АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Пікуль А.А., Невідомої Т.О.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Дніпровського району м. Києва» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Дніпровського району м. Києва», третя особа Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання зайнятості на роботах зі шкідливими і важкими умовами праці по списку №2 виробництв, посад і показників,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до КП «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Дніпровського району м. Києва», третя особа Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання зайнятості на роботах зі шкідливими і важкими умовами праці по списку №2 виробництв, посад і показників в якому просив визнати зайнятість ОСОБА_1 у період з 11.06.1998 по 06.12.2001 та з 14.11.2007 по 14.11.2012 за професією асфальтобетонника, виконроба, майстра дорожньо-ремонтної служби в КП «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Дніпровського району м. Києва» до робіт зі шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах по Списку № 2.

Справа № 755/4961/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/9427/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Яровенко Н.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що згідно записів трудової книжки він у період з 11.06.1998 року по 06.12.2001 року працював на посаді асфальтобетонника, з 07.12.2001 року по теперішній час на посадах виконроба, майстра в КП «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Дніпровського району м. Києва», посилаючись на те, що 23.02.2016 представник позивача направив відповідачу заяву, в якій, зокрема, просив надати довідку для підтвердження пільгового стажу, довідку про перейменування (реорганізацію) підприємства та інші первинні документи, а саме, копії наказів про призначення, переведення та звільнення з посади, особова картка Форми Т - 2. накази про результати атестації робочих місць, а також Протоколи досліджень метеорологічних факторів, шумового навантаження та інфразвуку, важкості та напруженості праці, повітря робочої зони з висновками, картку умов праці, фотографію робочого дня, спостережний лист індивідуальної фотографії робочого дня, на підставі яких виносились накази № 49 від 03.06.1999p., № 78 від 19.07.2004 p., № 108 від 14.11.2007 р. по підприємству (для пільгових категорій посад). 10.03.2016 листом № 62/1-132 відповідач повідомив позивача, що атестація робочих місць вперше проводилася у 1999 році (наказ № 49 від 03.06.1999p.), згодом у 2004 році (наказ № 78 від 19.07.2004 p.), у 2007 році (наказ № 108 від 14.11.2007 p.). За результатами атестації робочих місць (робоче місце асфальтобетонника, виконроба, майстра) у 1999 році, у 2004 році та 2007 році - право на пенсію на пільгових умовах за Списком № 2 не підтверджено.

Позивач, вважає, що не визнання відповідачем за результатами атестації робочих місць за умовами праці у період з 11.06.1998 року по 06.12.2001 року, з 14.11.2007 року по 14.11.2012 року посади асфальтобетонника, виконроба, майстра, такою, що має право на пенсію за віком на пільгових умовах по Списку № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - таким, що порушує його соціальні гарантії, адже згідно Розділу XXVII Будівництво Списку № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників із шкідливими та важкими умовами праці, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.1994 року № 162, посади асфальтобетонника, виконроба, майстра віднесені до посад із шкідливими та важкими умовами праці.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 квітня 2017 року позов задоволено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, представник відповідача подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального законодавства, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не врахував, що на підприємстві регулярно, у відповідності до законодавства, проводилися атестації робочих місць та посади позивача, на той час коли він їх займав, не були встановлені такими, що мають право на пенсію за віком на пільгових умовах по Списку № 2.

Крім того, апелянт наголошує, що при оцінці умов праці працівників, які заняті виконанням робіт в умовах, передбачених списками №1 та №2 береться до уваги коли робітник зайнятий в режимі повного робочого дня, в той час як в період з 1999 року по 2003 рік та з 2007 по 2012 роки працівники були задіяні зі шкідливими умовами праці не повний робочий день

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, був належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, про причину неявки суду не повідомив.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести судове засідання за відсутності представника третьої особи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 у період з 11.06.1998 по 06.12.2001 працював на посаді асфальтобетонника, а з 07.12.2001 по теперішній час на посадах виконроба, майстра в КП «ШЕУ по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Дніпровського району м. Києва».

23.02.2016 представник позивача звернувся до відповідача із заявою про надання уточнюючої довідки відповідного зразку для підтвердження пільгового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній на пільгових умовах для оформлення пенсії за віком, проте, Листом № 62/1-132 від 10.03.2016 відповідачу було відмовлено у зв'язку з тим, що асфальтобетонники не мають права на пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 2 за 1999 та 2004 рік.

Також судом установлено, що відповідно до Наказу № 49 від 03.06.1999 по ШЕД Дніпровського району м. Києва «Про проведення атестації робочих місць» Додаток № 1 робота за професією асфальтобетонника віднесена до робіт із шкідливими і важкими умовами праці та відповідно до Наказу № 108 від 14.11.2007 по КП ШЕУ Дніпровського району м. Києва «Про проведення атестації робочих місць» Додаток № 1 робота за професією виконроба, майстра віднесена до робіт із шкідливими і важкими умовами праці.

Виходячи з того, що за результатами атестації робочих місць за умовами праці робота за професією асфальтобетонника, виконроба, майстра віднесена до робіт із шкідливими і важкими умовами праці, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах по Списку №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників із шкідливими та важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, - суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем здійснене втручання у права та свободи позивача, що не відповідає принципу «згідно з законом», у зв'язку з чим задовольнив позов.

Колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає, оскільки суд першої інстанції не забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, не правильно визначився з виниклими правовідносинами сторін та з нормами матеріального права, які підлягаю застосуванню, що призвело до ухвалення помилкового рішення.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З викладених норм права вбачається, що кожна сторонами сама обирає стратегію захисту своїх прав, а суд розглядає справи тільки в межах заявлений сторонами вимог.

