Справа № 591/3161/17
Провадження № 2/591/1940/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 грудня 2017 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого судді Бурда Б.В.

при секретарі - Сітало Я.В.

розглянувши у звичайному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, 3-я особа - Служба у справах дітей Сумської міської ради по визначення місця проживання дитини, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 свої вимоги мотивує тим, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем. Вона та відповідач мають спільну неповнолітню дитину сина ОСОБА_3, 12.012016 року народження. Подружні стосунки у них з відповідачем не склалися та вони проживають окремо, дитина мешкає разом з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач не бере належної участі у утриманні дитини. Просить стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі 1/3 частини доходу відповідача.

ОСОБА_2 подав зустрічний позов, який обґрунтовує тим, що їх неповнолітня дитина, зареєстрована разом з ним. Відповідач самовільно змінила місце проживання сина, забравши його з місця реєстрації та фактичного проживання. Відповідач не може забезпечити належні умови проживання сина, оскільки сама зареєстрована у центрі реінтеграції бездомних осіб. Вважає, що відповідач має укласти з ним нотаріально посвідчений договір про участь батьків у вихованні з дитиною та її утриманні. Просить визначити місце проживання сина разом з ним та повернути дитину до місця його проживання у квартиру ІНФОРМАЦІЯ_1.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник підтримали власний позов та заперечили зустрічний позов. ОСОБА_1 пояснила, що вона лише зареєстрована у центрі безпритульних у звязку з тим, що батько відповідача вимусив її знятися з реєстраційного обліку з квартири № 87 по вул. Інтернаціоналістів в м. Суми. Фактично вона мешкає у будинку по вул. Одеська, 7 в м. Суми, де створені усі умови для проживання дитини. Зазначила, що відповідач не мешкає у квартирі по вул. Інтернаціоналістів, а мешкає разом зі своєю дружиною в іншій квартирі. Пояснила, що відповідач з січня 2017 року припинив допомагати дитині. Відповідач приходить до шкоди, де зустрічається з сином та надає сина по 10-20 грн, це вона знає зі слів сина. Відповідач 12 років не цікавився дитиною, а лише після звернення до суду з позовом подав позов про визначення місця проживання сина з ним. Вона не заперечує проти зустрічей сина з батьком, а вітає це. Більш того, сам син хоче зустрічатися з батьком, але бажає мешкати з нею.

ОСОБА_2 та його представник заперечили первісний позов та підтримали власний позов. Пояснили, що ОСОБА_2 пояснив суду, що питання про аліменти були визначено ще до розірвання шлюбу. Після того, як він одружився відповідач стала перешкоджати йому у зустрічах з сином. Відповідач не пускає сина з ним відпочивати. Відповідач рік тому заборонила зустрічатися з сином, тому він хоче визначити місце проживання з ним. Пояснив, що відповідач належним чином не утримує сина. У звязку з чим, у грудні 2016 оку він був вимушений купив сину спортивні штани та кофту. Він зустрічається з сином раз на тиждень у школі ста на дає йому по 20 грн. Вважає, що вони з відповідачем мають укласти договір, який посвідчити нотаріально та яким визначити, що син буде мешкати з матірю, він буде сплачувати аліменти, а матір не буде чинить перешкод у спілкування з сином та вони спільно визначать графіку. Наполягає щоб сина передали йому, оскільки у матері не має житла. Також пояснив, що після розлучення його батько звернувся до суду з позовом про виселення ОСОБА_1 та його сина, після того як ОСОБА_1 виписалася з квартири спір було вирішено. Після розлучення син фактично мешкає з матірю, але судом місце мешкання дитини визначено не було.

Представник ОСОБА_1 також доповнила, що усе літо 2016 року ОСОБА_4 мешкав з ними, на всіх канікулах син перебував з ними. Зі слі ОСОБА_4 що в нього не склалися відносини з співмешканцем ОСОБА_1 У ОСОБА_2 проблеми з виплатою заробітної плати (її затримують), а тому він перебуває на її утриманні.

Представник Служби у справах дітей подав суду письмовий висновок, вважає що дитина має мешкати з матірю.

У даній справі було відкрите провадження 04.07.2017 року та призначено розгляд справи на 07 серпня 2017 року.

07 серпня 2017 року розгляд справи відкладено на 06.09.2017 року через неявку відповідача, який не отримав судовий виклик, та витребування письмових доказів.

06 вересня 2017 року судовий розгляд відкладено на 09 жовтня 2017 року через неявку відповідача, який не отримав судовий виклик, та невиконанням ухвали суду про подання суду письмових доказів.

09 жовтня 2017 року судовий розгляд відкладено на 17.11.2017 року у звязку з поданням відповідачем зустрічного позову.

17.11.2017 року судовий розгляд справи було розпочате та в судовому засідання оголошено перерву до 15.12.2017 року за клопотання представника 3-ї особи для виготовлення та подання Службою у справах дітей суду відповідного письмового висновку.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, вважає, що первинний позов підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного належить відмовити з огляду на таке.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі та мають спільну неповнолітню дитину сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

В звязку з погіршенням відносин між сторонами, втратою почуттів та відсутністю взаєморозуміння сімя розпалася, шлюб сторін було розірвано на підставі рішення суду від 09.08.2012 року.

Після розірвання шлюбу, син ОСОБА_3 залишився проживати з матірю, хоча до цього часу він зареєстрований за місцем реєстрації батька у квартирі АДРЕСА_1.

Також встановлено, що після припинення подружніх стосунків та припинення спільного проживання, ОСОБА_2 в добровільному порядку сплачував аліменти на утримання сина на користь матері.

