Справа № 363/138/15-ц Головуючий у І інстанції Рудюк О. Д.
Провадження № 22-ц/780/3754/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 58 21.12.2017
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Сліпченка О.І., Іванової І.В.,

за участю секретаря - Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 17 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до виконавчого комітету Вишгородської міської ради Київської області, третя особа: Кооператив з експлуатації колективних гаражів-стоянок для автотранспорту індивідуальних власників «Київський», про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування,

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2015 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з указаним позовом, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 30 березня 2017 року, просили визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 18 червня 2009 року №177 «Про задоволення протесту прокурора та часткового скасування рішень виконавчого комітету Вишгородської міської ради № 133 від 14 березня 2002 року та № 400 від 03 серпня 2004 року».

В обґрунтування позовних вимог зазначали, що 18 червня 2009 року виконавчий комітет Вишгородської міської ради прийняв рішення №177 «Про задоволення протесту прокурора та часткового скасування рішень виконавчого комітету Вишгородської міської ради №133 від 14 березня 2002 року та №400 від 03 серпня 2004 року». Вказаним рішенням ради частково скасовано:

- рішення виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 14 березня 2002 року №133 «Про оформлення права власності» у таких пунктах:

а) у пункті 4 про оформлення ОСОБА_4 право власності на гараж №79 в ГБК «Київський» за адресою: м. Вишгород, вул. Київська, 7-А;

б) у пункті 5 про оформлення ОСОБА_2 право власності на гараж №54 в ГБК «Київський» за адресою: м. Вишгород, вул. Київська, 7-А;

в) у пункті 6 про оформлення ОСОБА_3 право власності на гараж №57 в ГБК «Київський» за адресою: м. Вишгород, вул. Київська, 7-А.

- рішення виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 03.08.2004 року №400 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність громадян» у таких пунктах:

а) у пункті 6 про передачу ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,0041 га під гаражним боксом №57 у ГБК «Київський»;

б) у пункті 7 про передачу ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,0063 га під гаражним боксом №79 у ГБК «Київський»;

в) у пункті 8 про передачу ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,01 га під гаражним боксом №116 у ГБК «Київський.

Позивачі вважають, що рішення Вишгородської міської ради від 18 червня 2009 року №177 «Про задоволення протесту прокурора та часткового скасування рішень виконавчого комітету Вишгородської міської ради №133 від 14 березня 2002 року та №400 від 03 серпня 2004 року» не відповідає висновку Конституційного Суду України, який міститься у пункті 5 рішення від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 114 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частини першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» про скасування актів органів місцевого самоврядування, правовій позиції Верховного Суду України, яка висловлена в постанові від 10 червня 2015 року у справі №6-162цс15, в постанові від 06 червня 2011 року у справі №21-50а11, в постанові від 04 червня 2013 року у справі №21-64а13, в постанові від 04 листопада 2015 року у справі №21-1457а15, в постанові від 25 травня 2016 року у справі №21-5459а15 та визначеному законодавством порядку про скасування своїх попередніх рішень органами місцевого самоврядування (частини 1,10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». З наведених підстав позивачі просили їх позов задовольнити.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Останнім рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 17 травня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ухвалюючи рішення від 18 червня 2009 року №177 «Про задоволення протесту прокурора та часткового скасування рішень виконавчого комітету Вишгородської міської ради №133 від 14 березня 2002 року та №400 від 03 серпня 2004 року» виконавчий комітет Вишгородської міської ради діяв в межах своєї компетенції та на підставі положень чинного законодавства.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою апеляційного суду Київської області від 05 березня 2015 року скасовано ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 15 січня 2015 року про відмову у відкритті провадження у даній справі, а справу направлено до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження, з тих підстав, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позов ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до виконавчого комітету Вишгородської міської ради Київської області про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства (а.с.50-51, т.1).

За таких обставин та враховуючи вимоги ст.14 ЦПК України (в редакції статті, яка діла на час ухвалення судом оскаржуваного рішення), якою встановлено обовязковість судових рішень, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що даний спір підлягає розгляду за правилами ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що рішенням виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 14 березня 2002 року №133 у пункті 4 затверджено оформлення ОСОБА_4 право власності на гараж №79 в ГБК «Київський» за адресою: м. Вишгород, вул. Київська, 7А; у пункті 5 затверджено оформлення ОСОБА_2 право власності на гараж №54 в ГБК «Київський» за адресою: м. Вишгород, вул. Київська, 7А; у пункті 6 затверджено оформлення ОСОБА_3 право власності на гараж №57 в ГБК «Київський» за адресою: м. Вишгород, вул. Київська, 7А.

