Номер провадження: 22-ц/785/4842/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Заїкін А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.12.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

- головуючого судді Заїкіна А.П.,

- суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

за участю секретаря Гарбуз В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом заступника керівника Одеської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави, в особі Міністерства культури України, в особі державного підприємства «Одеський державний цирк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про витребування майна з чужого незаконного володіння, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 квітня 2017 року,

встановила:

У грудні 2011 р. заступник прокурора Приморського району м. Одеси (далі Прокурор) звернувся до суду з позовом в інтересах держави, в особі Міністерства культури та туризму України в особі - Держаного підприємства «Одеський державний цирк» (далі - ДП «Одеський державний цирк»), до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, в якому просив: 1) визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, загальною площею 77,8 кв. м., розташованого за адресою м. Одеса, вул. Садова, 2-Б, укладений 14.01.2008 р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9, реєстровий № 451; 2) витребувати у ОСОБА_8 та повернути державі Україна, в особі Міністерства культури та туризму України, нерухоме майно нежитлове приміщення, загальною площею 77,8 кв. м., розташоване за адресою м. Одеса, вул. Садова, 2-Б, яке є частиною приміщення ДП «Одеський державний цирк» по вул. Садова, 2 в м. Одесі.

Позовні вимоги прокурор мотивував тим, що 28.06.1992 р. між ДП «Одеський державний цирк» та МП «Бульвар-85» був укладений договір оренди, за умовами якого в оренду передано частину приміщення державного цирку - нежитлове приміщення, площею 80,0 кв. м., розташоване за адресою м. Одеса, вул. Садова, 2, для використання відповідно до статутної діяльності орендаря. Строк оренди - до 28.06.2002 р.. У випадку відсутності заяви однієї зі сторін, договір вважається укладеним на той же строк, на тих самих умовах.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07.11.2007 р. за ОСОБА_6 визнано право власності на вищезазначене нежитлове приміщення. При цьому в рішенні зазначено як самостійний обєкт - нежитлове приміщення, площею 77,8 кв. м., за адресою м. Одеса, вул. Садова, 2-Б. Обєкту нерухомості під № 2-Б по вул. Садова в м. Одесі ніколи не існувало та не існує. Розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про присвоєння обєкту нерухомості адреси - м. Одеса, вул. Садова, 2-Б не приймалося. Насправді цей обєкт є частиною приміщення державного цирку за адресою - м. Одеса, вул. Садова, 2.

14.01.2008 р. ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу відчужив спірне нежитлове приміщення ОСОБА_7.

ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу від 16.04.2009 р. відчужив спірне нежитлове приміщення ОСОБА_8.

Разом з тим, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 03.07.2008 р. задоволено апеляційну скаргу виконкому Одеської міської ради. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07.11.2007 р. скасовано. Справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23.12.2008 р. позов ОСОБА_6 залишено без розгляду.

Таким чином, спірне нерухоме майно вибуло з державної власності без згоди на те держави, в особі Міністерства культури і туризму України в особі ДП «Одеський державний цирк», що позбавляє державу права володіти, користуватися та розпоряджатися вказаним майном.

Укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 договір купівлі-продажу від 14.01.2008 р. суперечить положенням ст. 203 ЦК України, відповідно до ст. 215 ЦК України є недійсним, оскільки у ОСОБА_6 не було відповідних повноважень на укладення договору, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07.11.2007 р., на підставі якого було оформлено право власності ОСОБА_6 на спірне майно, було прийнято з порушенням чинного законодавства. Вказаний договір порушує права належного власника майна держави в особі Міністерства культури і туризму України. Подальші правочини не потрібно визнавати недійсними, оскільки власник майна має право витребувати його від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Спірне майно вибуло з володіння власника поза його волею, всупереч чинному законодавству, за відсутності будь-яких погоджень з боку позивача як на розпорядження спірним майном з боку МП «Бульвар-85», так і на подальше відчуження майна.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25.04.2012 р. позов прокурора задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, загальною площею 77,8 кв. м., розташованого за адресою м. Одеса, вул. Садова, 2-Б, укладений 14.01.2008 р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9, реєстровий № 451.

Витребувано у ОСОБА_8 та повернуто державі Україна, в особі Міністерства культури та туризму України, нерухоме майно нежитлове приміщення, загальною площею 77,8 кв. м., розташоване за адресою м. Одеса, вул. Садова, 2-Б, яке є частиною приміщення ДП «Одеський державний цирк» по вул. Садова, 2 в м. Одесі.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 02.10.2012 р. апеляційну скаргу ОСОБА_8 задоволено.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25.04.2012 р. скасовано. Ухвалено нове рішення.

У задоволенні позову прокурора відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08.02.2012 р., у вигляді арешту на майно - нежитлове приміщення, площею 77,8 кв. м., розташоване за адресою м. Одеса, вул. Садова, 2-Б.

Ухвалою вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.06.2013 р. касаційні скарги прокурора Одеської області та представника державного підприємства «Одеський державний цирк» - ОСОБА_10 задоволено частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 квітня 2012 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 2 жовтня 2012 року скасовано.

Справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи прокурор у листопаді 2013 р., жовтні 2015 р та червні 2016 р. неодноразово уточнював позов щодо осіб, до яких предявлено позов, та предмету позову. Остаточно позов заявлено в інтересах держави, в особі Міністерства культури України в особі ДП «Одеський державний цирк», до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8.

Остаточно прокурор просив витребувати у ОСОБА_4, ОСОБА_5 та повернути державі Україна, в особі Міністерства культури України, нерухоме майно нежитлове приміщення, загальною площею 77,8 кв. м., розташоване за адресою м. Одеса, вул. Садова, 2-Б, яке є частиною приміщення ДП «Одеський державний цирк» по вул. Садова, 2 в м. Одесі.

Серед підстав позову прокурор додатково посилався на те, що згідно Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно останніми власниками спірного нерухомого майна на підставі договору дарування від 15.02.2013 р. є - ОСОБА_4, ОСОБА_5.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07.04.2017 р. позовні вимоги Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави, в особі Міністерства культури України в особі Державного підприємства «Одеський державний цирк», до ОСОБА_4, ОСОБА_5, за участю третіх осіб ОСОБА_8, ОСОБА_11, ОСОБА_7, про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено.

Витребувано у ОСОБА_4, ОСОБА_5 та повернуто державі Україна, в особі Міністерства культури України, нежитлове приміщення, загальною площею - 77,8 кв. м., розташоване за адресою - м. Одеса, вул. Садова, 2-Б, яке є частиною приміщення державного підприємства «Одеський державний цирк» по вул. Садовій, 2 в м. Одесі.

ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Посилається на те, що рішення ухвалено при неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Представник апелянта у судовому засіданні підтримав викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги.

Міністерство культури України у письмових запереченнях на апеляційну скаргу вважало необхідним скаргу відхилити. Рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилалося на те, що спірне нежитлове приміщення є частиною приміщень ДП «Одеський державний цирк», загальна площа яких становить 3 454 кв. м., знаходиться на балансі цього державного підприємства. Спірне нерухоме майно вибуло з державної власності без погодження Міністерства культури України.

Представник Міністерства культури України у судовому засіданні підтримала викладені у письмових запереченнях на апеляційну скаргу доводи та вимоги.

Прокурор та державне підприємство «Одеський державний цирк» письмових заперечень на апеляційну скаргу не надали. У судовому засіданні прокурор та представник ДП «Одеський державний цирк» вважали необхідним скаргу відхилити. Рішення суду першої інстанції залишити без змін. Підтримали викладені у письмових запереченнях на апеляційну скаргу доводи Міністерства культури України. Пояснили, що спірне нерухоме майно вибуло із державної власності без згоди власника, а тому підлягає поверненню до державної власності.

Відповідач ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 у судове засідання не зявилися. Про судове засідання сповіщалися належним чином. Причини неявки не повідомили. Письмових заперечень/пояснень на апеляційну скаргу, заяв та клопотань не надали.

Згідно із ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка в судове засідання сторін, або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України колегія суддів перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Зазначеним вимогам законодавства рішення суду першої інстанції не відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову прокурора, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими (Т. 4, а. с. 89 - 96).

Колегія суддів вважає, що погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна. Цих висновків суд дійшов з порушенням норм матеріального (ст. ст. 12, 15, 16, 330, 388, ЦК України) та процесуального (ст. ст. 10, 11, 60, 179, 213, 214 ЦПК України) права.

На підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до технічного паспорту від 26.10.2000 р. (Т1, а. с. 6 - 7), технічного паспорту від 01.02.2011 р. та схематичного плану (Т. 1, а. с. 150, 151 152, 156, Т. 3, а. с. 23, Т. 4, а. с. 12), світлин (Т. 1, а. с. 34) до складу нежитлових приміщень, які є державною власністю і знаходились на балансі державного підприємства «Одеський державний цирк» входило приміщення складу, частина якого площею 80,00 кв. м. використовувалося для зберігання сіна сінник.

28.06.1992 р. між ДП «Одеський державний цирк» та приватним підприємством «Бульвар-85» (далі Приватне підприємство) був укладений договір оренди та доповнення до договору оренди (Т. 1, а. с. 27 32). За умовами вказаного договору в оренду приватному підприємству передано частину нежитлового приміщення, площею 80 кв. м., колишнього сінника на території господарського двору вул. Садова, 2 в м. Одесі. Строк оренди до 28.06.2002 р.. У випадку відсутності заяв сторін договір продовжує свою дію на той же строк (п. 2). Відповідно до п. п. 1, 2 доповнень до договору оренди орендарю надано право провести реконструкцію орендованого приміщення. Збудувати приміщення, яке можна буде використовувати для громадського харчування. Пунктами 5.14, 11.1 договору оренди передбачено, що по закінченню строку дії договору або у випадку його припинення достроково орендар протягом 100 днів повертає приміщення у тому ж стані, у якому він його отримав.

30.06.1992 р. між сторонами договору оренди був складений акт прийому-передачі сінника, площею 80 кв. м. (Т. 1, а. с. 33).

Вищевказаний договір оренди недійсним не визнано.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07.11.2007 р. за ОСОБА_6 визнано право власності на нежитлове приміщення, площею - 77,8 кв. м., розташоване по вул. Садова, 2-Б в м. Одесі. Вказаним рішення встановлено, що вказане нежитлове приміщення було побудовано на підставі договору оренди від 01.07.1992 р., укладеного між приватним підприємством та ДП «Одеський державний цирк». Право власності на вказане нежитлове приміщення за ОСОБА_6 було зареєстровано в державному реєстрі (Т. 1, а. с. 7 зворотня сторона, 10 10 зворотня сторона).

14.01.2008 р. ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу відчужив спірне нежитлове приміщення ОСОБА_7. Право власності на відчужене нерухоме майно було зареєстровано за ОСОБА_7 (Т. 1, а. с. 8 8 зворотня сторона).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 03.07.2008 р. (Т. 1, а. с. 11 12) рішення Приморського районного суду м. Одесі від 07.11.2007 р. було скасовано. Справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23.12.2008 р. позов ОСОБА_6 було залишено без розгляду (Т. 1, а. с. 12 зворотня сторона).

16.04.2009 р. ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу відчужив спірне нежитлове приміщення на користь ОСОБА_8. Право власності на відчужене нерухоме майно було зареєстровано за ОСОБА_8 (Т. 1, а. с. 9 9 зворотня сторона).

Відповідно до копії нотаріальної справи щодо договору дарування нежитлового приміщення від 15.02.2015 р. (Т, 3, а. с. 190 217), Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 23.06.2016 р. (Т. 3, а. с. 123 125) останніми власниками спірного нежитлового приміщення є - ОСОБА_5, ОСОБА_4.

Відповідно до технічного паспорту від 24.01.2013 р. (Т. 2, а. с. 132 133) загальна площа нежитлового приміщення становить 77,8 кв. м., воно складається з 4-х основних приміщень та 5-ти допоміжних приміщень.

Таким чином, встановлено, що нежитлового приміщення сінника, площею 80 кв. м., не існує. Воно було реконструйовано у нежитлове приміщення, яке за своїм складом є іншим, яке згідно пояснень представника апелянта на час розгляду справи використовується для ремонту телефонів.

Між сторонами виникли правовідносини щодо витребування майна з чужого незаконного володіння.

Відповідно до частини 5 статті 12 ЦК України, якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.

Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом предявлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна.

За правилами, передбаченими ст. ст. 330, 388 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребування у нього.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Разом з тим, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги.

Згідно із ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» (чинного на час звернення з позовом) передбачено, що підставою представництва прокурором в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави. За наявності таких підстав прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом, звертатися до суду з позовами. При цьому прокурор самостійно визначає підстави для представництва у судах (в чому полягає порушення або загроза порушення інтересів держави), обґрунтовує необхідність їх захисту, форму його здійснення.

Частиною 2 ст. 45 ЦПК України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Відповідно до правил, встановлених ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до вищевказаних положень діючого законодавства тільки позивач визначає підстави та предмет позову.

Прокурор, скориставшись наданим йому правом, уточнивши позов, просив витребувати спірне нерухоме майно у останніх власників.

Таким чином, беззаперечно встановлено, що: 1) у власності держави, а саме на балансі ДП «Одеський державний цирк», знаходилося приміщення сінника площею 80 кв. м.; 2) вибуло вказане приміщення сінника із володіння ДП «Одеський державний цирк» на підставі договору оренди від 28.06.1992 р.; 3) відповідно до довідки від 19.04.2012 р. (Т. 1, а. с. 159) ДП «Одеський державний цирк» до 29.02.2008 р. отримувало орендну плату за передане в оренду приміщення сінника; 4) за згодою ДП «Одеський державний цирк», яка була передбачена договором оренди, приміщення сінника було перебудовано в інше нежитлове приміщення, яке за своїми технічними характеристиками є іншим ніж сінник; 5) рішенням суду, яке в подальшому було скасовано, за третьою особою було визнано право власності ні на сінник, площею 80 кв. м., а на перебудоване із сінника нерухоме приміщення.

За встановлених по справі обставин, колегія суддів вважає, що ст. 388 ЦК України, про застосування якої просить прокурор, не може бути застосована, оскільки це призведе до передачі ДП «Одеський державний цирк» майна, яке ніколи не знаходилося на його балансі і не вибувало з його володіння. У задоволенні позову прокурора необхідно відмовити.

Доводи апелянта про те, що нежитлове приміщення, яке просить витребувати прокурор, є новоствореним, воно ніколи не знаходилося на балансі ДП «Одеський державний цирк», колегія суддів вважає обґрунтованими.

Доводи апелянта про те, що у прокурора відсутні повноваження звертатися з позовом в інтересах держави, ненадання прокурором обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави, колегія судді не приймає до уваги, оскільки вони не засновані на положеннях ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру», чинного на час звернення з позовом, та ст. 45 ЦПК України, а тому є неспроможними.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_4 є частково обґрунтованою, підлягає частковому задоволенню.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 307, п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення по суті позовних вимог є неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Ураховуючи, що неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції вищевказаних норм матеріального та процесуального права призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції необхідно скасувати. Ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог прокурора.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 квітня 2017 року - скасувати. Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову заступника керівника Одеської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави, в особі Міністерства культури України, в особі державного підприємства «Одеський державний цирк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: А. А. Калараш

ОСОБА_3