Вказані обставини зазначені на визнані сторонами та доказуванню не підлягають.

Факт добровільної сплати батьком аліментів на користь матері також підтверджується копією заяви за місцем роботи ОСОБА_2 (а.с. 7)

З наведеного вбачається, що після розірвання шлюбу між стороанами фактично у добровільному порядку було визначено місце проживання сина з матір'ю.

У зв'язку з чим, посилання ОСОБА_2 на те, що мати дитини незаконно зімнила місце проживання дитини є недоречним.

Тим більше, що як вбачається з висновку Служби у справах дітей і сам ОСОБА_2 за місцем реєстрації не проживає.

З пояснень сторін та письмового висновку Служби у справах дітей СМР судом встановлено, що неповнолітній син сторін мешкає разом з матірю та перебуває на її утриманні.

Так, за положеннями Сімейного кодексу України стягнення аліментів є способом участі у витратах на утримання дитини того з батьків, який проживає окремо від дитини.

Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У ч. 3 ст. 181 СК України зазначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

У ст. 182 СК України йдеться про те, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина,інші обставини, що мають істотне значення.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Крім того, відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

З пояснень ОСОБА_2 вбачається, що він не має інших утриманців окрім сина, працює. З довідки про доходи ОСОБА_2 вбачається, що він працює та отримує систематичний заробіток.

Суд вважає, що з урахуванням сімейного стану ОСОБА_2, останній має можливість організувати своє життя таким чином, щоб забезпечити належні умови проживання та утримання своєї неповнолітньої дитини .

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані в повному обсязі, а тому з відповідача необхідно щомісячно стягувати аліменти на утримання дитини в розмірі 1/3 частини заробітку відповідача, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки такій розмір з урахуванням визначеного законом прожиткового мінімуму та рівного з батьком обовязку матері утримувати дитину забезпечить належні умовити утримання та проживання дитини.

Вирішуючи зустрічний позов суд вважає за необхідне зазначити.

Принцип 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року визначає, що дитина для повного і гармонічного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сімя, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обовязки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

При цьому суд зазначає, що у вирішенні питання щодо місця проживання неповнолітньої дитини, саме найкращі інтереси дитини мають першочергове значення.

Статтю 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що дитина не повинна розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому, забезпечується право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обовязки щодо дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобовязаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У судовому засіданні встановлено, що як за місцем проживання батька, так й за місцем проживання матері створені належні матеріально-побутові умови для проживання з ними сина, батьки доброзичливо ставляться до дитини, обидва працюють та мають систематичний заробіток.

З пояснень свідка ОСОБА_5 вбачається, що його син товаришує з сином сторін ОСОБА_4. ОСОБА_1 добре ставиться до сина, по ОСОБА_4 це видно. Коли він буває у них у гостях, він відмовляється істи та каже що не голодний. У нього одяг за сезоном. Він не чув щоб хтось ображав ОСОБА_4. ОСОБА_1 алкоголем не зловживає. Зі слів ОСОБА_1 знає, що батько не платить аліменти.

З пояснень свідка ОСОБА_6 вбачається, що вона знає сторони тривалий час. Раніше працювала разом з ОСОБА_1 Син сторін доглянутий, чисто вдягнений, часто бачить оскільки живе біля школи. Зимовий одяг для ОСОБА_4 ОСОБА_1 разом з нею купувала на ринку. У ОСОБА_1 добрі житлові умови та , ніхто ОСОБА_4 не ображає. Позивач не зловживає алкоголем. Зі слів ОСОБА_1 знає що батько останній час не сплачуються аліменти. Пояснила, що коли сторони жили разом ОСОБА_2 дуже добре ставився до сина.

Служба в справах дітей Сумської міської ради надала письмовий висновок у якому зазначила, що в інтересах дитини не можливо визначити місце проживання ОСОБА_4 з батьком разом з батьком. При цьому у висновку зазначено, що в ході бесіди сама дитина повідомила про бажання жити з матір'ю, де для неї створені всі необхідні умови, але при цьому хоче зустрічатися та спілкувтися з батьком.

Враховуючи думку дитини, яка досягла 10 річного віку, факт окремого проживання сторін, створення за місцем проживання матері належних умов для проживання з нею сина, відсутністю виняткових обставин для розлучення дитини з матір'ю, суд вважає що дитини має проживати саме з матір'ю, оскільки це буде сприяти найкращому забезпеченню інтересів саме дитини щодо її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Відповідно суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову.

Зважаючи на викладене суд приходить до висновку про необхідність задоволення первісного позову про стягнення аліментів та відсутність підстав для задоволення зустрічного позову.

У звязку з задоволення позову в частині стягнення аліментів та звільнення позивача від сплати судового збору при подачі такого позову до суду, з ОСОБА_2 на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 640 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 5, 10-13, 19, 76-82, 141, 258, 259, 264, 265, 273 ЦПК, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Стягувати з ОСОБА_2 (РНОКП НОМЕР_1, зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_3) аліменти на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до повноліття дитини, аліменти виплачувати матері дитини ОСОБА_1 (РНОКП НОМЕР_2, фактично проживає в ІНФОРМАЦІЯ_4), починаючи стягнення з 20 червня 2017 року.

Рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць допустити до негайного виконання.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКП НОМЕР_1, зареєстрованого у ІНФОРМАЦІЯ_3) на користь держави 640 грн. судового збору.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 за необґрунтованістю.

Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарги подаються учасниками справи через Зарічний районний суд м. Суми.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст судового рішення складено 17.12.2017 року.

Суддя