Справа № 466/9338/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Глинська Д.Б.
Провадження № 22-ц/783/6110/17 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2017 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

при секретарі: Жукровській Х.І.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частини майна,-

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 30 серпня 2017 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частини майна - задоволено.

Поновлено строк звернення до суду ОСОБА_3, зважаючи на те, що такий пропущений з поважних причин.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Визнано за ОСОБА_3 право приватної власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 551,20 грн. (п'ятсот п'ятдесят одну гривню двадцять копійок) витрат по оплаті судового збору.

Дане рішення оскаржив відповідач ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржене рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому суд не повно з'ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив та не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому її розгляду, що призвело до ухвалення незаконного та необгрунтованого рішення суду. Зокрема зазначає, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки в судовому засіданні вона підтвердила, що ним їй здійснювались перешкоди в користуванні спірною квартирою і таким чином порушив її права щодо майна, яке було набуте під час шлюбу та на її переконання є об'єктом спільної сумісної власності, тобто визнала той факт, що з 2006 року їй було відомо про порушення її прав, відтак позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду. Враховуючи вищевикладене просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити.

04 грудня 2017 року через канцелярію Апеляційного суду Львівської області від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 надійшло клопотання про перенесення розгляду справи у зв'язку із його хворобою, однак суд не бере до уваги дане клопотання, оскільки представником відповідача не надано жодних доказів в підтвердження обставин на які він покликається у поданому клопотанні.

В судове засідання сторони, будучи належним чином повідомленими про час і місце апеляційного розгляду справи, не з'явилися. Клопотання представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 про відкладення розгляду справи відхилено, оскільки колегія суддів прийшла до висновку, що в апелянта ОСОБА_2 згідно довіреності є інші представники, які не прибули в судове засідання (а.с. 22). Позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_5 теж не прибули у судове засідання, хоча повістки отримали та клопотання про відкладення розгляду справи не подали, що дає апеляційному суду право, у відповідності до вимог ч.2 ст.197, ч.2 ст.305 ЦПК України, розглянути справу у їхній відсутності без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом. На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення зазначених вимог закону дотримався у повній мірі.

За приписами ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наступного.

З 28.01.1984 року по 08.05.2007 року позивач - ОСОБА_3 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2.

17.10.2001 року ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_6 договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Окіс І.С. за реєстровим № 2311. На підставі даного договору купівлі-продажу ОСОБА_2 було отримано реєстраційне посвідчення від 21.11.2001 року.

Судом першої інстанції було встановлено, що фактично за час шлюбних відносин подружжям було придбано лише спірну квартиру по АДРЕСА_5 яку вони купували з тою метою, що у майбутньому вона належатиме їх спільному сину ОСОБА_8, та який у ній проживатиме по досягненні ним повноліття. Окрім даної квартири, у власності сім'ї ОСОБА_3 - ОСОБА_8 перебувала також квартира по АДРЕСА_4, яка була набута членами сім'ї шляхом приватизації, відповідно до якої ОСОБА_3, ОСОБА_2 та їх дітям - ОСОБА_9 та ОСОБА_8 належало по ? частки у праві приватної спільної часткової власності.

З моменту розірвання шлюбу, а саме з 08.05.2007 року, між сторонами існувала домовленість щодо фактичного користування майном, яке належало їм на праві спільної сумісної власності.

Згідно даної домовленості ОСОБА_2 проживав у спірній квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_3, а ОСОБА_3 разом з дітьми проживала за адресою: АДРЕСА_4. Крім цього, сторони визначили, що належні їм частки у праві спільної часткової власності на квартиру по АДРЕСА_4 вони подарують доньці ОСОБА_9, а вартість частки ОСОБА_3 у квартирі по АДРЕСА_6 ОСОБА_2 мав добровільно відшкодувати, оскільки сину дану квартиру він відмовлявся дарувати та не допускав останнього до користування нею незважаючи на той факт, що ОСОБА_8 зареєстрований у цій квартирі. Даний факт Відповідачем в судових засіданнях Шевченківського районного суду м. Львова не заперечувався.

Фактичне виконання частини домовленостей між сторонами відбулось лише 14.07.2016 року, під час укладення договору дарування часток у праві приватної спільної часткової власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_4. Сторонами даного договору дарування виступали ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_8, які відчужили на користь ОСОБА_9 по ? частки у праві спільної часткової власності на дану квартиру.

Після укладення даного договору дарування Відповідач категорично відмовився відшкодовувати вартість частки ОСОБА_3 у квартирі по АДРЕСА_6 у м. Львові.

Відповідно до ч.1 ст.22 КпШС України (діяв на момент виникнення спірних правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності.

Аналогічні норми було прописано і у статті 16 Закону України «Про власність» 1991 року, що втратив чинність у 2007 році, але діяв на момент виникнення спірних правовідносин, відповідно до якої майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму ВСУ від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов'язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите

подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону "Про власність", ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї тощо.

Згідно зі статтею 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

Частиною третьою статті 29 КпШС України передбачалось, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України.

Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності необхідно враховувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу строку позовної давності, а отже суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про те, що позивачем не пропущено строку позовної давності.

Зібрані по справі докази, оцінені судом першої інстанції належним чином, кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду першої інстанції були всі підстави для визнання за ОСОБА_3 права власності на ? частину квартири АДРЕСА_2.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі є вірними та відповідають нормам як матеріального, так і процесуального права, ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів.

Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних у справі доказів.

З висновками суду першої інстанції слід погодитись, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а відтак підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30.08.2017 року відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 308, 313, п.1 ч.1 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 серпня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

Н.О. Шеремета