Справа №584/479/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - Толстой О. О.
Номер провадження 22-ц/788/1939/17 Суддя-доповідач - Левченко Т. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Левченко Т. А.,

суддів - Собини О. І. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу Путивльської районної державної адміністрації Сумської області

на рішення Путивльського районного суду Сумської області від 27 жовтня 2017 року

у справі за позовом Путивльської районної державної адміністрації Сумської області до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2017 року Путивльська районна державна адміністрація Сумської області, як орган опіки і піклування, звернулась з суду з даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що відповідач ОСОБА_3 є матір'ю малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відомості про батька дитини в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян про народження записані на підставі ч. 1 ст. 135 СК України. Позивач зазначає, що з березня 2016 року малолітній ОСОБА_4 проживає в родині ОСОБА_5 по АДРЕСА_1, який вважає себе батьком дитини. Відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків по догляду, вихованню та утриманню малолітньої дитини, а саме: не здійснює лікування дитини, не створює належних житлово-побутових умов для її проживання, не забезпечує її належним харчуванням; не працює, кошти державної допомоги використовує не за призначенням, веде аморальний спосіб життя, систематично зловживає алкоголем, перебуває на обліку у лікаря-нарколога. Також зазначає, що ОСОБА_3 неодноразово попереджалась про відповідальність за неналежне виконання батьківських обов'язків та до неї застосовувались заходи адміністративного впливу, проте належних висновків вона не зробила.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що відповідач свідомо нехтує батьківськими обов'язками, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не займається підготовкою до самостійного життя, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступ до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання дитиною освіти, позивач просить позбавити ОСОБА_3 батьківських прав щодо її малолітнього сина та стягнути з неї аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини від всіх видів її заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення нею повноліття.

Рішенням Путивльського районного суду Сумської області від 27 жовтня 2017 року відмовлено у задоволенні позовних вимог Путивльської районної державної адміністрації Сумської області.

Попереджено ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини.

Покладено на Путивльську районну державну адміністрацію Сумської області контроль за виконанням ОСОБА_3 батьківських обов'язків.

В апеляційній скарзі Путивльська районна державна адміністрація Сумської області, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. При цьому, зазначає, що суд першої інстанції неповно з'ясував всі обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, не дослідив належним чином надані під час розгляду даної справи докази на підтвердження факту ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків, тому дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_3 є матір'ю ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відомості про батька дитини вказані в актовому записі про народження дитини на підставі ч. 1 ст. 135 СК України (а. с. 3, 4).

З березня 2016 року за згодою відповідача малолітній ОСОБА_4 проживає в родині ОСОБА_5, який вважає себе батьком дитини, за адресою: АДРЕСА_1, де створені всі необхідні умови для проживання та виховання дитини (а. с. 18, 21, 25).

З наданих за місцем навчання ОСОБА_4 у Путивльському дошкільному навчальному закладі (ясла-садок) № 1 довідки та характеристик від 22 лютого 2017 року вбачається, що дитина з 2014 року систематично відвідує дитячий садок, завжди доглянутий, чистий та охайний. До 2017 навчального року дитину до садка водила його матір, цікавилась його життям та розвитком. У 2017 навчальному році вихованням хлопчика займаються баба та дід, які здійснюють оплату за садок (а. с. 8, 9).

Згідно висновку практичного психолога Путивльського ДНЗ (ясла-садок) № 1 від 03 березня 2017 року значимими людьми для малолітнього ОСОБА_4 є баба, дід та батько. Згадування про матір негативних емоцій не викликає, що свідчить про бажання дитини спілкуватися з матір'ю (а. с. 10).

Згідно довідки управління соціального захисту населення Путивльської районної державної адміністрації від 24 лютого 2017 року ОСОБА_3 з серпня 2016 року по грудень 2016 року отримувала допомогу на дитину одиноким матерям в сумі 3840 грн. 25 коп., а також державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім'ям за період з серпня 2016 року по жовтень 2016 року в сумі 2078 грн. 67 коп. (а. с. 22, 23).

