Номер провадження 2/331/1656/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.11.2017 р. м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Світлицької В.М.

за участю секретаря Богач О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за затримку розрахунку і моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за затримку розрахунку і моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з січня 2010 року по грудень 2011 року позивач працював у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на посаді охоронника. У грудні 2011 року, позивач звільнився, проте на момент звільнення у відповідача перед позивачем була заборгованість по заробітній платі в розмірі 36 000,00 грн. за період з січня 2010 року по грудень 2011 року. До теперішнього часу відповідачем така заборгованість не погашена. Посилаючись на зазначене, просить суд стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 36 000,00 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 43 902,00 грн., а також моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн.

Позивач в судове засідання не зявився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, на задоволенні позову наполягає.

Відповідач в судове засідання не зявилася, про час і місце судового розгляду повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомила, заперечень не надала. Її неявка не перешкоджає розгляду справи, оскільки наявних в справі матеріалів достатньо для розгляду її по суті.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов належить частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 52 Цивільного кодексу України фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Згідно з ч.1, 3 ст. 21 КЗпП, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про оплату праці», оплата праці за контрактом визначається за угодою сторін на підставі чинного законодавства, умов колективного договору і пов'язана з виконанням умов контракту.

Судом встановлено, що 05.01.2010 року між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено трудовий контракт, відповідно до якого за виконану роботу ОСОБА_2 сплачує ОСОБА_1 1 500 грн. Оплата виконується не пізніше трьох банківських днів з дня прийняття роботи (п. 2.1, п. 2.2).

Відповідно до наказу про звільнення № 1 від 30.12.2011 року, ОСОБА_1 звільнено за власним бажанням з 30.12.2011 року, та наказано провести остаточний розрахунок з ОСОБА_1

З довідки наданої ФОП ОСОБА_2 вбачається, що заборгованість по заробітній платі та відрядженнях ОСОБА_1 за період з січня 2010 р. по грудень 2011 р. станом на 30.12.2011 року становить 36 000,00 грн.

Як вбачається з розписки від 05.09.2017 року, ОСОБА_1 отримав 1 500,00 грн. від ОСОБА_2 заробітну плату по 500 грн. за кожний з наступних місяців: жовтень 2011р., листопад 2011р., грудень 2011р.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗПП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗПП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому суд зазначає, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідним обовязком роботодавця та працівника, суд визначає суму, що підлягає стягненню без утримання цього податку й інших обовязкових платежів (п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24 грудня 1999 року № 13).

Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Стосовно відшкодування моральної шкоди, то суд вважає, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка завдала, за наявності її вини.

За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. А згідно з ч. 3 цієї статті розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також із врахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушення нормальних життєвих звязків, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктом 4 Постанови встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Пункт 5 Постанови встановлює, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, відповідальність за шкоду вимагає встановлення складу правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Факт наявності моральної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку, оскільки така шкода є самостійним видом шкоди і умовою цивільно-правової відповідальності.

У звязку із наведеним, не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем не надано документального підтвердження та повного розрахунку даної шкоди, а тому правові підстави відсутні.

За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог .

Керуючись ст. ст. 10,11, 209, 212,214,215, 217, 218,224-226 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 36 000,00 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 43 902,00 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 640 гривень 00 копійок (шістсот сорок гривень 00 копійок).

Рішення суду в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за один місяць допустити до негайного виконання.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя В.М. Світлицька