Провадження № 2/317/668/2017
Справа № 317/1174/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2017 року м. Запоріжжя

Запорізький районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Сакояна Д.І.

при секретарі Ніколаєнко Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів,-

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького районного суду Запорізької області надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів. Позивач просить стягнути з відповідача на її користь безпідставно набуті кошти у сумі 134650,00 грн., а також 48602,18 грн. інфляційних та 11908,17 грн. штрафу.

Свої вимоги мотивує тим, що 19.04.2014 року між нею та відповідачем було укладено попередню угоду про продаж приватного будинку № 9 по вул. Вишневій в смт. Балабине Запорізького району Запорізької області. Угоду було укладено у простій письмовій формі у вигляді договору, який підписали сторони, а також двоє свідків. Відповідно до попередньої угоди позивач передала відповідачці 5000,00 доларів США як попередню оплату за житловий будинок. Також сторони погодили строк до 01.05.2014 р. укласти та нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу житлового будинку. У зазначений строк і до теперішнього часу відповідачка не продала їй житловий будинок та безпідставно грошові кошти не повернула. Оскільки попередній договір купівлі-продажу від 19.04.2014 р. у нотаріальному порядку не посвідчувався, він є нікчемним. Передану відповідачці грошову суму у розмірі 5000,00 доларів США слід вважати авансом по договору купівлі-продажу, укладення якого планувалось сторонами до 01.05.2014 р., яке не відбулось. Таким чином позивач вважає, що має право вимагати сплати інфляції за весь час прострочення, тобто за період з 01.05.2014 р. по 11.04.2017 р. у розмірі 48602,18 грн. та 3 відсотків річних у розмірі 11908,17 грн.

Представником відповідача ОСОБА_3 подані заперечення на позов мотивовані тим, що попередній договір укладено не 19.04.2014 р., а 16.02.2014 р., а тому за цими вимогами сплинув строк позовної давності. Оскільки жодна зі сторін не має ліцензії на здійснення валютних операцій, то розрахунки між сторонами могли проводитись лише у гривні. Стягнення коштів за курсом долара США на день подання позову є безпідставним, адже можливе лише у договірних відносинах. Також у запереченнях представник відповідача вказує про безпідставність нарахування втрат від інфляції та трьох відсотків річних.

У судове засідання зявилась позивач ОСОБА_1, яка позов підтримала, зазначила, що 19 квітня 2014 року між нею та відповідачем було укладено попередній договір купівлі-продажу будинку. Гроші у сумі 5000,00 доларів США передавались саме у доларах США в той же день при свідках ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Гроші для передачі відповідачу дала їй ОСОБА_4 Також при укладенні попереднього договору була присутня донька відповідача. Основний договір одразу не було укладено, оскільки відповідачу слід було зробити ремонт в житловому приміщенні, куди вона хотіла переїхати. Також не були готові документи на житловий будинок. Підписи в обох екземплярах договорів належать їй. Припускає, що дата у договорі відповідача була пропущена, але точно не памятає. Договори частково заповнені нею та донькою відповідача. На початку червня 2014 року ОСОБА_2 здала будинок квартирантам. Казала, що у неї є покупець, обіцяла повернути гроші. Гроші на завдаток дала їй ОСОБА_4 також у доларах.

У судовому засіданні 11.10.2017 р. ОСОБА_1 з її згоди була допитана як свідок та пояснила, що коли вони прийшли укладати попередній договір було тепло, погода була сонячна. Це було 19.04.2014 року. У цей день не памятає, щоб був сніг. Тоді вже курс був 26-27 гривень за 1 долар США. ОСОБА_2 попросила 5000,00 тисяч доларів США на ремонт. Вона передала кошти купюрами по 100 доларів США. Ці гроші привезла ОСОБА_4. Бланки договорів, наскільки вона памятає, вони не привозили з собою. Підписи в обох екземплярах попереднього договору належать їй. Після 20 квітня вона посадила дерева на території домоволодіння, яке планувала придбати, але викопала їх приблизно через місяць, оскільки дізналась, що не зможе забрати гроші зі свого депозиту та придбати будинок. Коли дізналась, що не зможе забрати гроші у банку до 2015 року, то сказала ОСОБА_2, щоб вона продавала будинок. Це було на початку літа 2014 року. Не просила чекати до серпня. Про 20000,00 доларів, які ОСОБА_2 просила сплатити за будинок, розмови взагалі не було.

У судове засідання зявилась представник позивача ОСОБА_6, яка позов підтримала, надала пояснення, аналогічні тим, що викладені у позові. Уточнила, що під штрафом слід розуміти 3% річних, розрахунок яких і здійснено у позові.

У судове засідання зявилась відповідач ОСОБА_2, яка заперечувала проти задоволення позову у повному обсязі, зазначила, що до знайомства з позивачем вона продавала будинок з 2013 року. ОСОБА_5 привела ОСОБА_1 як потенційного покупця. 16.02.2014 року вони з ОСОБА_1 уклали попередній договір про купівлю-продаж будинку. В цей день було холодно, йшов сніг. Договір заповнювала її донька Ольга. Коли вона підписувала договір, то дати у ньому не було. Було два екземпляри, один залишився у позивача, інший у неї. Вона отримала від ОСОБА_1 гроші у розмірі 5000,00 доларів США як завдаток. Пізніше коли складала гроші, то донька сказала їй, що дописує дату у договорі. На той час другого екземпляру договору вже не було, оскільки ОСОБА_1 вже пішла.

Також будинок продавав сусід. ОСОБА_4 в цей же день з ним також уклала попередній договір щодо купівлі будинку.

До 01.05.2014 року вона виїхала з будинку, звільнивши його для ОСОБА_1, але у останньої не було грошей, щоб сплатити його вартість. ОСОБА_1 попросила почекати до серпня. Коли прийшов серпень, то вона попросила почекати до нового року. Позивач казала, що наразі не може вивести гроші з проектів та що не може забрати гроші з російського банку.

Після того як знайшла нового покупця, то зателефонувала ОСОБА_1 та запропонувала придбати у неї будинок. Останній раз телефонувала ОСОБА_1 у 2015 році. У травні 2016 року цей будинок вона продала іншій особі.

У судовому засіданні 11.10.2017 р. ОСОБА_2 з її згоди була допитана як свідок та пояснила, що позивача знає з січня 2014 року, коли їх познайомила ОСОБА_5, яка сказала, що ОСОБА_1 хоче придбати будинок. Вони з ОСОБА_1 уклали 16 лютого 2014 року попередній договір купівлі-продажу будинку. Памятає добре, оскільки 15 лютого у ОСОБА_1 був день народження. Вона її поздоровляла з вдалим придбанням. Було два екземпляри договору. У договорах ставили підпис вони з ОСОБА_1, а також свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_4 Кошти їй були передані у доларах США в сумі 5000,00 доларів США. Курс тоді був 8 гривень за 1 долар США. Гроші брала як завдаток. Гроші ОСОБА_1 дала ОСОБА_4, яка зняла депозит. На момент підписання договору дати у ньому не було, що відомо їй зі слів доньки. До 01.05.2014 року вона звільнила будинок для ОСОБА_1, але позивач попросила почекати з грошима та оформленням договору купівлі-продажу до серпня, потім до нового року. У цей період ОСОБА_1 приходила до будинку, сіяла моркву, саджала рози, обробляла город. У січні 2015 року зі згоди ОСОБА_1 вона пустила квартиранта до будинку, оскільки їй матеріально важко було опалювати будинок. У 2016 році просила ОСОБА_1 дати їй 20000,00 доларів США за будинок, але та відмовилась, сказала, щоб вона продавала будинок.

У судове засідання зявився представник відповідача ОСОБА_3, який заперечував проти задоволення позову у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні тим, що містяться у запереченнях на позов.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснила, що ОСОБА_1 вона знає давно, а ОСОБА_2 в силу обставин купівлі-продажу будинку. Колись вони їздили до ОСОБА_5, яка сказала, що продається будинок. Також продавався й будинок навпроти. ОСОБА_1 умовляла її придбати з нею будинки поряд. У лютому 2014 року вона забрала депозит у розмірі 120000,00 грн. з банку, що складало 15000,00 доларів США, та дала 5000,00 доларів США ОСОБА_1, які остання передала ОСОБА_2 в рахунок попередньої оплати за будинок. Бланки вони взяли у нотаріуса на вул. Анголенко. Приїхали з ОСОБА_1 на маршрутці та одразу пішли до ОСОБА_5, а вже потім до ОСОБА_2 Укладеання попередніх угод відбулось у неї та ОСОБА_1 в один день. У той день було сніжно. Спочатку договір оформили у ОСОБА_2, а потім пішли здійснювати оформлення по її будинку. Угода була 16 лютого 2014 року. При укладанні попереднього договору між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була також присутня ОСОБА_5 Було два примірники попередньої угоди, які вона підписала. Не знає як сталось, що в угодах різні дати. Чи були зазначені дати при підписанні нею договору не памятає. Заповнювала бланки донька відповідачки. До 01.05.2014 р. ОСОБА_2 звільнила будинок. ОСОБА_1 приїжджала до будинку, привозила подруг, доглядала за деревами в березні-квітні 2014 року вже після укладання попереднього договору. Оскільки грошей на купівлю будинку у ОСОБА_1 так і не зявилось, вона будинок не придбала.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 зазначила, що ОСОБА_2 є її колишньою сусідкою. ОСОБА_1 вона знає з 2012 року. Її запросили бути свідком при укладанні договору завдатку і вона ставила свій підпис у договорі. Відповідачка продавала будинок позивачці. Серед присутніх були позивач, відповідач та її донька, а також ОСОБА_4 Коли саме це було не памятає, памятає, що це був 2014 рік. Підписувала два екземпляри договору. Погода була прохолодна, не памятає щоб був сніг. Коли ставила підпис, то читала договори мельком. Підписи в обох договорах належать їй. Заповнювала договори донька відповідачки. Коли звільнила ОСОБА_2 будинок для ОСОБА_1 не знає. Потім ОСОБА_1 приходила до будинку, який придбавала, садила кущі, дерева. Це було навесні, після укладення договору. Вона приїжджала приблизно один раз на місяць. Курс долара тоді був по 8 гривень за один долар США, про це вони розмовляли з ОСОБА_2 в день укладання попередньої угоди.

Суд, заслухавши учасників судового провадження, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, встановивши обставини і перевіривши їх доказами, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Між позивачем та відповідачем укладено попередній договір купівлі-продажу, за умовами якого сторони зобовязались у строк до 1 травня 2014 року укласти та нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: смт. Балабине, вул. Вишнева, 9.

За змістом п. 3 попереднього договору ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 5000,00 доларів США як попередню оплату за житловий будинок. При цьому сторони домовились про повну вартість житлового будинку у розмірі 60000,00 доларів США.

Факт отримання грошових коштів у розмірі 5000,00 доларів США визнаний сторонами у судовому засіданні, а тому в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Матеріали справи містять копії з двох примірників попереднього договору, укладеного між сторонами, а під час судового розгляду сторонами були надані для огляду у судовому засіданні наявні у них оригінали цих примірників.

Так, наявний у позивача примірник попереднього договору датований 19.04.2014 р., а наявний у відповідача примірник попереднього договору датований 16.02.2014 р. Обидва примірники договору стосуються формалізації однієї й тієї ж події фіксування передачі попередньої оплати у розмірі 5000,00 доларів США в рахунок придбання житлового будинку, що знаходиться за адресою: смт. Балабине, вул. Вишнева, 9.

За умовами ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю.

Суд приходить до висновку, що жоден з цих примірників не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю.

Сторонами визнано у судовому засіданні, а відтак не підлягає доказуванню в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України, що грошові кошти у сумі 5000,00 доларів США передавались позивачем відповідачу однократно. При цьому спірним є лише питання часу передачі грошових коштів.

Судом встановлено, що укладений сторонами попередній договір за формою не відповідає вимогам чинного законодавства.

Відповідно до ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобовязуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, у письмовій формі.

За приписами ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Підписаний сторонами договір нотаріально посвідчений не був, однак на його виконання позивачем були сплачені грошові кошти у розмірі 5000,00 доларів США, що еквівалентно на час звернення з позовом до суду (11.04.2017 р.) 134650,00 грн.

Згідно зі ст. 220 ЦК України встановлено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може предявлятися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобовязанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, яка викладена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 23 березня 2016 р. у справі № 6-2978цс15, за змістом частини 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобовязання повернути майно потерпілому.

Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобовязання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення ст. 1212 ЦК України.

Така ж правова позиція висловлена Верховним Судом України і в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14. В цій постанові Верховний Суд України також зазначив, що правила ст. 1212 ЦК України застосовуються тоді, коли майно передано на виконання юридично ще не укладеного договору.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що відповідачка ОСОБА_2 отримала від позивача 5000,00 доларів США за нікчемним попереднім договором, а тому вони отримані без достатньої правової підстави й підлягають поверненню як безпідставно набуте майно, але у грошовій одиниці гривні в сумі 134650 грн. 00 коп.

Жодних правових підстав вважати, що між сторонами виникли зобовязання, що забезпечені завдатком, у суду немає. Передані грошові кошти не мають забезпечувальної функції та, відповідно, не є завдатком. За таких обставин, не має значення з чиєї вини не укладено договір купівлі-продажу житлового будинку.

У поданих запереченням та під час судового розгляду відповідач та представник відповідача наполягали на застосуванні строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Суд приходить до висновку, що строк позовної давності позивачем не пропущений. Такий висновок ґрунтується на тому, що жодних договорів з визначеним строком виконання зобовязання щодо повернення коштів між сторонами немає. Водночас, за приписами статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) зобовязана повернути потерпілому це майно. Вказана норма права не вказує на необхідність негайного повернення такого майна. Оскільки позивачем предявлено відповідачці вимоги про повернення безпідставно отриманих грошових коштів 13.04.2017 р. шляхом направлення позову до суду, тому в силу вимог ч. 5 ст. 261, ч. 2 ст. 530, ст.ст. 1212-1215 ЦК України, зважаючи на те, що строк виконання такого зобовязання слід визначати саме моментом предявлення вимоги, а не часом передачі грошових коштів, позивачем не пропущено загальний строк позовної давності.

Щодо посилань представника відповідача про неможливість стягнення коштів у гривневому еквіваленті на час звернення з позовом до суду, суд виходить з наступного.

Статтями 524, 533 ЦК України передбачені загальні правила, згідно з якими зобовязання повинно бути виражено та виконано виключно в гривнях. Можливість проведення розрахунків в іноземній валюті є винятком і передбачає наявність певних умов, установлених у законодавстві. Сторони зобовязання можуть тільки визначити його грошовий еквівалент в іноземній валюті. Це жодним чином не впливає на валюту виконання зобовязання, яке за законом має бути виконано в гривнях, однак обсяг виконання цього зобовязання в гривнях привязуватиметься до офіційного курсу іноземної валюти на день платежу. Таким чином, ціна договору (зобовязання) фактично фіксується в іноземній валюті та прямо залежить від її курсу, що законодавством не заборонено. Частина 2 ст. 533 ЦК установлює порядок розрахунку суми, що підлягає оплаті за договором, у разі, якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті. Тобто визначальним є сам факт наявності такого еквівалента, а не черговість згадування валют у тексті договору. Визначення грошового еквівалента в іноземній валюті дозволяє учасникам цивільного обороту уникнути впливу інфляційних процесів.

Позивач в рахунок попередньої оплати за житловий будинок передала відповідачу саме 5000,00 доларів США. У доларах США зафіксовані суми й у самому нікчемному попередньому договорі. У звязку з цим суд приходить до висновку, що законним буде стягнення переданої суми відповідно до курсу долара США, в результаті чого сторони недійсного договору будуть фактично повернуті саме до того майнового стану, в якому позивачі перебували до його укладення, без необґрунтованого погіршення чи поліпшення їх стану. Такий підхід цілком відповідає таким визначеним ст. 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність.

Суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача інфляційних втрат, оскільки індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця гривня.

Також суд не вбачає підстав для стягнення 3% річних, які позивач у прохальній частині позову вказав як штраф, оскільки у разі стягнення безпідставно набутих чи одержаних грошей нараховуються відсотки відповідно до ст. 536 ЦК України й унеможливлюється стягнення 3% річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. У цьому разі обовязок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передплату, не можна розцінювати як грошове зобовязання в розумінні ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 15, 57-60, 88, 209, 212, 214-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані кошти у сумі 134650 грн. 00 коп. (сто тридцять чотири тисячі шістсот пятдесят грн. 00 коп.).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1346 грн. 49 коп. (одна тисяча триста сорок шість грн. 49 коп.).

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Запорізької області через Запорізький районний суд Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набуває законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Д.І. Сакоян