Справа № 343/1235/17
Провадження № 22-ц/779/1771/2017
Головуючий у 1 інстанції Тураш В. А.
Суддя-доповідач Малєєв
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів Апеляційного суду Івано-Франківської області у складі:

Головуючого судді-доповідача - Малєєва А.Ю.,

суддів: Матківського Р.Й., Горейко М.Д.,

за участю секретаря - Петріва Д.Б. ,

та ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 10 жовтня 2017 року, ухвалене головуючим суддею Тураш В.А. в м. Долина, повний текст якого складено 13.10.2017, по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідачів - Служба у справах дітей Долинської РДА, про усунення перешкод в користуванні квартирою, яка належить на праві власності,

в с т а н о в и л а :

1. Позов заявлено 17.07.2017 (а.с. 2-3).

1.1. Зміст позовних вимог:

- позивачці ОСОБА_2 на підставі рішення Долинського районного суду від 03.04.2013, на праві приватної власності належить однокімнатна квартира АДРЕСА_1;

- однак вселитись у належну їй квартиру вона разом з членами сім'ї не має можливості, оскільки в її квартирі без належних правових підстав та без реєстрації проживають відповідачі, що підтверджено довідкою реєстратора територіальної громади Долинської міської ради за №8329 від 27.06.2017;

- відповідач ОСОБА_3 зареєстрований за іншою адресою в м. Долина і частка в тій квартирі належить йому на праві власності;

- позивачка неодноразово зверталась до відповідачів з проханням звільнити її квартиру, а 27.06.2017 рекомендованим листом направила їм повідомлення, яким просила припинити чинити їй перешкоди в користуванні квартирою і виселитись з неї до 15.07.2017, однак, відповідачі в добровільному порядку не бажають звільнити належне їй житло.

Спосіб захисту права: усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1, шляхом виселення з неї відповідачів.

1.2. Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 10 жовтня 2017 року позов задоволено: вирішено усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1, власником якої є ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, шляхом виселення ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 з даної квартири; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 640,0 грн сплаченого судового збору, 1600,0 грн витрат за надання правової допомоги адвокатом згідно квитанцій.

1.3. Відповідач ОСОБА_3 (він же представник малолітньої дочки ОСОБА_4.) подав апеляцію з такими вимогами:

- відповідачі вселились у спірну квартиру правомірно, доказів, які б свідчили про самовільність вселення, позивачка не надала, в такому випадку передбачено обмеження права власника ст. 156, 157 ЖК України;

- суд не врахував, що в квартирі, належній відповідачу на праві спільної сумісної власності, відсутні умови для проживання, а в квартирі, де приписана відповідачка ОСОБА_5, вже проживає 6 осіб, тому ще додаткове проживання трьох осіб не відповідатиме санітарним нормам;

- відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення; рішенні суду не зазначено про це;

- виселення порушує, в першу чергу, права дитини, оскільки батьки змушені будуть роз'їхатись по місцю реєстрації, то виселення приведе до розпаду сім'ї;

- коштів для того, щоб винаймати житло, чи на ремонт, немає, оскільки всі заощадження вклали в ремонт спірної квартири;

- оскільки позов пред'явлено до двох відповідачів, то судовий збір і витрати на правову допомогу повинні відшкодовуватись в солідарному порядку, а не лише з ОСОБА_6 Крім того, відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

1.4. Позивачка подала письмові заперечення на апеляційну скаргу.

Вважає, що жодних підстав для застосування до даних правовідносин ст. 109 ЖК України не має, оскільки згоди на їх вселення вона, як власник спірної квартири, не надавала, договору на проживання в спірній квартирі не має. Наголошує, що позивачка є законним власником спірної квартири, що зареєстровано у встановленому законом порядку і підтверджено рішенням суду та Витягом з ДРРП на нерухоме майно. У спірній квартирі відповідачі не зареєстровані, ОСОБА_6 поміняв вхідні двері, замок, ключі від нового замка не дають, до квартири не допускають, на звернення з вимогою звільнити спірну квартиру не реагують. Стверджує, що відповідачі мають, де проживати, що підтверджено матеріалами справи. Наголошує, що право власності гарантується Конституцією, що в даній справі жодним чином не порушуються права неповнолітньої дитини. В обґрунтування вимог щодо відшкодування витрат на правову допомогу повідомила, що даній справі проведено п'ять засідань , відповідач ОСОБА_6 порушив її право власності, тому повинен відшкодувати всі витрати по справі.

Просить відхилити апеляційну скаргу, законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду позивачка ОСОБА_2 заперечила апеляцію, просила залишити скаргу без задоволення з огляду на законність та обґрунтованість рішення суду.

Належно повідомлені відповідачі в судове засідання не з`явились.

2. Фактичні обставини справи.

2.1. Позивачка є власником спірного житла на підставі рішення суду (а.с. 8, 27, 28).

Згідно Довідки №8329 від 27.06.2017 реєстратора територіальної громади Долинської міської ради у спірній квартирі ніхто не зареєстрований (а.с. 9).