Рішенням виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 03 серпня 2004 року №400 передано безкоштовно у приватну власність земельні ділянки з уточненням площ після проведення інвентаризації, а саме, згідно з пунктом 6 передано ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0041 га під гаражним боксом №57 у ГБК «Київський», згідно з пунктом 7 передано ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0063 га під гаражним боксом №79 у ГБК «Київський» та згідно з пунктом 8 передано ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,01 га під гаражним боксом №116 у ГБК «Київський».

Згідно з ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Вишгородського районного суду Київської області від 17 серпня 2006 року, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2008 року, задоволено позов ГБК «Київський» до Вишгородської міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсними рішень виконавчого комітету Вишгородської міської ради. Визнано недійсним рішення виконкому Вишгородської міської ради №117 від 01 серпня 1994 року в частині видачі свідоцтва на право власності на гараж №116 від 14 лютого 1995 року ОСОБА_2 Визнано недійсним рішення виконкому Вишгородської міської ради №133 від 14 березня 2002 року в частинах надання права власності на гараж №79 ОСОБА_4 Визнано недійсним рішення виконкому Вишгородської міської ради №400 від 03 серпня 2004 року в частинах про передачу земельних ділянок у приватну власність ОСОБА_2 - земельну ділянку площею 0,01 га під гаражним боксом №116 у ГБК «Київський», ОСОБА_4 - земельну ділянку площею 0,0063 га під гаражний бокс №79 у ГБК «Київський».

Відповідно до ст.1 Закону України «Про прокуратуру» прокурорський нагляд за додержанням і правильним застосуванням законів Кабінетом Міністрів України, міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади, органами державного і господарського управління та контролю, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими Радами, їх виконавчими органами, військовими частинами, політичними партіями, громадськими організаціями, масовими рухами, підприємствами, установами і організаціями, незалежно від форм власності, підпорядкованості та приналежності, посадовими особами та громадянами здійснюється Генеральним прокурором України і підпорядкованими йому прокурорами.

Статтею 21 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що протест на акт, що суперечить закону, приноситься прокурором, його заступником до органу, який його видав, або до вищестоящого органу. У такому ж порядку приноситься протест на незаконні рішення чи дії посадової особи. У протесті прокурор ставить питання про скасування акта або приведення його у відповідність з законом, а також припинення незаконної дії посадової особи, поновлення порушеного права. Протест прокурора зупиняє дію опротестованого акта і підлягає обовязковому розгляду відповідним органом або посадовою особою у десятиденний строк після його надходження. Про наслідки розгляду протесту в цей же строк повідомляється прокурору. У разі відхилення протесту або ухилення від його розгляду прокурор може звернутися з заявою до суду про визнання акта незаконним. Заяву до суду може бути подано протягом пятнадцяти днів з моменту одержання повідомлення про відхилення протесту або закінчення передбаченого законом строку для його розгляду. Подача такої заяви зупиняє дію правового акта.

З матеріалів справи вбачається, що 19 травня 2009 року прокурором Вишгородського району принесено до Вишгородської міської ради протест на рішення виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 14 березня 2002 року №133 «Про оформлення права власності», в якому просив скасувати пункти 4, 5, 6 вказаного рішення виконавчого комітету Вишгородської міської ради.

Розглянувши протест прокурора Вишгородського району, постанову Вишгородського районного суду Київської області від 17 серпня 2006 року та, керуючись Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», виконавчий комітет Вишгородської міської ради 18 червня 2009 року ухвалив рішення №177, яким задоволено протест прокурора та скасовано пункти 4, 5, 6 рішення виконавчого комітету Вишгородської міської ради №133 від 14 березня 2002 року та пункти 6, 7, 8 рішення виконавчого комітету Вишгородської міської ради №400 від 03 серпня 2004 року.

Відповідно до положень статті 52 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради може розглядати і вирішувати питання, віднесені цим Законом до відання виконавчих органів ради. Виконавчий комітет ради має право змінювати або скасовувати акти підпорядкованих йому відділів, управлінь, інших виконавчих органів ради, а також їх посадових осіб.

Згідно з ч.2 ст.144 Конституції України рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду.

У пункті 5 рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009 (справа №1-9/2009) визначено, що за змістом частини другої статті 144 Конституції України, частини десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються прокурором у встановленому Законом України «Про прокуратуру» порядку з одночасним зверненням до суду. При цьому Конституційний Суд України зазначає, що право прокурора оскаржувати до суду рішення органів місцевого самоврядування не є абсолютним‚ оскільки у Конституції України закріплено, що її норми є нормами прямої дії, а отже, звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина, як і право на оскарження в суді рішень органів місцевого самоврядування гарантується безпосередньо на підставі Конституції України кожному (частина третя статті 8, частина друга статті 55).

Зі змісту частини другої статті 144 Конституції України та частини десятої статті 59 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом загальної юрисдикції, тобто в судовому порядку. Однак, як вважає Конституційний Суд України, це не позбавляє орган місцевого самоврядування права за власною ініціативою або ініціативою інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий ним правовий акт (у тому числі і з мотивів невідповідності Конституції чи законам України).

Конституційний Суд України зазначає, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні»). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і субєкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата.

Тобто, органи місцевого самоврядування мають право скасовувати свої попередні рішення, якщо вони не відповідають вимогами закону і це не призводить до зміни чи припинення певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів субєктів цих правовідносин.

По справі встановлено, що рішення виконавчого комітету Вишгородської міської ради №133 від 14 березня 2002 року (пункти 4, 5, 6) та рішення виконавчого комітету Вишгородської міської ради №400 від 03 серпня 2004 року» (пункти 6, 7, 8) не відповідають вимогам закону, що підтверджується протестом прокурора від 19 травня 2009 року та постановою Вишгородського районного суду Київської області від 17 серпня 2006 року, якою визнано недійсним рішення виконкому Вишгородської міської ради №133 від 14 березня 2002 року в частині надання ОСОБА_4 права власності на гараж №79 (пункт 4), визнано недійсним рішення виконкому Вишгородської міської ради №400 від 03 серпня 2004 року в частині передачі у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,01 га, а ОСОБА_4 - земельної ділянки площею 0,0063 га під гаражний бокс №79 (пункти 7, 8).

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачі на підтвердження своїх вимог не надали суду доказів того, що внаслідок скасування оспорюваним рішенням виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 18 червня 2009 року пунктів 5, 6 рішення виконавчого комітету Вишгородської міської ради №133 від 14 березня 2002 року (про оформлення ОСОБА_2 права власності на гараж №54 та оформлення ОСОБА_3 права власності на гараж №57) та пункту 6 рішення виконавчого комітету Вишгородської міської ради №400 від 03 серпня 2004 року (про передачу у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,0041 га під гаражним боксом №57), змінилися чи припинилися їх субєктивні права та охоронювані законом інтереси, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що позивач ОСОБА_2 набув право власності на гараж №54, а позивач ОСОБА_3 набула право власності на гараж №57 та земельну ділянку площею 0,0041 га під вказаним гаражем.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуване рішення суду суперечить рішенню Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009, є необґрунтованими з наведених вище підстав.

Посилання позивачів на те, що оспорюване рішення Вишгородської міської ради не відповідає правовим позиціям Верховного Суду України, які висловлені в постанові від 10 червня 2015 року у справі №6-162цс15, в постанові від 06 червня 2011 року у справі №21-50а11, в постанові від 04 червня 2013 року у справі №21-64а13, в постанові від 04 листопада 2015 року у справі №21-1457а15, в постанові від 25 травня 2016 року у справі №21-5459а15, суд першої інстанції вірно не взяв до уваги, оскільки вказані правові висновки Верховного Суду України зроблені щодо інших правовідносин, ніж у даній справі.

Отже, враховуючи наведені вище обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що при ухваленні рішення від 18 червня 2009 року №177 «Про задоволення протесту прокурора та часткового скасування рішень виконавчого комітету Вишгородської міської ради №133 від 14 березня 2002 року та №400 від 03 серпня 2004 року» виконавчий комітет Вишгородської міської ради діяв в межах своєї компетенції та на підставі положень чинного законодавства.

Зазначений висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом першої інстанції правильно застосовано.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення суду не дають підстав для висновку про неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Ураховуючи наведене та положення ст.375 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 17 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді