21.12.2017 Справа № 363/3915/15-ц
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2017 року м. Вишгород
Вишгородський районний суд Київської області у складі: головуючого судді Баличевої М.Б., при секретарі: Кашоїди М.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом першого заступника прокурора прокуратури Київської області в інтересах держави до ОСОБА_1 міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_34, ОСОБА_35, ОСОБА_36, ОСОБА_37, ОСОБА_38, ОСОБА_39, ОСОБА_40, ОСОБА_41, ОСОБА_42, ОСОБА_43, ОСОБА_44, ОСОБА_45, ОСОБА_46, треті особи - ОСОБА_47, ОСОБА_48, ОСОБА_49, ОСОБА_50, ОСОБА_51, ОСОБА_52, ОСОБА_53, ОСОБА_54, ОСОБА_55, ОСОБА_56, ОСОБА_57 та ГО СТ «Ветеран-3» про визнання незаконними та скасування рішення міської ради, визнання недійсними державних актів на право власності на землю,-
В серпні 2015 року до Вишгородського районного суду Київської області звернувся перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави з вищезазначеною позовною заявою, яку в подальшому було уточнено.
Згідно із інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_14 незважаючи на наявність державних актів зареєстрували в реєстраційній службі ОСОБА_1 районного управління юстиції право власності на земельні ділянки.
Підставою для пред»явлення позову стало порушення вимог ст.59, 84, 122 ЗК України та ст..80-90 Водного кодексу України при прийнятті ОСОБА_1 міської радою рішення від 29.09.2009 року №29/18 «Про передачу земельних ділянок у приватну власніть», оскільки земельні ділянки загальною площею 4,7832 га для ведення садівництва в межах ОСОБА_1 міської ради в СТ «Ветеран-3» знаходяться безпосередньо у межах прибережної захисної смуги р. Дніпро та обвідного каналу Київського водосховища, тобто являються землями водного фонду.
На підставі викладеного, прокурор просить суд визнати незаконним та скасувати рішення ОСОБА_1 міської ради від 29.09.2009 року №29/18 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність громадянам; визнати недійсними державні акти, скасувати державну реєстрацію та витребувати з незаконного володіння земельні ділянки.
В судовому засіданні прокурор уточнену позовну заяву повністю підтримав, просив суд її задовольнити, надав пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві та уточненій заяві. Також надав клопотання про поновлення з поважних причин строку звернення до суду.
Представник відповідача ОСОБА_1 міської ради у судове засідання не з»явився, раніше надавав пояснення, відповідно до яких, позовну заяву прокурора з урахуванням уточненою заяви повністю підтримав, просив суд її задовільнити.
Представники відповідачів ОСОБА_77, ОСОБА_78 заперечували проти задоволення позовних вимог, надали письмові заперечення проти позову та пояснення аналогічні тим, що містяться в їх запереченнях, а також заявили клопотання про застосування строку позовної давності.
Представник третьої особи ОСОБА_57 ОСОБА_79 в судовому засіданні також заперечував проти задоволення позовних вимог, надав письмові заперечення проти позову та пояснення аналогічні тим, що містяться в його письмових запереченнях, а також заявив клопотання про застосування строку позовної давності.
Представники третьої особи ГО СТ «Ветеран-3» підтримали позов прокурора, вважають його обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі.
Інші відповідачі та треті особи у судове засідання не зявилися, про місце, час та дату розгляду справи були повідомлені належним чином, шляхом неодноразового оголошення про їх виклик у пресі, заяви про розгляд справи за їх відсутністю до суду не надходило, тому суд, відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, вважає можливим вирішити справу на підставі наявних доказів без участі інших відповідачів та третіх осіб по справі.
Суд, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.
Судом встановлено, що підставі п.п. 91-147 рішення ОСОБА_1 міської ради від 29.09.2009 № 29/18 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» передано безкоштовно у приватну власність ОСОБА_30, ОСОБА_32, ОСОБА_11, ОСОБА_15, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_14, ОСОБА_4, ОСОБА_58, ОСОБА_9, ОСОБА_21, ОСОБА_34, ОСОБА_35, ОСОБА_49, ОСОБА_19, ОСОБА_53, ОСОБА_25, ОСОБА_22, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_20. ОСОБА_3, ОСОБА_52. ОСОБА_59, ОСОБА_23, ОСОБА_16. ОСОБА_18, ОСОБА_17, ОСОБА_51, ОСОБА_31, ОСОБА_29, ОСОБА_60, ОСОБА_33, ОСОБА_61. ОСОБА_10, ОСОБА_47, ОСОБА_36, ОСОБА_62, ОСОБА_50, ОСОБА_28, ОСОБА_63, ОСОБА_64, ОСОБА_65, ОСОБА_8, ОСОБА_66, ОСОБА_12 та ОСОБА_67 земельні ділянки загальною площею 4,7832 га для ведення садівництва в межах ОСОБА_1 міської ради в СТ «Ветеран-3».
Згідно із інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_14 незважаючи на наявність державних актів зареєстрували в реєстраційній службі ОСОБА_1 районного управління юстиції право власності на земельні ділянки.
Встановлено, що відвідний (дренажний) канал Київської ГЕС як гідротехнічна споруда знаходиться на північ від автодороги ОСОБА_65 Десна на території Хотянівської сільської ради та обслуговується ПАТ «Укргідроенерго». Землі, на яких він розташований, відповідно до виданого ПАТ «Укргідроенерго» філія «Каскад Київських ГЕС і ГАЕС» державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ №140222 від 10.10.2012 загальною площею 66,4282 га перебувають у постійному користуванні останнього для експлуатації та догляду за гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами і каналами.
Згідно з інформацією від 25.07.2016 за № 20/964, наданою ПАТ «Укргідроенерго» на вимогу прокуратури області, спірні земельні ділянки взагалі не межують з територією вищевказаного відвідного (дренажного) каналу Київської ГЕС.
Крім того, з інформації ДПУДНДІПМ «Діпромісто» від 14.09.16 № 129дск та долученої до неї копії «Схеми планування обмежень та інженерної оцінки території» до генерального плану м. Вишгород (який затверджено рішенням ОСОБА_1 міської ради № 3/1 від 16.02.11) встановлено, що на час розробки вказаного генерального плану окремий комплексний проект землеустрою по визначенню меж прибережних захисних смуг водних обєктів не розроблявся, тому ДПУДНДІПМ «Діпромісто» в генеральному плані надані містобудівні пропозиції щодо подальшого визначення відстаней від водних поверхонь Канівського водосховища р. Дніпро у розмірі саме 100 м. Водночас, відвідний канал Київської ГЕС знаходиться за межами міста, а тому пропозиції по встановленню меж прибережної захисної смуги каналу не надавались.
З огляду на вказане, чітко вбачається, що оспорювані земельні ділянки знаходяться безпосередньо в акваторії Канівського водосховища (р. Дніпро) у межах м. Вишгород і повністю накладаються на 100-метрову прибережну захисну смугу Канівського водосховища (р. Дніпро).
Викладене також підтверджується інформацією КДПГККГС «Київгеоінформатика» від 14.12.16 № 01-01/1218, яка надана станом на 2009 рік з урахуванням 100 метрової прибережної захисної смуги Канівського водосховища р. Дніпро.
Отже, у судовому засіданні встановлено, що рішення ОСОБА_1 міської ради від 29.09.2009 № 29/18 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» (пункти 91-147) прийнято з порушенням вимог законодавства з огляду на наступне.
Статтею 19 Земельного кодексу України зазначено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на декілька категорій. Відповідно до ст.20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель проводиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення земель і затверджують проект землеустрою або приймають рішення про створення обєктів природоохоронного призначення (у редакції кодексу, яка діяла на час прийняття оскаржуваного рішення).