2.2. ОСОБА_3 має на праві власності частку в квартирі №1 (загальною площею 42,1 кв.м.), яка знаходиться за адресою м. Долина вул. Антоновича, 48 (а.с.11) Згідно Акту обстеження матеріально-побутових умов та сімейних обставин від 28.09.2017- ОСОБА_3 зареєстрований в АДРЕСА_3 в приватизованій двохкімнатній квартирі, а фактично проживає в АДРЕСА_1 (а.с. 49), що не заперечується відповідачем.

Відповідачка ОСОБА_5 та неповнолітня ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_4. (довідка №10487 від 27.09.2017, а.с. 46).

2.3. В судовому засіданні суду першої інстанції встановлено та не заперечується учасниками процесу, що в квартирі АДРЕСА_2, яка належить на праві приватної власності позивачці ОСОБА_2, проживають відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (ост. абз. оскаржуваного рішення - а.с. 65).

2.4. Згідно пояснень відповідачі вселились у спірну квартиру з дозволу попередньої власниці. Докази цього відсутні. Дійсні оставини поселення відповідачів у спірне житло судом не встановлені, статус відповідачів щодо спірного житла не визначений. Судом застосовано норму ч. 3 ст. 116 ЖК України щодо виселення осіб, які самоправно зайняли житло.

3. Оцінки апеляційного суду

3.1. Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції, з посиланням на гарантії непорушності права власності, закріплені Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, норми ст. 317, 319, 321, 358 ЦК України та приписи ч. 3 ст. 116 ЖК України, дійшов висновку, що проживання відповідачів у спірній квартирі, небажання виселитись на вимогу позивачки, навіть після подачі 17.07.2017 позову в Долинський районний суд, порушує право власності ОСОБА_2, так як створює їй перешкоди у володінні та користуванні майном, тому підлягає захисту шляхом виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зі спірної квартири.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

3.2. За приписами ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні правової норми судам належить враховувати висновки Верховного Суду. До формування висновків Верховного Суду апеляційний суд вважає необхідним як орієнтир для правозастосування використати висновки Верховного Суду України, який у справі № 6-709цс16 висловив позицію: згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Вказана норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

3.3. У цій справі виникла суперечлива правова ситуація. З одного боку є права власника житла, захист яких гарантовано Конституцією України, ст. 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод і законом. З іншого - права осіб, які живуть у цьому житлі і захищаються нормами ст. 8 Конвенції, згідно з ч. 1 якої кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, житла і кореспонденції.

Захист прав власника майна призведе до позбавлення житла осіб, які ним фактично користуються. Тому даний спір належить також розглядати через призму конвенційних стандартів та прецедентної практики Європейського суду з прав людини.

3.4. Як джерело права (ст. 10 ЦПК України) до цього спору належить застосувати правоположення, висловлені у Рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010, заява № 30856/03. У цьому Рішенні ЄСПЛ ключові обставини мають схожість з обставинами і правовідносинами розглядуваної справи. Основне, у цьому рішенні сформулювано чіткі критерії, що дозволяють визначити надмірним було втручання у право на повагу до житла чи ні. Тому підхід, вжитий ЄСПЛ належить застосувати і до даного спору.

У п. 41. Рішення зазначено, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Це правоположення відображає особливу цінність житла і застосовуючи даний принцип апеляційний суд вважає необхідним відповідно до ч. 2 ст. 8 Конвенції дослідити чи задоволення законних вимог власника буде співмірним втручанню у право на повагу до житла.

Згідно з п. 44 указаного рішення ЄСПЛ «…втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...).

3.5. Проаналізувавши обставини справи на відповідність Конвенції та практиці ЄСПЛ апеляційний суд приходить до висновку, що процедура позбавлення відповідачів спірного житла переслідувала леґітимну мету ( захист права власності), була проведена відповідно до закону ( ст. 116 ЖК України, ст. 391 ЦК України) і з дотриманням вимог співрозмірності із законною метою захисту права власника.

3.5.1. Щодо легітимної мети. Право власності захищено масивом правових норм законодавства України, базою яких є приписи ст. 41 Конституції України щодо непорушності права власності. Захист права власності є безумовно леґітимною метою в даному випадку.

3.5.2. Щодо принципу «відповідно до закону». Положення ст. 391 ЦК України, на норми якої послався суд першої інстанції, не передбачають конкретних способів захисту права власника, а лише констатують таку можливість. Тому позбавлення права на користування квартирою в цій справі на підставі загальної норми, без посилання на конкретні нормативні підстави та процедури не відповідало б принципу «відповідно до закону» з огляду на підвищені ґарантії дотримання прав користувачів житла. Визначення правомірності застосування судом першої інстанції норми ч. 3 ст. 116 ЖК України для виселення відповідачів без надання іншого житла залежить від обставин поселення туди відповідачів.

