Провадження № 4-с/127/196/17
У Х В А Л А

Іменем України

05 грудня 2017 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Гриневича В.С.,

при секретарі: Марценюк А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці скаргу ОСОБА_1, яка подана її представником адвокатом ОСОБА_2 на дії (бездіяльність) державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, за участю заінтересованої особи: Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» по справі №127/15421/13-ц за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою, яка подана її представником адвокатом ОСОБА_2, на дії (бездіяльність) державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, за участю заінтересованої особи: ТОВ «ОТП Факторинг Україна» при виконанні рішення суду у справі №127/15421/13-ц за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, у якій просила скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП №42424817 від 12.03.2014 року, винесену заступником начальника Вишенського відділу ДВС Вінницького міського управління юстиції ОСОБА_5

Вказана скарга мотивована тим, що Вінницьким міським судом Вінницької області по цивільній справі №127/15421/13-ц за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості 04.03.2014р. видано виконавчий лист про стягнення боргу з ОСОБА_1.

11.03.2014р. з виконання вищевказаного виконавчого листа було відкрито виконавче провадження за №42424817 та 12.03.2014р. винесено постанову про арешт майна ОСОБА_6

17.09.2014р. заступником начальника Вишенського ВДВС ОСОБА_5 було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», що діяв до 05.10.2016р.

При цьому, ні документу про відкриття виконавчого провадження, ні будь яких інших документів в ході примусового виконання судового рішення державним виконавцем Малецькій С.А. надіслано не було.

Разом з тим, 28.05.2014р. Вищим спеціалізованим судом України було скасовано рішення усіх попередніх інстанцій та направлено справу за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості на новий розгляд до суду першої інстанції. Однак, стягувачем державну виконавчу службу про скасування судового рішення на підставі якого видавався виконавчий документ повідомлено не було, а тому виконавчі дії продовжували вчинятись далі. При цьому, ОСОБА_6 про наявність виконавчого провадження не знала, оскільки жодного документа винесеного в рамках виконавчого провадження не отримувала.

В подальшому, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22.04.2015р. у задоволенні позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_6 було відмовлено, яке в цій частині, рішенням апеляційного суду Вінницької області від 04.06.2015р. залишено без змін.

З державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_6 стало відомо про наявність обтяження, а саме арешту на все її майно, у звязку з чим 04.09.2017р. остання звернулась до Центрального ВДВС м. Вінниця із заявою про зняття арешту з майна та виключення запису про обтяження, до якої також було додано копії судових рішень про відмову в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_6

Листом від 12.10.2017р. Центральний ВДВС м. Вінниці відмовив у знятті арешту з підстав завершення виконавчого провадження за №42424817.

Таким чином, вважаючи відмову Центрального ВДВС у знятті арешту з майна скаржника неправомірною, представник скаржника звернувся до суду із даною скаргою, в якій просив суд скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП №42424817 від 12.03.2014 року винесену заступником начальника Вишенського відділу ДВС Вінницького міського управління юстиції ОСОБА_5

Представник скаржника в судове засідання не зявився, однак 05.12.2017р. подав до суду заяву про розгляд скарги у відсутність скаржника та її представника, у якій також просив суд вищевказану скаргу задовольнити.

Представник заінтересованої особи ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в судове засідання призначене на 05.12.2017р. не зявилася, однак в судовому засіданні 14.11.2017 року представник ОСОБА_7 пояснила, що на даний час в ТОВ «ОТП Факторинг Україна» немає майнових претензій до ОСОБА_6, оскільки наявне судове рішенням про відмову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в задоволенні вимог до ОСОБА_6 Таким чином, представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна» ОСОБА_7 при вирішенні скарги поклалася на розсуд суду.

Повноважний представник Центрального відділу ДВС м. Вінниці ГТУЮ у Вінницькій області в судове засідання не зявився, про причини неявки в судове засідання не повідомив. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений завчасно та належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення. (а.с. 27, 39)

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання не зявилися, про причини неявки в судове засідання не повідомили, хоч повідомлялися завчасно та належним чином про дату, час та місце розгляду скарги.

