Апеляційний суд Кіровоградської області
справа № 707/2174/15-ц Головуючий у суді І-ї інстанції Морозова В.В.>
№ провадження 22-ц/781/2212/17 Доповідач Письменний> О.> А.>
ПОСТАНОВА

Іменем України

19.12.2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого судді - Письменного О.А.,

суддів - Дьомич Л.М., Мурашка С.І.,

при секретарі - Федоренко Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області, ухваленого 11 серпня 2017 року в м. Черкаси, (суддя Морозов В.В.) у справі за позовом керівника Черкаської місцевої прокуратури до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Черкаської районної державної адміністрації про визнання незаконним і скасування розпорядження, визнання недійсним свідоцтва та скасування рішення, -

встановила:

У серпні 2015 року Черкаська місцева прокуратура звернулася в суд із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що першим заступником голови Черкаської районної державної адміністрації 12 лютого 2014 року видано розпорядження № 25, яким надано дозвіл на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для індивідуального дачного будівництва, які розташовані в адміністративних межах Будищанської сільської ради за межами населеного пункту, в тому числі і ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5. Розпорядженням голови Черкаської районної державної адміністрації від 13 лютого 2014 року № 28 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо проведення інвентаризації земельних ділянок загальною площею 12,5166 га. Вказаним розпорядженням для масиву земельних ділянок, серед яких і спірні, визначено вид угідь - «піски» та віднесено до земель загального користування. Розпорядженням першого заступника голови Черкаської районної державної адміністрації від 17 березня 2014 року № 63 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок загальною площею 4,7 га в адміністративних межах Будищанської сільської ради за межами населеного пункту та безоплатно передано у власність земельні ділянки для ведення індивідуального дачного будівництва 47 громадянам, в тому числі ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Відповідні відомості внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та видані вказаним особам свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Зазначав, що дане розпорядження є незаконним, оскільки не відповідає вимогам чинного земельного законодавства, зокрема в частині порушення порядку встановлення цільового призначення земельної ділянки; крім того, затверджений проект із землеустрою порушує законодавчі вимоги щодо обов'язковості надання висновку про його погодження або відмову в погодженні територіальним органом архітектури та містобудування; відведення землі для містобудівних потреб без наявності розроблених та затверджених детального плану території або іншої містобудівної документації; відсутності погодження проекту із землеустрою природоохоронним органом; відсутності погодження проекту із землеустрою центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства; не проведення обов'язкової експертизи землевпорядної документації.

Посилаючись на ці обставини, просив визнати незаконним та скасувати розпорядження першого заступника голови Черкаської районної державної адміністрації від 17 березня 2014 року «Про затвердження проекту землеустрою та передачу земельних ділянок у власність», в частині передачі у власність ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 земельних ділянок площею по 0,10 га кожна, розташованих в адміністративних межах Будищанської сільської ради Черкаського району Черкаської області за межами населеного пункту; визнати недійсними свідоцтва про право власності на земельну ділянку видані відповідачам та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за відповідачами.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 11 серпня 2017 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. Зокрема, вказує на те, що суд порушив диспозитивність цивільного судочинства, взяв до уваги неналежний доказ - довідку ДП «Черкаський інститут землеустрою» №200 від 18.03.2015 р.; судом безпідставно не застосовано норми матеріального права, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин; судом проігноровані норми міжнародного права, які передбачають дотримання принципу справедливої рівноваги, зокрема рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» та ін.

Заслухавши доповідача, пояснення прокурора, який підтримав позов та заперечив проти апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах встановлених ст.367 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що розпорядженням першого заступника голови Черкаської районної державної адміністрації Черкаської області від 12 лютого 2014 року за №25 надано дозвіл на розробку проектів із землеустрою щодо оформлення права власності на земельні ділянки для ведення індивідуального дачного будівництва, які розташовані в адміністративних межах Будищанської сільської ради за межами населеного пункту, в тому числі - ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 /т.1 а.с.24-25/.

Розпорядженням першого заступника голови Черкаської районної державної адміністрації Черкаської області від 13 лютого 2014 року № 28 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо проведення інвентаризації земельних ділянок загальною площею 12,5166 га та дані земельні ділянки віднесено до земель загального користування, вид угідь - піски /т. 1 а.с.23/.

Розпорядженням першого заступника голови Черкаської районної державної адміністрації Черкаської області від 17 березня 2014 року № 63 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам для ведення індивідуального дачного будівництва в адміністративних межах Будищанської сільської ради за межами населеного пункту та передано у власність земельні ділянки 47 громадянам, в тому числі ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 /т.1 а.с. 19/.

Цим же розпорядженням (п.3) дані земельні ділянки віднесено до категорії земель рекреаційного призначення.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 31.03.2014 року Серії НОМЕР_2, ОСОБА_4 належить земельна ділянка площею 0,1 га, виділена для індивідуального дачного будівництва, кадастровий номер якої НОМЕР_1 /т.1 а.с.38/.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 31.03.2014 року Серії НОМЕР_3, ОСОБА_5 належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,1 га для індивідуального дачного будівництва, кадастровий номер якої НОМЕР_4 /т.1 а.с.39/.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ОСОБА_3 належить земельна ділянка за кадастровим номером НОМЕР_5, виділена для індивідуального дачного будівництва площею 0,1 га , на підставі свідоцтва про право власності Серії НОМЕР_6 від 01 квітня 2014 року /т.1 а.с.40/.

17.03.2014 року видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно Серії НОМЕР_7 ОСОБА_2, згідно якого їй належить земельна ділянка для ведення індивідуального дачного будівництва площею 0.1 га, кадастровий номер НОМЕР_8 /т.1 а.с.41/.

На виконання доручення прокуратури Черкаського району від 19.03.2015 року за вих. № 150-2315У щодо проведення документальної перевірки законності передачі у власність громадянам для ведення індивідуального дачного будівництва земельних ділянок в адміністративних межах Будищенської сільської ради за межами населеного пункту площею 8,2890, Державною інспекцією сільського господарства в Черкаській області повідомлено наступне, що відповідно до довідки з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями, наданої Управлінням Держземагенства у Черкаському районі від 18.02.2015 року № 1891/01-16 станом на 01.01.2014 року ці земельні ділянки обліковувалися як штучні водосховища.

Згідно з інформацією ДП «Черкаський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» від 18.03.2015 року № 200 по матеріалах геодезичних обмірів в натурі (на місцевості), проведених спеціалістами закладу, відведенні у власність громадянам для ведення індивідуального дачного будівництва земельні ділянки розташовані в межах прибережних захисних смуг річки Вільшанка та Кременчуцького водосховища. Колегія суддів не вбачає підстав для визнання даної інформації недостовірною, як вказано в апеляційній скарзі, оскільки дане питання не було спірним при розгляді справи у суді першої інстанції та сторона, у якої воно викликало заперечення, не клопотала про призначення відповідної судової експертизи, оскільки для його перевірки необхідні спеціальні знання.

Частина земельних ділянок, які передані у власність громадянам, розташовані на земельній ділянці площею 6,8264 га, яка знаходиться у постійному користуванні КП «Черкасиводоканал», право користування якого оформлено державним актом на право постійного користування Серії НОМЕР_9 відповідно до розпорядження Черкаської районної державної адміністрації від 04.06.2009 року № 186 та від 14.01.2011 року за № 12. Цільове призначення земельної ділянки відповідно до державного акту - землі водного фонду /т.1 а.с.119-120/.

Згідно зі статтями 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду; віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно їх повноважень. Подібний порядок установлено й для зміни цільового призначення земель, що згідно із частиною другою статті 20 ЗК України проводиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історично-культурного призначення.

Відповідно до статті 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.

За положеннями частини першої статті 3 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) усі води (водні об'єкти) на території України становлять її водний фонд.

Частина друга статті 3 ВК України визначала, що до водного фонду України належать 1) поверхневі води: природні водойми (озера), водотоки (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали, інші водні об'єкти; 2) підземні води та джерела; 3) внутрішні морські води та територіальне море.

Частиною першою статті 58 ЗК України та статтею 4 ВК України визначено, що до земель водного фонду належать землі: зайняті морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами; землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об'єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню та належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Так, положеннями статті 59 ЗК України передбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлено можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди.

Частиною четвертою статті 84 ЗК України визначено, що землі водного фонду взагалі не можуть передаватись в приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

Випадки передачі земель водного фонду в приватну власність, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин), зокрема громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України).

Отже, за змістом зазначених норм права (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) землі під водними об'єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об'єктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм, - не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Крім того, за положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних захисних смуг визначається статтями 60 - 62 ЗК України та статтями 1, 88 - 90 ВК України.

Так, згідно зі статтею 61 ЗК України, статтею 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об'єкти, що знаходяться в прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають установленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.

Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 га - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 га - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час встановлення водоохоронної зони. Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, у тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються статтями 50 - 54 Закону України «Про землеустрій».

Таким чином, землі, зайняті поверхневими водами: природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами й іншими водними об'єктами, та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які поширюється окремий порядок надання та використання.

Отже, прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій установлено особливий режим.

Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри визначені законом.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно керуватися нормативними розмірами прибережних захисних смуг, установленими статтею 88 ВК України, та орієнтовними розмірами і межами водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон.

Щодо посилань представника відповідача ОСОБА_2 на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо підстав позбавлення особи власності, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення.

Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

За обставинами справи «Стретч проти Сполученого Королівства», на рішення Європейського суду з прав людини від 24 липня 2003 року у якій також послався представник ОСОБА_2, заявник в 1969 році уклав договір оренди земельної ділянки строком на 22 роки. Відповідно до умов цього договору він за власні кошти побудував на цій земельній ділянці кілька будівель для легкої промисловості, які здав в суборенду. Договір оренди також надавав йому право в подальшому продовжити оренду ще на 21 рік. У 1990 році заявник повідомив місцеву владу про намір продовжити договір оренди, в процесі переговорів він погодився на збільшення орендної плати. Однак, орган місцевої влади повідомив заявника, що продовження договору оренди відбутися не може, оскільки, погодившись з умовою договору про можливість його пролонгації орган місцевої влади перевищив свої повноваження.

Застосовуючи положення ст.1 Першого протоколу до Конвенції до обставин цієї справи Європейський суд з прав людини вказав на таке. Заявник погодився з умовами договору оренди з огляду на те, що надалі він зможе продовжити термін його дії, і жодна із сторін не знала, що існувала якась юридична перешкода цій умові. У ситуації, яка склалася, заявник мав право, принаймні, очікувати на законних підставах, що він зможе продовжити термін дії договору, і таке очікування можна вважати - в цілях застосування положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції - складовою частиною його права власності, наданого йому за договором оренди.

Дії місцевої влади Європейський суд з прав людини розцінив як порушення права заявника на законне очікування виконання певних умов і, таким чином, вони утворювали акт втручання у реалізацію його права власності.

Вирішуючи питання про те, чи був дотриманий сторонами справедливий баланс між інтересами суспільства та правами заявника Європейський суд з прав людини відзначив, що місцева влада отримала узгоджену з заявником орендну плату і не стояло питання про те, що дії органу влади були спрямовані проти інтересів суспільства чи що порушувалися інтереси якоїсь третьої сторони, або що продовження терміну оренди могло бути всупереч з якою-небудь передбаченою законом функцією органу влади. Оскільки сама місцева влада при укладенні договору вважала, що вона має право продовжити термін його дії, то заявник міг на розумних підставах сподіватися на виконання цих умов. Він не тільки мав право законного очікування отримання майбутніх доходів від зроблених ним капіталовкладень, але можливість продовження терміну дії договору оренди була важливим елементом його підприємницької діяльності з огляду на зобов'язання, взяті ним на себе у зв'язку з експлуатацією побудованих будівель, і взагалі періоду часу, що скоротився, за який він міг розраховувати на відшкодування своїх витрат.

За таких обставин Європейський суд зробив висновок, що в цій справі мало місце непропорційне втручання в мирне володіння своїм майном, а отже було порушено ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Однак у справі, яка переглядається, обставини справи є істотно відмінними.

Так, як зазначав прокурор, відповідачі набули право власності на спірні земельні ділянки незаконно, адже ті були надані їм у власність у межах прибережної захисної смуги, що є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності із забороною розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення); садівництва та городництва; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництва будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних) (ст. 61 ЗК України, ст. 89 ВК України).

Фактично звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільнозначимого питання про безоплатну передачу земельної ділянки з комунальної власності у приватну та повернення у власність територіальної громади землі, яка вибула з її власності незаконно.

Обставини справ «Стретч проти Сполученого Королівства» та справи, яка переглядається, істотно різняться, а тому висновки щодо справедливої рівноваги між інтересами суспільства і особи в кожній з цих справ не можуть бути тотожними, а висновок Європейського суду з прав людини про порушення прав заявника у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» не може бути безумовним прецедентом при розгляді справи, яка переглядається.

Отже, суд першої інстанції встановивши, що спірні земельні ділянки знаходяться в прибережній захисній смузі річки Вільшанка та відносяться до земель водного фонду, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Вказані та інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 11 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: