Єдиний унікальний номер 725/5827/16-ц
Номер провадження 2/725/408/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.12.2017

Першотравневий районний суд м. Чернівці у складі:

головуючого судді Галичанський О.І.

при секретарі Симик І.М.

за участю представника позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1., зареєстрованої та проживаючої за адресою : ІНФОРМАЦІЯ_2 до ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживаючого за адресою: м. Чернівці, вул. Бережанська.51 про стягнення боргу за розпискою, -

ВСТАНОВЛЕНО:

У грудні 2016 року позивачка звернулась до суду з вище вказаним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що 24.01.2013 року між нею та відповідачем було укладено договір позики, оформлений відповідною борговою розпискою. За умовами вказаного договору вона передала відповідачу грошові кошти в сумі 10000 доларів США, яку відповідач зобовязувався повернути у строк до 24.11.2016 року, без сплати будь-яких відсотків.

Вказувала на те, що у встановлений договором строк відповідач взятих на себе зобовязань не виконав та грошові кошти не повернув.

На підставі викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просила стягнути з відповідача на її користь суму заборгованості в гривневому еквіваленті станом на 01.12.2016 року в розмірі 255500 грн.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд задовільнити позов. Крім того, вказав, що факт отримання відповідачем кредиту та написання ним власноруч розписки , підтверджено висновком експерта №17910- К від 22.11.2017 року.

Справа слухалась у відсутності відповідача та його представника , які не зявилися в судове засідання незважаючи на те, що належним чином були повідомлені судом про час та місце розгляду справи .Про причини своєї неявки суд не повідомили. В попередніх судових засіданнях позов не визнавали.

У відповідності до вимог п. 1,2,3,4,5 ч.1, ч.2 ст. 264 ЦПК України - під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України- кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Судом встановлено, що 24.01.2013 року відповідач написав розписку, якою підтвердив факт отримання від позивача грошових коштів в сумі 10000 доларів США, які зобовязувався повернути у строк до 24.11.2016 року, без сплати будь-яких відсотків (а/с 5).

Факт отримання відповідачем вказаних кроштів та написання власноруч розписки підтверджується висновком № 1791-К від 22.11.2017 експерта ОСОБА_4.(а.с. 143-150).

Даний висновок відповідає вимогам, передбаченим ст. 102 ЦПК України .

Враховуючи те, що відповідач та його представник ознайомлювались з згаданим висновком та у встановленому порядку не звертались із будь- якими клопотаннями , суд вважає , що висновок підтверджує факт отримання відповідачем коштів , що в подальшому стало підставою для виникнення боргових зобов»язань між сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом ст. 1046, 1047 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Як вбачається з правової позиції Верховного суду України, викладеного у постанові №6-1967цс 15 від 11.11.2015 року, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів.

Так, зі змісту написаної відповідачем розписки вбачається, що вона містить усі істотні умови характерні для договору позики.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення боргу за договором позики Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

З аналізу вище викладеного вбачається, що у разі пред'явлення позову про стягнення боргу, позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України слід встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору і його умов.

У відповідності до правового висновку Верховного суду України, сформованого у постанові №6-50цс16 від 24.02.2016 року, договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Так, ст. 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Таким чином, заборгованість за вказаним вище договором, оформленим борговою розпискою, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні.

Так, позивачка просила стягнути з відповідача борг в гривневому еквіваленті, а саме у розмірі 255500 грн., що відповідає розміру позики в сумі 10000 доларів США станом на 01.12.2016 рік . Із заявою про зміну позоних вимог позивачка не зверталася, тому враховуючи неможливість суду виходити за межі заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку, про необхідність стягнення заборгованості у межах суми, заявленої позивачем у позові.

На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 526, 530, 533, 625, 626, 627, 638, 1046, 1047, 1049, 1051 ЦК України, ст.ст. 4, 76-83,102, ,133,141,263-265,273 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 255500 (двісті пятдесят пять тисяч пятсот) гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 2555 грн. за звернення до суду з позовною заявою,

а також 320 грн. за звернення до суду з заявою про забезпечення позову.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до апеляційного суду Чернівецької області протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці О. І. Галичанський

Повне судове рішення складено 22.12.2017 року.