За інформацією Комунальної установи «Путивльська центральна районна лікарня» Путивльської районної ради Сумської області від 27 лютого 2017 року за № 80 ОСОБА_3 з 2016 року знаходиться на «Д» обліку у лікаря нарколога (а. с. 11).

Листом-попередженням служби у справах дітей Путивльської районної державної адміністрації від 28 лютого 2017 року відповідача ознайомлено та попереджено про відповідальність за утримання, виховання та навчання малолітньої дитини, а також попереджено про можливість позбавлення її батьківських прав (а. с. 24).

У письмових поясненнях, наданих 28 лютого 2017 року службі у справах дітей, ОСОБА_3 зобов'язалась в строк до 03 березня 2017 року звернутися до лікаря нарколога з метою позбавитись від алкогольної залежності і після лікування планує жити у матері та забрати свого сина ОСОБА_4 (а. с. 21).

Рішенням комісії з питань захисту прав дитини Путивльської районної державної адміністрації від 03 березня 2017 року за № 20 визнано доцільним позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно її малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 13).

Про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина зазначено також і у висновку Путивльської районної державної адміністрації від 14 квітня 2017 року за № 01-21/1035 (а. с. 26, 46-47).

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції дійшов висновку, що підстав для позбавлення відповідача батьківських прав немає, зазначивши, що така міра є крайнім заходом, хоча суд і погодився з доводами позивача про те, що відповідач не в повній мірі приймає участь у розвитку та вихованні дитини, попередивши її про необхідність змінити на краще ставлення до виховання дитини, а також поклав на органи опіки і піклування контроль за виконанням відповідачем батьківських обов'язків.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки суд дійшов їх правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Положеннями п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Як зазначено у п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2003 року № 3, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Крім того, п. п. 15, 18 Постанови Пленуму ВСУ від 30 березня 2003 року № 3 передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

До того ж, у рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що передання дитини під державну опіку слід розглядати як тимчасовий захід, здійснення якого повинно одразу припинитися, коли це дозволять обставини. Це означає, що такий захід не може бути санкціонований без попереднього розгляду можливих альтернативних заходів і повинно оцінюватись у контексті позитивного обов'язку держави вживати виважених і послідовних заходів для сприяння возз'єднання дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та, якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер.

Факт того, що дитина може бути поміщена в середовище, яке більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз'єднання сім'ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням.

Аналіз наведених норм права дає підстави стверджувати, що позбавлення батьківських прав можливе при наявності передбачених законом підстав, однак такий захід суд може застосувати у виняткових випадках, з урахуванням ряду обставин, в тому числі і винної поведінки батьків.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції повно, всебічно та об'єктивно встановлені обставини справи, для чого враховано та перевірено доводи сторін, досліджено письмові докази.

З урахуванням зібраних доказів у справі суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Путивльської районної державної адміністрації Сумської області про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, оскільки ця вимога є крайнім заходом впливу на відповідача, навіть при доведеності тих обставин, що вона не в повній мірі виконує обов'язки по вихованню свого малолітнього сина, так як ці обставини ще не свідчать про винне, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов'язками, враховуючи її ставлення до дитини, коли вона бажає зустрічатись і спілкуватися з сином, зобов'язалась звільнитись від алкогольної залежності та усвідомлює свою відповідальність за невиконання своїх батьківських обов'язків, в тому числі, шляхом позбавлення батьківських прав.

Доводи апеляційної скарги про неправильну оцінку судом першої інстанції, наданих позивачем доказів, колегії суддів не може взяти до уваги, оскільки в апеляційній скарзі фактично йдеться про переоцінку доказів, які були повно і всебічно досліджені судом першої інстанції під час розгляду справи та суд надав їм відповідну правову оцінку, з якою колегія суддів погоджується.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Доводи апеляційної скарги не містять підстав для скасування правильного по суті рішення суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Путивльської районної державної адміністрації Сумської області залишити без задоволення.

Рішення Путивльського районного суду Сумської області від 27 жовтня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 грудня 2017 року.

Головуючий -

Судді -