П О С Т А Н О В А

26 грудня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Шеремет А.М., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Вихотень Я.В.

за участі: представника ОСОБА_1 - адвоката Юзвяк Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на ухвалу Рівненського міського суду від 20 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, Товариства з обмеженою відповідальністю ЛТД "АЕК" і ОСОБА_1 про визнання договору дарування та договору купівлі-продажу недійсними,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Рівненського міського суду від 20 вересня 2017 року заяву ОСОБА_1 - ОСОБА_6 задоволено:

Скасовано заходи забезпечення позову, що вжиті ухвалою судді Рівненського міського суду від 11 вересня 2017 року, щодо накладення арешту на комплекс з семи будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1, а саме:

- адміністративний корпус. літера "А-2". загальною площею 921, 0 кв.м, до складу якого входить "а1" - ганок, "а2" - ганок;

- навіс, літера "Б-1", загальною площею 647. 6 кв.м;

- прохідна, літера "В-1", загальною площею 21, 2 кв.м, до складу якої входить "в" - ганок;

- автовагова, літера "Г-1", загальною площею 69, 5 кв.м;

- склад матеріалів, літера "Д-2", загальною площею 1024, 9 кв.м, до складу якого входить "д" - ганок, "д1" - ганок;

- склад готової продукції, літера "Е-1", загальною площею 35, 5 кв.м; огорожа, літера "№-1",

та накладення заборони державному реєстратору прав на нерухоме майно вносити зміни до Державного реєстру прав на нерухоме майно щодо вказаного комплексу із семи будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1, що належать ОСОБА_1

У поданій на ухвалу апеляційній скарзі ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_4 покликалася на ї незаконність і необґрунтованість.

На її обґрунтування зазначалося про порушення судом вимог ст. 218 ЦПК України (в редакції, що діяла на час постановлення ухвали) через проголошення вступної і резолютивної частини оскаржуваної ухвали. Посилалася на умотивованість свого позову, оскільки оспорюваний договір дарування нею не підписувався, що стверджено відповідними доказами у справі, а також порушенням її прав на управління майном ТОВ "АЕК" як його учасником. Своїми доводами стверджувала на правові позиції Верховного Суду України, що висловлені у постановах від 18.01.2017 року у справі №6-2552цс16 та від 13.04.2016 року у справі №6-2981цс15.

Тому для відновлення своїх прав як учасника ТОВ "АЕК" на прийняття рішень з розпорядження майном, яке перейшло у власність ОСОБА_1, достатнім є визнання недійсними договорів дарування та купівлі-продажу. При цьому обставина скасування заходів забезпечення позову дає безперешкодне право ОСОБА_1 відчужити майно і, як наслідок, унеможливить виконання рішення суду та забезпечення відновлення її прав.

З цих міркувань просить скасувати ухвалу судді першої інстанції та постановити нову - про задоволення заяви ОСОБА_3 щодо забезпечення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі та з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Як установлено матеріалами справи, на вирішенні Рівненського міського суду знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ТОВ "АЕК" та ОСОБА_1 про визнання договору дарування та договору купівлі-продажу недійсними (а.с. 1-3; 8). З метою його забезпечення 11 вересня 2017 року суддею накладено арешт на комплекс із семи будівель і споруд в АДРЕСА_1, та заборонено державному реєстратору прав на нерухоме майно вносити зміни до Державного реєстру прав на нерухоме майно щодо зазначеного комплексу (а.с. 9-10).

В подальшому, в ході розгляду справи ОСОБА_1 подав заяву про скасування обраних заходів забезпечення позову, яка 20 листопада 2017 року була задоволена судом (а.с. 14-16).

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції, з'ясував, що спірне майно - 50% частки у статутному капіталі ТОВ "АЕК", яке було на підставі договору дарування передане від ТОВ "АЕК" до ОСОБА_5, а згодом відповідно до договору купівлі-продажу перейшло до ОСОБА_1, не належало позивачу на праві власності, а перебувало у власності ТОВ "АЕК". При цьому правильно встановлено, що вимоги про визнання на майно права власності позивачем не заявлялося, а чи співмірними є обрані заходи забезпечення позову спірному майну, - ОСОБА_3 доказів не подавала.

Окрім того, оскільки ОСОБА_1 є кінцевим набувачем спірного майна, тому він є добросовісним набувачем. Однак, в той самий час, до нього жодних позовних вимог пред'явлено не було.

Згідно із ч. 3 ст. 388 ЦПК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Судом обґрунтовано звернуто увагу на те, що при вирішенні спірних правовідносин невжиття заходів забезпечення позову ОСОБА_3 не може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду, а тому з цією метою правильно скасував вжиті ним заходи забезпечення позову через накладення арешту на спірне майно та заборони державному реєстратору змінювати записи в Державному реєстрі прав на нерухоме майно.

Доводи апеляційної скарги про обґрунтованість позову не впливають на законність процесуального питання, адже обставина скасування заходів забезпечення позову не заважає суду в подальшому вжити їх в разі виникнення правової доцільності та необхідності їх застосування.

Тому не можна погодитися і з покликаннями автора скарги на виникнення у ОСОБА_1 права відчужити набуте спірне майно.

Щодо тверджень позивача про порушення норм процесуального права (проголошення вступної і резолютивної частини ухвали в порядку ст. 218 в редакції, що діяла на той час), то вони не заслуговують на увагу, оскільки цей факт не призвів до помилкового вирішення процесуального питання.

Відповідно до ч. 3 ст. 154 ЦПК України (в редакції, що діяла на час вирішення питання) заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу.

З роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України у п. 4 своєї постанови від 22.12.2006 року №9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", вбачається, що суд (суддя) з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення відповідно до ст. 375 ЦПК України є постановлення ухвали судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374-375, 381-383, 389-390 ЦПК України, п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Ухвалу Рівненського міського суду від 20 листопада 2017 року залишити без змін, а апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді:

Повний текст складено:

26.12.2017 р. о 16 год. 45 хв.