012р.;

- 11 258,73 грн. до 15.09.2012 р.

Таким чином, у шлюбі була оплачена майже вся майбутня квартира на суму 174 727,32 грн. (88,58% вартості квартири).

У матеріалах справи є довідка TOB «РУНІКОМ СТРОЙШВЕСТ» від 02.07.2013 року про те, що за договором купівлі-продажу майнових прав №11687Д від 01.03.2011 року відповідачка ОСОБА_1 (ОСОБА_11, ОСОБА_7) І.О. набула майнові права на квартиру №402 в буд. 11 за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, масив Радужний» ж/масиву «Ульянівка», договір був виконаний, грошові кошти на користь забудовника внесені повністю.

У матеріалах справи також є технічний паспорт на спірну квартиру на ім'я відповідачки ОСОБА_1 (ОСОБА_11, ОСОБА_7) І.О. та відповідь з реєстраційної служби Овідіопольського РУЮ від 21.04.2015 року, за якою відповідачка ОСОБА_1 (ОСОБА_11, ОСОБА_7) І.О. у 2013 році, тобто вже після розірвання здійснила державну реєстрацію права власності на квартиру №402, яку згодом відчужила.

Від приватного нотаріуса ОСОБА_8 надійшла копія договору дарування від 11.10.2013 року, з якого вбачається, що його колишня дружина, всупереч закону подарувала квартиру №402, на яку вони витратили спільні грошові кошти подружжя, своїй матері - ОСОБА_7 без його згоди.

Від приватного нотаріуса ОСОБА_8 надійшла копія договору купівлі-продажу від 22.11.2013 року, з якого вбачається, що ОСОБА_7, в свою чергу продала квартиру №402 ОСОБА_3.

Станом на сьогодні, право власності на квартиру в реєстрі зареєстровано за ОСОБА_3.

До того ж, квартира обтяжена, перебуває в іпотеці у третьої особи, ПАТ «Укрсоцбанк».

Як з'ясувалося, його колишня дружина, в таємниці від нього, оформила право власності на спільну квартиру №402 на своє ім'я одноособово після розірвання шлюбу між ними. І це незважаючи на той факт, що внески на квартиру вони сплачували за рахунок їх спільних сімейних грошових коштів у шлюбі.

Згодом, незважаючи на те, що квартира придбана на спільні сімейні кошти подружжя і належала сторонам на праві спільної сумісної власності (ст.ст. 60, 61 СК України, ст. 368 ЦК України), подарувала квартиру своїй матері (договір дарування від 11.10.2013р.), яка в свою чергу у наступному календарному місяці через того ж нотаріуса продала квартиру (договір купівлі-продажу від 22.11.2013р.).

Колишня дружина подарувала квартиру своїй матері без моєї згоди, що суперечить ст.65 СК України.

Квартира є спільною сумісною власністю колишнього подружжя в силу закону у зв'язку з тим, що вона була придбана подружжям у шлюбі (ст.ст. 60, 61, 62 СК України). Придбання майна в період шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, при цьому розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності (ст. 68 СК України).

Договір про відчуження спірної квартири на користь третіх осіб підлягає визнанню недійсним з огляду на ч.1 ст. 215 ЦК України.

Відчуження спільної квартири колишньою дружиною відбулося без відома та згоди позивача, що є грубим порушенням чинного законодавства України, фактично колишня дружина подарувала квартиру, 1/2 частка якої належить позивачу, не маючи такого права за законом та без належних повноважень, було відсутнє волевиявлення позивача.

Крім того, слід витребувати із чужого незаконного володіння 1/2 частку спірної квартири, так як це майно власника - позивача вибуло з його володіння не з його волі, а з волі колишньої дружини, якій позивач це майно не передавав.

Встановлення зазначених вище обставин, які мали місце на час вчинення договору, вказує на безумовні підстави для визнання договору дарування від 11.10.2013 року недійсним згідно ст.65 СК України, ч.3 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України, а саме в зв'язку з відсутністю волевиявлення власника частки квартири на її відчуження.

Недійсним необхідно визнати лише договір дарування, а за позивачем визнати право власності на 1/2 частку квартири та витребувати її від актуального власника.

Зь огляду на викладене, з посиланням на ст.ст.16, 203, 215, 317, 321, 328, 368, 370, 372, 388, 658 ЦК України, ст.ст.60, 61, 62, 63, 65, 69, 71, 70 СК України він просить суд:

- визнати квартиру, що знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, «Радужний» масив ж/масиву «Ульянівка»АДРЕСА_1, складається з 1 кімнати житловою площею 15,1 кв.м., кухні площею 9,7 кв.м., ванної кімнати площею 3,8 кв.м., коридору площею 3,7 кв.м., лоджії площею 2,0 кв.м., загальною площею 34,3 кв.м. спільною сумісною власністю ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_6 (колишні прізвища: ОСОБА_5, ОСОБА_7) ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3;

- здійснити поділ спільного майна подружжя між ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_6 (колишні прізвища: ОСОБА_5, ОСОБА_7) ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3;

- визнати за ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на 1/2 частку квартири, що знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, «Радужний» масив ж/масиву «Ульянівка»АДРЕСА_1, складається з 1 кімнати житловою площею 15,1 кв.м., кухні площею 9,7 кв.м., ванної кімнати площею 3,8 кв.м., коридору площею 3,7 кв.м., лоджії площею 2,0 кв.м., загальною площею 34,3 кв.м.;

- визнати недійсним договір дарування від 11.10.2013 року, зареєстрований в реєстрі за №1218, що посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_8, за яким ОСОБА_7 набула у власність квартиру, що знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, «Радужний» масив ж/масиву «Ульянівка»АДРЕСА_1, житловою площею 15,1 кв.м., загальною площею 34,3 кв.м.;

- витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 та повернути ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 1/2 частку квартири, що знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, «Радужний» масив ж/масиву «Ульянівка»АДРЕСА_1, житловою площею 15,1 кв.м., загальною площею 34,3 кв.м.;

- стягнути з відповідачів солідарно на користь ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, 1473,43 грн. судового збору.

Позивач та його представник в судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Раніше, в судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали в повному обсязі, просили суд його задовольнити з підстав, викладених у позові.

Представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 позов не визнала, просила відмовити в задоволені позову повністю з підстав зазначених у письмових запереченнях на позов від 07.02.2017 року.

Відповідач ОСОБА_7 в судове засідання не зявилася, хоча неодноразово викликалася до суду, була належним чином повідомлена про дату та час розгляду даної справи, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутністю.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнав, просив суд в позові відмовити повністю, посилаючись на те, що відповідач придбала спірну квартиру у ОСОБА_7 на законних підставах, договір посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу ОСОБА_8 22.11.2013 року, реєстр № 1512.

Представник третьої особи ТОВ «РУНІКОМ СТРОЙІНВЕСТ» в судове засідання не зявився, хоча неодноразово викликався до суду, був належним чином повідомлений про дату та час розгляду даної справи.

Третя особа приватний нотаріус Овідіопольського районного нотаріального округу ОСОБА_8 до суду не зявився, але звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутністю.

Представник третьої особа ПАТ «Укрсоцбанк» до суду не зявився, неодноразово викликався до суду, був належним чином повідомлений про дату та час розгляду даної справи, надіслав до суду письмові пояснення, відповідно до яких заборгованість за кредитним договором відсутня.

Заслухавши пояснення учасників процесу та покази свідків, дослідивши надані суду письмові докази, суд вважає позов таким, що задоволенню не підлягає у повному обсязі, з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_6 знаходились в зареєстрованому шлюбі з 07.06.2008 року по 11.06.2012 року.

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 30 травня 2012 року (справа № 2-7567/11) шлюб між сторонами розірвано, рішення набрало чинності 11.06.2012 року.

01.03.2011 року між ОСОБА_12 та ТОВ «РУНІКОМ СТРОЙІНВЕСТ» був укладений договір купівлі-продажу майнових прав № 11687 Д.

Згідно умов договору № 11687 ОСОБА_13 (зараз ОСОБА_6) І.О набула майнові права на квартиру за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, Таїровська селищна рада, масив Радужний, будинок 11, поверх 10, секція Д, будівельний номер 687.

Згідно умов договору на користь ТОВ «РУНІКОМ СТРОЙІНВЕСТ» повинно бути сплачено 197 692,40 гривень, відповідно до графіку: 129 692, 40 грн - до 15.03.2011 року ; 11 258,73 грн. до 15.06.2011 року; 11 258,73 грн. до 15.09.2011 року; 11 258,73 грн. до 15.12.2011 року; 11 258,73 грн. до 15.03.2012 року; 11 258,73 грн. до 15.06.2012 року; 11 258,73 грн. до 15.09.2012 року.

Відповідачем ОСОБА_6 15.03.2011 року було сплачено перший платіж в розмірі 129 692, 40 гривень по договору № 11687 Д від 01.03.2011 року, 15.06.2011 р. ОСОБА_12 (зараз ОСОБА_6) сплатила наступний платіж в розмірі 11 258,73 гривень згідно договору № 11687 Д. Ці кошти були сплачені під час спільного проживання з позивачем.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З липня 2011 року сторони спільно не проживали і спільне господарство не вели, що встановлено рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30.05.2012 року по справі № № 2-7567/11.

