АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 664/1129/15-ц Головуючий в І інстанції: Заславець Н.В. Номер провадження: 22-ц/791/1658/17 Доповідач: Вейтас І.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючогоВейтас І.В.,
суддів: Колісниченка А.Г..,
Радченка С.В.,
секретар - Прушинська О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Шулік Альони Олександрівни на заочне рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 17 липня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Шулік Альона Олександрівна, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2015 року позивач звернулась до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладеного 04 вересня 2014 року між нею та відповідачем ОСОБА_7. Позивач зазначала, що договір купівлі-продажу вчинила внаслідок помилки про юридичні наслідки договору, оскільки вона не має близьких родичів, а в силу похилого віку (80 років) та за станом здоров'я потребує стороннього догляду, тому, укладаючи оспорюваний договір купівлі-продажу, мала на меті договір довічного утримання, обов'язковою умовою якого вважала встановлення автономного опалення в її квартирі; кошти за цим договором не отримувала. Про те, що укладено було саме договір купівлі-продажу, вона дізналась в жовтні 2014 року від нотаріуса, до якої приїхала дізнатись, чому ОСОБА_7 не встановлює в квартирі автономне опалення, на що нотаріус їй пояснила, що за укладеним договором купівлі-продажу відповідач нічого не винен щодо утримання, а вона лише має право проживати в квартирі до смерті як квартирант.

Посилаючись на зазначені обставини, а також на те, що укладений договір не відповідає її внутрішній волі щодо правової природи й змісту правочину, позивач просила на підставі статей 203, 215, частини першої статті 229 Цивільного кодексу України визнати його недійсним.

Заочним рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 17 липня 2017 року позов ОСОБА_6 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Херсонської області Шулік А.О. 04 вересня 2014 року за реєстром № 1647, і внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 6885552 від 04.09.2014 року. Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_7 на вказану квартиру.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Херсонської області Шулік А.О. в апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про вчинення позивачкою правочину під впливом помилки. Посилаючись на те, що позивачем не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд визнав доведеними, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Письмові заперечення на апеляційну скаргу не надходили.

Заслухавши доповідача, пояснення представника приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Шулік А.О., пояснення позивача та її представників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частинами першою - третьої, п'ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

За змістом статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з підстав, визначених статтею 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення.

Такий правовий висновок зроблено Верховним Судом України в постанові від 13 квітня 2016 року по справі № 6-2953цс15.

З матеріалів справи слідує, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 травня 2009 року, реєстровий № 1-378, ОСОБА_8 на праві власності належала однокімнатна квартира АДРЕСА_2

04 вересня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири. Договір посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Шулік А.О. та зареєстрований у реєстрі за номером 1647.

За умовами вказаного договору продаж квартири вчинено за 146584 гривень, та зазначено, що продавець підтверджує факт одержання грошей від покупця за продану квартиру, до підписання цього договору.

Сторони договору досягли домовленості про встановлення сервітуту, який полягає в особистому праві продавця - ОСОБА_6, безоплатно та безстроково користуватися квартирою відповідно до її цільового призначення.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_6, як особа похилого віку, яка за станом здоров'я потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги, в тому числі для встановлення індивідуального опалення в квартирі, погоджувалась на передачу квартири у власність ОСОБА_7 лише за умови отримання довічного догляду та утримання, тобто вважала, що по суті укладає договір довічного утримання. Той факт, що позивач продовжувала проживати в спірній квартирі та нести витрати по оплату житлово-комунальних послуг після укладення договору купівлі-продажу, сприяв неправильному сприйняттю позивачем фактичних обставин правочину.

Колегія суддів вважає такий висновок суду правильним, оскільки позивачем належними та допустими доказами, в тому числі поясненнями позивача, допитаної в якості свідка, поясненнями свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 доведено наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття позивачкою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги, про те, що позивач читала договір особисто, як підставу для скасування рішення суду та відмови в задоволенні позову, оскільки наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Такий правовий висновок зроблено Верховним Судом України в постанові від 16 березня 2016 року по справі № 6-93цс16.

Зважаючи на наведені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, оскільки рішення суду постановлено правильно у відповідності до вимог норм матеріального та процесуального права, в межах заявлених вимог, на підставі наданих доказів, досліджених в судовому засіданні.

За таких обставин підстав для скасування чи зміни рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Шулік Альони Олександрівни відхилити.

Заочне рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 17 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги.

Головуючий І.В.Вейтас

Судді: А.Г.Колісниченко

С.В.Радченко