Згідно зі ст.19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі сільськогосподарського призначення й землі водного фонду.
За змістом ч. 1 ст. 3 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) усі води (водні об'єкти) на території України становлять її водний фонд.
Відповідно до ст. 4 Водного кодексу Українидо земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водоймами, болотами, а також островами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.
Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЗК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.
Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча і не розташовані об'єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.
Відповідно до п. д ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України (в редакції від 15.12.2009) до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Як випливає зі змістуст. 59 Земельного кодексу України, чинним законодавством встановлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. Так, хоча й у ч. 1 ст. 59 Земельного кодексу Українипередбачено, що такі землі можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності, разом з тим ст. 59 Земельного кодексу Україниу частинах 2-4 закріплює обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди.
Відповідно до п. «2» ч. 3 ст. 83 ЗК України та ч. 4 ст. 84 ЗК України землі водного фонду, які перебувають у державній або комунальній власності взагалі не можуть передаватися у приватну власність, крім випадків передбачених законодавством.
Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями ч. 2ст. 59 ЗК України.
Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми (ч. 2 ст. 59 ЗК України).
Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (ч. 4 ст. 59 ЗК України).
Отже, за змістом зазначених норм права (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) землі під водними об'єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; іншими водними об'єктами; підземними водами та джерела; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не можуть передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.
Крім того, за положеннямист. 60 ЗК Українитаст. 88 ВК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.
Правовий режим прибережних смуг визначається ст.ст. 60 - 62 ЗК України та ст.ст.1,88 - 90 ВК України.
Так, згідно зіст. 61 ЗК України,ст. 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо.
Об'єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Непридатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.
Відповідно дост. 88 Водного кодексу України уздовж морів та навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.
Таким чином, землі зайняті поверхневими водами: природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами і іншими водними об'єктами та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на яких знаходиться водний фонд України, на який розповсюджується окремий порядок надання та використання.
Отже, прибережна захисна смуга це частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим.
Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.
Таким чином, судом встановлено, що усупереч вказаних вимог земельного та водного законодавства України вказані вище земельні ділянки передані у власність громадян, які знаходяться в межах прибережної захисної смуги, загальною площею 0,333 га. за рахунок земель водного фонду, що є порушенням вимог чинного законодавства. Як наслідок порушено порядок зміни цільового призначення земель водного фонду на землі сільськогосподарського призначення.
З огляду на викладене, суд вважає, що рішення ОСОБА_1 ради від 29.09.2009 № 29/18 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність», яким передано безкоштовно у приватну власність земельні ділянки громадянам прийняте в порушення вимог діючого на момент винесення законодавства, а тому підлягає скасуванню.
Відповідно до вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ст. 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» розпорядження голови місцевої державної адміністрації видаються на виконання законів України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону забезпечують нормативно-правове регулювання власних і делегованих повноважень.
Статтею 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Згідно вимог ст. 16 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані обєкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (ст. 126 ЗК України).
Таким чином, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов»язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.
Відповідно до вимог ст.ст.123, 125, 126 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною ОСОБА_60 Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги прокурора щодо визнання недійними державні акти грунтуються на законі, оскільки спірні земельні ділянки вибули з власності держави на підставі рішення, яке прийняте з порушенням вимог земельного та водного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦПК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 388 ЦК України, право власника на витребування майна від добросовісного набувача, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Аналізуючи норми ст. 388 ЦК України, суд приходить до висновку, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача. Якщо в такій ситуації предявлено позов про визнання недійсним договорів про відчуження майна, слід мати на увазі правила встановлені ст. 387, 388 ЦК України.
Право власності на земельну ділянку, яку було відчужено поза волею власника не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Права власності дійсного власника не припиняється із втратою цього майна.
Верховний Суд України у постанові від 16 вересня 2015 року (справа № 6-1203цс15) зазначив, що за змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Вирішуючи спір про витребування майна з чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння.
У постанові від 2 березня 2016 року (справа № 6-3090цс15) Верховний Суд України виклав правовий висновок, згідно з яким за загальним правилом, закріпленим у статті 387 ЦК України, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення статті 388 ЦК України можуть застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.
Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
Відповідно до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з приписами Закону України «Про місцеві державні адміністрації» від 09.04.1999р. № 586-XIV, місцеві державні адміністрації розробляють та забезпечують виконання затверджених у встановленому законом порядку програм раціонального використання земель, лісів, підвищення родючості ґрунтів, що перебувають у державній власності, розпоряджатися землями держаної власності відповідно до закону.
Таким чином воля держави, як власника, може виражатися лише в тих діях органу держаної влади, які відповідають вимогам закону та інтересам держави.
Оскільки земельні ділянки, які перебували у держаній власності, вибули з власності держави на підставі незаконних рішень органу виконавчої влади тому видані державні акти про право власності на земельні ділянки видано з порушенням законодавства, а тому право власності у перших власників набуто на не законних підставах.
З огляду на викладене, суд вважає, що земельні ділянки вибули з власності держави незаконно та без волі власника, а тому підлягають поверненню до державної власності.
Щодо визнання поважності причини прокуску строку позовної давності та поновлення строку прокурора для звернення до суду, суд вважає наступне.
Частиною 3 ст. 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.
Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено сторонами у справі, є підставою для відмови у позові. Проте, якщо суд визнає поважними причини пропущення строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Закон не передбачає переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір.
За змістом частини першої ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.
Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен зясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у звязку із спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.
Прокуратура Київської області звернулася до Вишгородського районного суду Київської області з позовом в інтересах держави, права якої порушено внаслідок вибуття в приватну власність земель водного фонду, які забезпечують інсування людей, тваринного і рослинного світу і є обмеженими та уразливими природними обєктами та в даному випадку порушуються інтереси держави, оскільки прийняте рішення ОСОБА_1 міської ради від 29.09.2009 № 29/18 суперечить принципам регулювання земельних відносин в Україні, які закріплені в ст. 14 Конституції України та ст. 5 Земельного кодексу України.
Таким чином, суд вважає, що прокурором обґрунтовано заявлено клопотання про поновлення строку позовної давності, а тому він підлягає поновленню для захисту порушення права держави.
Заяви відповідачів про застосування строку позовною давності слід залишити без задоволення, оскільки спростовані доводами прокурора.
Керуючись ст. ст. 3, 4, 5, 6, 8, 10, 57, 58, 60, 208-212-215, 223, 256, 257, 261 ЦПК України, на підставі ст.5, 19, 20, 21, 59,60, 84, 122 Земельного Кодексу України, ст.3 4, 88 Водного Кодексу України, ст..16, 368, 373, 387, 388, 393 ЦК України, ст..14, 16, 19, 21 Конституції України, суд,-
Поновити прокурору строк звернення до суду з позовом.
Уточнені позовні вимоги першого заступника прокурора прокуратури Київської області в інтересах держави до ОСОБА_1 міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_34, ОСОБА_35, ОСОБА_36, ОСОБА_37, ОСОБА_38, ОСОБА_39, ОСОБА_40, ОСОБА_41, ОСОБА_42, ОСОБА_43, ОСОБА_44, ОСОБА_45, ОСОБА_46, треті особи - ОСОБА_47, ОСОБА_48, ОСОБА_49, ОСОБА_50, ОСОБА_51, ОСОБА_52, ОСОБА_53, ОСОБА_54, ОСОБА_55, ОСОБА_56, ОСОБА_57 та ГО СТ «Ветеран-3» про визнання незаконними та скасування рішення міської ради, визнання недійсними державних актів на право власності на землю задовольнити.
Визнати недійсними п.п. 91-147 рішення ОСОБА_1 міської ради від 29.09.2009 № 29/18 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність громадянам».
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Повний текс судового рішення складений 29 грудня 2017 року.
Головуючий М.Б. Баличева