Так, звернувшись до суду з позовом про визнання зайнятості на роботах зі шкідливими і важкими умовами праці по списку №2 виробництв, посад і показників в якому просив визнати зайнятість ОСОБА_1 у період з 11.06.1998 по 06.12.2001 та з 14.11.2007 по 14.11.2012 за професією асфальтобетонника, виконроба, майстра дорожньо-ремонтної служби в КП «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Дніпровського району м. Києва» до робіт зі шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах по Списку № 2, позивач не надав доказів того, що посади, які він обіймав у вказаний період, надавали йому таке право.

Так, відповідно до п. «б» ч.1 ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестацій робочих місць.

Тобто, обов'язковою умовою для того, щоб особа вважалася такою, що працює на посаді із шкідливими і важкими умовами праці та має пільги за списком №2, є наявність відповідного підтвердження атестацією робочого місця.

Апелянтом правильно зазначено, що атестація робочих місць здійснюється на підприємствах, в організаціях та установах незалежно від форм власності та господарювання згідно з Порядком проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 серпня 1992 року № 442 та розробленими на виконання постанови № 442 Методичними рекомендаціями для проведена-атестації робочих місць за умовами праці, затвердженими постановою Міністерства праці України від 1 вересня 1992 року № 41.

Відповідно до зазначених нормативних актів основна мета атестації полягає у регулюванні відносин між власником або уповноваженим ним органом і працівниками у галузі реалізації права на здорові й безпечні умови праці, пільгове забезпечення, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах.

Згідно з пунктом 4 Порядку та підпунктом 1.5 пункту 1 Методичних рекомендацій періодичність проведення атестації робочих місць визначається безпосередньо колективним договором підприємства і проводиться не рідше одного разу на 5 років.

Як встановлено колегією суддів, в КП «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Дніпровського району м. Києва» вказані атестації проводилися, у відповідності до законодавства

Атестація робочих місць у КП «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Дніпровського району м. Києва» вперше була проведена в 1999 році (Наказ № 49 від 03.06.1999р.); згодом у 2003 році (Наказ № 59 від 27.06.2003р.); 2004 році (Наказ № 78 від 19.07.2004р.); 2007 році (Наказ № 108 від 14.11.2007р.) та в 2012 році (Наказ № 79 від 11.07.2012р.) (т.1, а.с.28-35), тобто своєчасно, кожних 5 років у відповідність до Порядку проведення атестації робочих місць та Методичних рекомендацій.

Зауважень з боку контролюючих органів (Державна експертиза умов праці) щодо не проведення апелянтом атестації робочих місць чи неправильне їх проведення не було.

Як вказує сам позивач та підтверджується записами у його трудовій книжці, на посаді асфальтобетонника він працював у період з 11.06.1998 року по 06.12.2001 року.

З результатів атестації робочих місць на підприємстві відповідача від 03.06.1999р. вбачається, що робоче місце асфальтобетонника в 1999 році не було віднесено до посад, які б давали право на пенсію на пільгових умовах за Списком № 2, лише давали право на щорічну додаткову відпустку за особливий характер праці (т.1, а.с.28-29).

Як вказує сам позивач та підтверджується записами у його трудовій книжці, на посадах виконроба, майстра дорожньо-ремонтної служби в КП «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Дніпровського району м. Києва» він працював у період з 14.11.2007 по 14.11.2012.

За результатами атестації робочих місць від 27.06.2003р., від 19.07.2004р., від 14.11.2007р. та від 11.07.2012р., робоче місце виконроба та майстра дорожньо-ремонтної служби в 2003, 2004, 2007, 2012 роках право на пенсію на пільгових умовах за Списком № 2 не надавало. (т.1, а.с.30-35).

Відповідно до наказу № 108 від 14.11.2007 р. пільги та компенсації для майстра наступні - 4 додаткові дні до щорічної відпустки, спец, харчування (яйця) та 8% доплати до заробітної плати, при цьому пенсія на пільгових умовах за Списком № 2 не підтверджена (Додаток № 1 до наказу), в той час як для професій електрогазозварника та асфальтобетонника передбачена пенсія на пільгових умовах за списком № 2, оскільки за показниками їхнє робоче місце вважалося з шкідливими і важкими умовами праці, проте позивач в цей час вже не займав відповідну посаду.

Також, варто звернути увагу на доводи апелянта про те, що 28.12.2015 № 62/1-1044, підприємство звернулося до Головного управління держпраці в Київській області Державної служби України з питань праці з проханням опрацювати та надати правовий висновок щодо законності проведених атестацій робочих місць в період з 1999 року по 2012 рік. (т.1 а.с.36-37).

Згідно відповіді Головного управління держпраці в Київській області Державної служби України з питань праці від 19.02.2016 № 4.2/1707 проведені КП «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Дніпровського району м. Києва» атестації робочих місць за умовами праці відповідають постановам Кабінету Міністрів України від 01.08.1992 № 442 «Про порядок проведення атестації робочих місць за умовами праці» від 11.03.1994 № 162 і від 16.01.2003 № 36 «Про затвердження списків виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах»; Методичним рекомендаціям для проведення атестації робочих місць за умовами праці, затверджених Мінпраці і МОЗ України від 01.09.1992 № 41 (т.1 а.с.38-40).

Таким чином, посади, які обіймав ОСОБА_1, у визначений період часу, не відносилися до робіт зі шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день давала б право на пенсію за віком на пільгових умовах по Списку № 2.

Судом першої інстанції не було враховано наведеного, що призвело до ухвалення помилкового рішення про задоволення позову.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги та вважає її такою, що підлягає задоволенню, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 червня 2017 року необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Дніпровського району м. Києва» задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 червня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді