Справа № 303/3050/17-ц
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

Головуючого судді: Бисага Т.Ю.

суддів: Готра Т.Ю.,Собослой Г.Г.,

при секретарі: Терпай С.М.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду, яке ухвалене 28 липня 2017 року суддею Заболотним А.М., у справі за цивільним позовом ПАТ «ВіЕсБанк» до ОСОБА_1, третя особа без самостійних вимог ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

В С Т А Н О В И Л А:

ПАТ «ВіЕс Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, третя особа без самостійних вимог ОСОБА_2, про звернення стягнення на предмет іпотеки: - будинок загальною площею 164,80 кв.м., який розташований в м. Мукачево на вул.Червоногірна, 70,шляхом продажу майна ПАТ «ВіЕс Банк» від свого імені будь-якій особі покупцю згідно з договором купівлі-продажу. Також позивач просить закріпити за ним права управителя щодо предмету іпотеки. Крім того, також просить виселити відповідача та інших мешканців із житлового будинку. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що згідно з кредитним договором № КF 49826 від 06.06.2008 року ВАТ «Електрон Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк») надав третій особі ОСОБА_2 кредит у розмірі 115000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту 03.06.2033 року. В якості забезпечення зобовязань за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки від 06.06.2008 року, відповідно до якого банку передано майно, а саме будинок за адресою м. Мукачево, вул. Червоногірна, 70, який належав ОСОБА_2 на праві власності. В подальшому ОСОБА_2 перестав виконувати умови кредитного договору, а тому банк неодноразово звертався до суду з позовами про стягнення заборгованості. Так, 15.03.2011 року Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області було прийнято рішення про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором № КF 49826 від 06.06.2008 року у розмірі 1292541,72 грн. Крім того, 07.05.2012 року Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області було прийнято рішення відповідно до якого в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № КF 49826 від 06.06.2008 року у розмірі 156241,12 доларів США було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на житловий будинок в м. Мукачево на вул. Червоногірна, 70, шляхом продажу його на прилюдних торгах. Разом з тим, 07.04.2016 року ПАТ «ВіЕс Банк» отримало інформацію про те, що житловий будинок в м. Мукачево на вул.Червоногірна, 70, що є предметом іпотеки, був придбаний ОСОБА_1 відповідно до договору купівлі-продажу від 22.06.2011 року. В той же час позивач вказує на те, що ст. 23 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою, а тому вважає, що ОСОБА_1 набула статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обовязки за іпотечним договором. Враховуючи вказане, позивач просить звернути стягнення на житловий будинок загальною площею 164,80 кв.м., який розташований в м. Мукачево на вул. Червоногірна, 70, надати право на управління предметом іпотеки та виселити ОСОБА_1 та інших мешканців із житлового будинку.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 28 липня 2017 року позовні вимоги задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № KF 49826 від 06.06.2008 року, укладеного між ВАТ «Електрон Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк») та ОСОБА_2, в розмірі 156241,12 доларів США, що становить розмірі 3951622,82 грн., з яких: 113468,00 доларів США (2866153,12 грн.) - заборгованість по кредиту; 33925,86 доларів США (856952,70 грн.) відсотки; 8847,26 доларів США (223478,00 грн) пеня; 5039,00 грн. витрати на претензійно-позовну роботу, звернуто стягнення на предмет іпотеки: - домоволодіння, загальною площею 164,80 кв.м., житловою площею 89,40 кв.м., крім того балкон 0,80 кв.м., лоджія 7,00 кв.м., підвал 67,60 кв.м., споруди латери «1-2», що знаходиться за адресою Закарпатська область, м. Мукачево, вул. Червоногірна, 70 та належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 22.06.2011 року шляхом визначеним статтею 38 Закону «Про іпотеку», а саме на підставі рішення суду шляхом продажу майна ПАТ «ВіЕс Банк» (79000, м. Львів, вул. Грабовського 11, ) від свого імені будь-якій особі покупцю згідно з договором купівлі-продажу за початковою ціною, встановленою на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, але не менше за вартість визначену в іпотечному договорі, тобто 800910,00 гривень.

