Справа № 439/612/17 Головуючий у 1 інстанції: Бунда А.О.
Провадження № 22-ц/783/6296/17 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Струс Л.Б.

суддів: Левика Я.А., Шандри М.М.,

секретаря: Симець В.І.

за участю: ОСОБА_2, представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бродівського районного суду Львівської області від 22 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа Служба у справах дітей Бродівської РДА про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась до Бродівського районного суду Львівської області з позовом до ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав.

Оскаржуваним рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 22 вересня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Дане рішення суду оскаржила ОСОБА_2подавши апеляційну скаргу, у якій зазначає, що рішення суду є незаконним і не відповідає фактичним обставинам справи.

Зазначає, що відповідач по справі підтвердив факт, що він з січня 2013 року по вересень 2017 року жодного разу не бачився з дитиною і в будь-який спосіб з нею не спілкувався, причин чому так сталося не міг пояснити. Вважає посилання суду на те, що у відповідача є труднощі у спілкуванні з дитиною через неприязні відносини з нею вважає надуманими та такими що не відповідають дійсності. Також вказує, що відповідачу було встановлено порядок побачення з дитиною, однак він жодного разу не скористався вимогами даного рішення. Посилається на рішення комісії з прав захисту дітей Бродівської РДА, яким було прийнято за доцільне позбавити відповідача батьківських прав.

Просить скасувати рішення Бродівського районного суду Львівської області від 22 вересня 2017 року та постановити нове рішення по суті позовних вимог яким позбавити батьківських прав відповідача по справі ОСОБА_4 відносно ОСОБА_5.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

За вимогами ст.ст. 213, 214, ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Районним судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі до 03.11.2011 року.

У сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_5 року (а.с. 8).

Згідно копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 позивачка уклала шлюб з ОСОБА_6 . (а.с.7).

Матеріалами справи встановлено, що згідно рішення Бродівського районного суду Львівської області від 28 вересня 2011року стягнутоз ОСОБА_4 аліменти на користь ОСОБА_7, на утримання дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.н. в твердій грошовій сумі в розмірі 350 грн,,щомісячно , починаючи з 18.08.2011 року і досягнення дитиною повноліття. (а.с. 9).

Судом встановлено, що висновком органу опіки та піклування Бродівської районної державної адміністрації та рішення №13 від 27.04.2017 року вирішено за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_4 відносно його малолітньої доньки ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 народження (а.с. 17-19).

Відмовляючи ОСОБА_2 у позбавленні ОСОБА_4 батьківських прав районний суд виходив з того, що позбавлення відповідача батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а також з того, що це не буде відповідати захисту інтересів дитини та стимулюванню батька щодо належного виконання ним своїх обов'язків.

Відповідно до ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, при цьому, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 150 СК України, яка закріплює обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, передбачено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, а також зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до положень ст. 157 СК України, той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Згідно ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Відповідно до пунктів 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей.

Відповідно до вищезазначеної постанови ПВС України, у разі відмови в задоволенні позову про поновлення батьківських прав повторно звернутись до суду з таким позовом можна через один рік із часу набрання відповідним рішенням суду законної сили.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком районного суду про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і не буде відповідати його меті - захисту інтересів дитини, та стимулюванню батьків щодо належного виконання ними своїх обов'язків.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Як вбачається з оскаржуваного рішення, судом першої інстанції було дано належну та вичерпну оцінку доводам позовної заяви щодо того, що відповідач не виконує без поважних причин своїх обов'язків по вихованню сина та навмисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, а відтак доводи апеляційної скарги стосовно того, що судом першої інстанції не було дано належної оцінки цим доводам, не відповідають фактичним обставинам справи, а тому не можуть прийматися до уваги.

Позивачем не доведено того, що відповідач умисно ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини та не спростовано тверджень останнього про те, що він намагається періодично зустрічатись з дитиною та брати участь у його вихованні, що підтверджується висновком, окрім того в суді апеляційної інстанції представник третьої особи ОСОБА_3 не підтримала апеляційної скарги, вважає що рішення районного суду відповідає закону і інтересам дитини.

Інших підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, які передбачені ч. 1 ст. 164 СК України, позивачкою в обгрунтування заявлених нею позовних вимог не наведено та належними і допустимими доказами не обгрунтовано.

Висновки органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських відповідача прав носять лише рекомендаційний характер, а тому, з урахуванням сукупності всіх обставин, самі по собі не можуть буди підставою для позбавлення відповідача цих прав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Рішення суду відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст.209, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Бродівського районного суду Львівської області від 22 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий

Судді