Як указувалось у п. 2.4. цієї постанови, обставини поселення відповідачів у спірну квартиру не встановлені: договір найму відсутній, інформація, з якої можна було б отримати дані про статус відповідачів щодо житла, відсутня. Висновок суду, про самоправність зайняття житла відповідачами відповідає доказовій базі справи - доказів правомірності вселення і користування житлом у якості наймачів немає. Апеляційний суд вважає, що у даній ситуації визначальним є підтвердження правомірності поселення як наявності підстав для користування, а не відсутність доказів неправомірності проживання. Тому за відсутності підтвердження правомірності поселення, дії відповідачів у цій справі по користуванню чужим майном належить оцінювати як самоуправні. Це безумовна підстава для виселення згідно з ч. 3 ст. 116 ЖК України. Те, що судом не вказано виселення без надання іншого житла не є помилкою з огляду на специфіку даної справи, оскільки обов`язку забезпечення житлом відповідачів позивачка за законом не має.

В силу того, що відповідачі без правових підстав користуються чужим житлом, правила ст. 109 ЖК України щодо виселення з наданням іншого житла даного випадку не стосуються.

Отже, виселення відповідачів належить оцінювати як проведене «відповідно до закону».

3.5.3. Щодо співмірності засобів меті. Апеляційний суд вважає, що з урахуванням гарантій прав людини у даній ситуації належить визначити чи є «нагальна суспільна необхідність» для вжиття крайніх заходів. Тобто: 1) має бути необхідність (безальтернативність) виселення, яка є 2) загальною для усіх, а не тільки як випадок реалізації інтересу конкретного власника - існувати як суспільна правова цінність; 3) суспільна необхідність має бути нагальною - невідкладною.

У даній справі , вважає апеляційний суд, нагальна суспільна необхідність, яка б могла бути виправданням позбавлення відповідачів житла залежить:

- від реальної потреби у житлі для проживання власника;

- від наявності іншого житла у відповідачів і характеру обтяжень для відповідачів;

- від наявності альтернативних варіантів забезпечення інтересів власника та користувачів;

- від дотримання прав малолітньої дитини.

Для вирішення питання співмірності пропонованих заходів захисту права власника з тягарем, який будуть нести відповідачі, ключовими обставинами, на думку апеляційного суду, є те, що:

- відповідачі не мають підтверджень правомірності користування спірним житлом;

- власниці житло потрібне для особистого проживання;

- про необхідність звільнення житла власниця попереджала відповідачів;

- спірна квартира має малу житлову площу 16, 8 кв.м.;

- всі відповідачі зареєстровані за іншими адресами, а ОСОБА_3 має частку у праві власності на інше житло;

- між сторонами не існує договірних взаємин з приводу житла і можливість така позивачкою заперечується категорично;

- представниця Служби у справах дітей не вбачає порушень прав дитини при виселенні відповідачів через те, що у них є інше житло.

3.5.4. З урахуванням викладеного апеляційний суд приходить до висновку, що задоволення позовних вимог не призвело до надмірного втручання у права відповідачів на повагу до житла з огляду на таке.

Спірна квартира невелика, спільне проживання сторін виключено. Власник майна бажає жити у ньому, а не здавати в найом чи ще якимось іншим чином реалізовувати свої правомочності власника. Це інтерес, заснований на праві. Натомість відповідачі доказів правомірності користування чужим майном не мають.

Апеляційний суд приходить до висновку, що інших альтернативних способів забезпечення реалізації прав власника, ніж як виселення у даній ситуації немає. Тому основне питання стосується визначення того чи не буде виселення надмірним матеріальним, побутовим та іншим тягарем для відповідачів у зіставленні з потребами захисту права власності.

У відповідачів є де жити, права дитини не порушені, а посилання на відсутність умов та перенаселення житла, де відповідачі зареєстровані, вважає апеляційний суд, не є обставиною, яка є достатньою підставою для порушення права власності. Є можливість забезпечити житлові права відповідачів іншим способом - їх правомірне користування своїм житлом за місцем реєстрації та належним на праві власності. Так само не є підставою і те, що відповідачі кошти вклали у чуже житло, замість того, щоб приводити у придатний для проживання стан своє. Питання компенсацій вкладених коштів даного спору не стосується, хоч суд вважає необхідним звернути на це увагу як на можливість.

Нагальність, невідкладність застосування виселення як крайнього засобу полягає у тому, що порушено права власника, це порушення має продовжуваний характер і така ситуація потребує негайного відновлення прав за наявності такої можливості. Відповідачі мають інше місце проживання, а отже така можливість є.

4. Висновок апеляційного суду.

За умов, що відповідачі не мають права користування спірним житлом, воно потрібно власнику, відповідачі мають де жити і права дитини не порушено, а виселення є єдиним і безальтернативним способом захисту права у даній ситуації, апеляційний суд приходить до висновку, що непропорційного, неспіврозмірного втручання у права відповідачів при вирішенні цього спору не було, на відповідачів не було покладено тягара, який є надмірним по відношенню до мети захисту права власності як суспільної цінності.

Рішення суду є законним і обґрунтованим, відповідає завданням цивільного судочинства.

Тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 10 жовтня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий А.Ю. Малєєв

Судді: Р.Й. Матківський

М.Д. Горейко