Закріплено за ПАТ «ВіЕс Банк» права управителя, щодо: вільного доступу представників управителя та інших осіб, визначених управителем, до майна, що передано в управління; укладення договорів оренди майна, переданого в управління з третіми особами; розпорядження коштами, отриманими за результатами управління майном; укладення договорів відповідального зберігання майна, що передається в управління з третіми особами; представляти інтереси у всіх установах чи підприємствах незалежно від організаційної форми та підпорядкування з питань повязаних з замовленням, посвідченням отриманням необхідних документів (в тому числі у відповідній райдержадміністрації, в органах місцевого самоврядування, в банківських установах, житлово-комунальних органах, в органах державної пожежної охорони, в органах газопостачання, у відповідному структурному підрозділі енергозабезпечувальної установи, в органах звязку, водоканалу та інших підприємствах, установах та організаціях) з питань, що стосуються належного здійснення управління майном, передачу в оренду, забезпеченням нерухомого майна електроенергією, водо- та газопостачанням, телефонним звязком; здійснювати реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (в тому числі, але не виключно права власності, інших речових прав, обтяжень речових прав тощо, щодо їх виникнення, припинення, переходу, зміни тощо); підписувати і подавати заяви про надання витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про державну реєстрацію припинення іпотеки та про державну реєстрацію припинення обтяження нерухомого майна; володіти, користуватися, і розпоряджатися майном у встановлених чинним в Україні законодавством та Договором іпотеки; інші права необхідні для здійснення належного управління майном.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВіЕс Банк» 1378,00 гривень судових витрат.

Виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого, як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просить рішення скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія приходить до наступного висновку.

Судом вірно встановлено, що відповідно до кредитного договору № КF 49826 від 06.06.2008 року ВАТ «Електрон Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк») надав третій особі ОСОБА_2 кредит у розмірі 115000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту 03.06.2033 року

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № КF49826 від 06.06.2008 року між ВАТ «Електрон Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк») та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки від 06.06.2008 року, згідно з умовами якого ОСОБА_2 передав в іпотеку нерухоме майно, а саме будинок загальною площею 164,80 кв.м., що розташований в м. Мукачево на вул. Червоногірна, 70, та належав йому на праві приватної власності.

Також встановлено, що 15.03.2011 року Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області було ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором № КF 49826 від 06.06.2008 року у розмірі 1292541,72 грн. (156241,12 доларів США). Крім того, 07.05.2012 року Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області було ухвалено рішення, відповідно до якого в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № КF 49826 від 06.06.2008 року у розмірі 156241,12 доларів США, було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на житловий будинок в м. Мукачево на вул.Червоногірна, 70, шляхом продажу його на прилюдних торгах.

Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог Закону. Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Визначення поняття зобовязання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Таке визначення розкриває сутність зобовязання як правового звязку між двома субєктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обовязок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобовязання надано право, що кореспондує обовязку першої. Обовязками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобовязання (ст. 510 ЦК України).

Таким чином, із вказаних вище судових рішень, які набрали законної сили, встановлено, що ОСОБА_2 належним чином не виконував умови кредитного договору № КF 49826 від 06.06.2008 року, у звязку з чим виникла заборгованість по сплаті кредиту в розмірі 156241,12 доларів США.

Як розяснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 42 постанови № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обовязковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

Вирішуючи спір, суд вірно врахував правову позицію Верховного Суду України, яка відображена в Постанові від 27.05.2015 року (справа № 6-61цс15) про те, що виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону «Про іпотеку», судові палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України дійшли правового висновку, що у розумінні норми статті 39 Закону «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Судом встановлено, що відповідно до п. 7 договору іпотеки, вартість предмету іпотеки визначено в розмірі 800910,00 грн., будь-яких заперечень щодо указаної ціни предмету іпотеки сторони не надали, а тому суд вірно дійшов висновку за можливе визначити зазначену ціну початковою ціною предмета іпотеки.

Також встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 22.06.2011 року, ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_1 купила житловий будинок в м. Мукачево на вул. Червоногірна, 70. Відповідно до п. 1.2. цього договору, житловий будинок в м.Мукачево на вул. Червоногірна, 70 належав ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 11.03.2010 року. Також в п. 1.6. купівлі-продажу від 22.06.2011 року зазначено, що будинок під забороною та у заставі не перебуває, відсутні будь-які обтяження нерухомого майна.

Разом з тим, як передбачено ст. 23 Закону України «Про іпотеку», у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обовязки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Аналогічне положення знайшло своє відображення в п. 31 договору іпотеки.

За змістом цієї норми на особу, до якої перейшло право власності на майно, обтяжене іпотекою, навіть у випадках, коли до її відома не було доведено інформації про обтяження майна іпотекою, переходять всі права та обовязки іпотекодавця.

Частиною 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобовязання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. При цьому встановлено, що строк дії кредитного договору визначено до 03.06.2033 року. До того ж закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання зобовязань (ч. 4 ст. 631 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Крім того, порядок державної реєстрації іпотек у спірний період регулювався Тимчасовим порядком державної реєстрації іпотек, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.2004 року № 410 (втратив чинність 31.01.2013 року).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав на нерухоме майно вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

За таких умов у разі скасування судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, оскільки відпала підстава виключення цього запису.

Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек.

Зазначений висновок узгоджується і з положенням ст. 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обовязки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, якщо презумпцію правомірності договору не спростовано, то всі права, набуті сторонами за цим правочином, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обовязки підлягають виконанню.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що на правовідносини у цій справі поширюються положення ст. 23 Закону України «Про іпотеку», а відтак до ОСОБА_1 перейшли обовязки іпотекодавця за договором іпотеки від 06.06.2008 року. Вказане в свою чергу спростовує позицію відповідача.

В той же час, 07.06.2014 року набув чинності ОСОБА_4 України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до п. 1.1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно та загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Таким чином судом встановлено, що кредит отримано в іноземній валюті. Для забезпечення його виконання в іпотеку передано житловий будинок в м. Мукачево на вул.Червоногірна, 70. Також спірний будинок використовується як постійне місце проживання відповідача, іншого нерухомого житлового майна судом не встановлено. Крім того також і відсутні також відомості про те, що відповідачі є субєктами Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції».

У звязку з цим слід зазначити, що за своїм змістом ОСОБА_4 України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є процесуальним, оскільки встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться. ОСОБА_4 України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не призупиняється дія будь-яких нормативних актів в сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення у судовому порядку стягнення на відповідні предмети, забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог.

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобовязання, а не звільненням від його виконання. Відтак установлений вищевказаним законодавчим актом мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Вирішуючи позов в частині заявлених вимог про виселення з суд першої інстанції виходив з наступного.

Так за змістом ч.ч. 1, 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше жиле приміщення, за винятком випадків, зазначених у відповідному житловому законодавстві.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Зі змісту зазначених норм убачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку». З урахуванням ч. 2 ст. 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки (правова позиція Верховного Суду України висловлена у постанові від 09.09.2015 року в справі № 6-455цс15).

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення ст. 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом зазначених вище норм особам, які виселяються із жилого приміщення - предмета іпотеки у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Таким чином судом встановлено, що в іпотеку передано будинок, який не був придбаний за рахунок отриманих кредитних коштів, а тому суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення відповідача будинку без надання їй іншого постійного житла.

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, дотримався процедури розгляду справи та вирішив спір у відповідності з чинним законодавством.

Доводи викладені в апеляційній скарзі належними та допустимими доказами не доведені, що у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 268,374,375 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 28 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 20.12.2017 року.

Головуючий

Судді