провадження № 2/243/4582/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2017 року Словянський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого судді Мірошниченко Л.Є.

при секретарі Мирошниченко А.О.

за участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 7 м. Словянська цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2017 позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги тим, що їй, на підставі договору дарування, належить житловий будинок № 10 по пров. Г.Данилевського (Димитрова) у м. Словянську Донецької області, де до теперішнього часу мешкають відповідачі, які фактично не проживають там з 2013 року. Оскільки вона вимушена виплачувати за них комунальні послуги та не має можливості оформити субсидію, що ставить її в скрутне матеріальне становище, просить суд захистити її право власності на вказаний житловий будинок, визнавши ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - житловим будинком № 10 по пров. Г.Данилевського (Димитрова) у м. Словянську.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала заявлені вимоги у повному обсязі, наполягала на їх задоволенні, пояснення надала аналогічні викладеним у позові.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не зявилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили (а.с.18,19).

Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши позивача та свідка, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

У судовому засіданні встановлено, що на підставі договору дарування житлового будинку від 20.11.2017 року, ОСОБА_1 належить житловий будинок № 10 по пров. Г.Данилевського (Димитрова) у м. Словянську Донецької області (а.с.4).

Зазначене підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № НОМЕР_1 від 20.11.2017 року (а.с.5).

Відповідно до акту Комітету мікрорайону «Словважмаш» м. Словянськ від 24.11.2017 року, встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають у житловому будинку № 10 по пров. Г.Данилевського (Димитрова) у м. Словянську з 2013 року по теперішній час, їх особисті речі в будинку відсутні (а.с.6).

Як вбачається з копії домової книги зареєстрованих осіб у будинку № 10 по пров. Г.Данилевського (Димитрова) у м. Словянську, ОСОБА_2 зареєстрована за вказаною адресою з 28.11.1997 року, ОСОБА_3 - з 16.10.1992 року (а.с.14-15).

Крім того, допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 пояснив, що позивач по справі його дружина, у звязку з чим йому достовірно відомо, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не мешкають у вказаному будинку, особистих речей там не мають та жодних перепон у їх проживанні там відповідачам ніхто не чинить.

Вирішуючи питання стосовно визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, суд виходить з наступного.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу № 1 від 1952 року, передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.2 ч.1 ст. 3 ЦК України. Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч. 2 ст. 5 Господарського кодексу України).

Згідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право власності та іншим способом, що встановлений законом або договором.

У відповідності до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд.

За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до пункту 34 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).

У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Звертаючись до суду з дійсним позовом позивач просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування спірним будинком, оскільки вони там були зареєстровані, як попередні власники, на теперішній час, після укладення між ними договору дарування, їх право власності на квартиру припинене, а їх подальша реєстрація перешкоджає позивачеві у розпорядженні належною їй власністю.

Суд вважає такі вимоги позивача цілком обґрунтованими, оскільки дійсно відповідачі в спірному будинку не мешкають та залишилися там зареєстровані як колишні власники будинку.

Позивач не вимагає компенсації понесених ним судових витрат.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 321, 391 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування житловим будинком № 10 по пров. Г.Данилевського (Димитрова) у м. Словянську Донецької області.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Словянського

міськрайонного суду ОСОБА_5