Відповідачем ОСОБА_14 під час окремого проживання з позивачем були внесені три платежі за договором № 11687 Д від 01.03.2011 року, а саме 15.09.2011 року, 14.12.2011 р. та 15.03.2012 року по 11 258,73 грн. Також після розірвання шлюбу ОСОБА_6 сплатила на користь ТОВ «РУНІКОМ СТРОЙІНВЕСТ» ще два платежі по 11 258,73 гривень, 13.06.2012 року та 26.06.2012 року.

Як вбачається з рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 травня 2012 року ( справа № 2-7567/11) про розірвання шлюбу, ОСОБА_5 визнав факт припинення шлюбних відносин з липня 2011 року. Таким чином кошти які були внесені за договором № 11687 Д від 01.03.2011 року ОСОБА_6 в період з липня 2011 року по 26.06.2012 року є її особистою власністю.

12.07.2013 року між ТОВ «РУНІКОМ СТРОЙІНВЕСТ» та ОСОБА_15 був підписаний Акт приймання передачі квартири за договором купівлі продажу майнових прав № 11687Д від 01.03.2011 року, якій був підставою для отримання Свідоцтва про право власності на зазначену квартиру та реєстрації права власності.

30.09.2013 року ОСОБА_15 (зараз ОСОБА_6) зареєструвала право власності на спірну квартиру.

Відповідно до ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

Таким чином вбачається, що відповідач ОСОБА_6 набула право власності на спірну квартиру після розірвання шлюбу.

Позивач просить визнати право власності на речове право, а саме на обєкт нерухомості, але суд приходить до висновку, що майнові права не є правом власності і не є речовими правами на чуже майно, вони є самостійним обєктом цивільних прав.

Така позиція зазначена Верховним Судом України в Постанові від 30.01.2013 року у справі № 6-168цс12, а саме: «майнові права на нерухомість, що є обєктом будівництва (інвестування), не є речовими правами на чуже майно, оскільки обєктом цих прав не є «чуже майно», а також не є правом власності, оскільки обєкт будівництва (інвестування) не існує на момент встановлення іпотеки, а тому не може існувати й право власності на нього».

Верховний Суд України в своїй Постанові від 16 березня 2016 року по справі № 6-290цс16 зробив правовий висновок про те, що «у справі, яка переглядається, за змістом договору купівлі-продажу майнових прав позивач отримав лише право на набуття права власності, а не саме право власності на нерухоме майно». Обґрунтовуючи свою позицію суд зазначив наступне: «Відповідно до статті 190 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) майном як особливим обєктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обовязки. Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами. Майнові права на нерухомість обєкт будівництва (інвестування) не вважаються речовими правами на чуже майно, оскільки обєктом цих прав є не чуже майно, а також не вважаються правом власності, оскільки обєкт будівництва (інвестування) не існує на момент встановлення іпотеки, а тому не може існувати й право власності на нього. Майнове право, що є предметом договору купівлі-продажу, це обумовлене право набуття в майбутньому права власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, необхідні й достатні для набуття речового права. Майновими визнаються будь-які права, повязані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги. Майнове право, яке можна визначити як право очікування, є складовою частиною майна як обєкта цивільних прав. Майнове право це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію. За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути предявлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності. Оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний механізм, з яким закон повязує виникнення в особи субєктивного права власності на окремі обєкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний обєкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу. У справі, яка переглядається, позивач виконав свої грошові зобовязання за договором купівлі-продажу майнових прав, повністю сплативши вартість обєкта будівництва, установлену цим договором, тобто вчинив дії, спрямовані на виникнення правових передумов, необхідних і достатніх для набуття права вимоги переходу права власності на обєкт будівництва або для набуття права на майнові права на цей обєкт. Проте право власності на спірну квартиру в позивача не виникло».

Крім того, згідно з правовим висновком ВСУ по справі № 6-801цс16 від 07.09.2016 року, зазначено, що ст.60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності .

Згідно з ч. 3 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

ВСУ зазначає , що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями :1) час набуття майна , 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерела набуття).

Норма ст.60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

В судовому засіданні буди допитані свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_16О які підтвердили факт передання коштів для придбання майнових прав ОСОБА_6 Позивач до суду не надав доказів, що після припинення шлюбних відносин він якимось чином приймав участь у сплаті грошових коштів за договором № 11687Д віл 01.03.2011 року.

З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позовна вимога позивача про визнання квартири, що знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, «Радужний» масив ж/масиву «Ульянівка»АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_6, не ґрунтується на законі, оскільки майнові права які виникли під час шлюбу не є правом власності, в звязку з чим відмовляє у її задоволенні, а також відмовляє у задоволенні всіх інших позовних вимог, оскільки вони є похідними від зазначеної позовної вимоги.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 209, 214-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Овідіопольський районний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя А.І.Бочаров