Відповідно до частини першої статті 386 ЦПК України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю заявника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.

Згідно з пунктом 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 07.02.2014р. «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» відкладення чи оголошення перерви в розгляді скарги здійснюється в межах визначеного законом строку розгляду скарги.

З урахуванням наведеного, в судовому засіданні 14.11.2017 року, в звязку із неявкою представника Центрального ВДВС м. Вінниця ГТУЮ у Вінницькій області, розгляд скарги було відкладено на 05.12.2017 року, однак, в судове засідання призначене на 05.12.2017 року представник відділу ДВС повторно не зявився не повідомивши про причини неявки.

З огляду на вищенаведені обставини, враховуючи подання представником скаржника заяви про розгляд скарги у його відсутність, а також ігнорування викликів в судове засідання відділом ДВС, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду скарги та вважає за можливе провести її розгляд без участі скаржника та заінтересованих осіб, за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали скарги та цивільної справи №127/15421/13-ц, надавши юридичну оцінку наявним доказам, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення скарги, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10.10.2013 року задоволено позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість в сумі 1690521,74 грн., нараховану пеню за порушення строків погашення кредиту в розмірі 6170429, 19 грн., а також судовий збір в сумі 3441,00 грн. (т. 1, а.с. 118-119 матеріали справи)

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 20.01.2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково, заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10.10.2013 року скасовано, позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6 солідарно на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість по кредитному договору в сумі 189999,92 дол. США, що еквівалентно 1518669,36 грн., заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками 21500,36 дол. США, що еквівалентно 171852,38 грн., а разом 211500,28 дол. США, що еквівалентно 1690521,74 грн. та в дохід держави 3441 грн. судового збору. В задоволенні позовних вимог про стягнення пені відмовлено. (т. 2, а.с. 33-37 матеріали справи)

На виконання вищевказаного рішення апеляційного суду Вінницької області, 04.03.2014 року Вінницьким міським судом Вінницької області видано виконавчий лист у справі №127/15421/13-ц про стягнення солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості в сумі 1690521,74 грн. Боржником у вказаному виконавчому листі зазначено ОСОБА_6. (а.с. 7 матеріали скарги)

Постановою заступника начальника Вишенського відділу ДВС Вінницького міського управління юстиції ОСОБА_5 від 11.03.2014 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №127/15421/13-ц виданого 04.03.2014 року Вінницьким міським судом Вінницької області про стягнення з ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» коштів в розмірі 1690521,74 грн.

В той же час, постановою державного виконавця Вишара А.Ю. від 12.03.2014 року накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_6 та заборонено здійснювати його відчуження. (а.с. 5, 6 матеріали скарги)

В подальшому, 17.09.2014 року державним виконавцем Вишарем А.Ю. було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки останнім було встановлено, що за боржником ОСОБА_6 рухомого та нерухомого майна не зареєстровано. (а.с. 8 матеріали скарги)

Разом з тим, як встановлено судом, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ від 28.05.2014 року касаційну скаргу ОСОБА_6 задоволено, заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від10.10.2013 року та рішення апеляційного суду Вінницької області від 20.01.2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. (т. 2, а.с. 60-62 матеріали справи)

За результатами нового розгляду справи, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22.04.2015 року позов ТОВ «ОТП Факторинг» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором №СМ-SMEB02/204/2008 від 04.05.2008 року, яка становить 211500,28 дол. США, що станом на 18.03.2015 року згідно курсу НБУ еквівалентно 4705218,39 грн., суму пені у розмірі 4705218,39 грн., а також витрати щодо сплати судового збору у розмірі 1571,61 грн., в іншій частині задоволення позову відмовлено. (т. 2, а.с. 237-240 матеріали справи)

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 04.06.2015 року апеляційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22.04.2015 року по справі змінено шляхом виключення з мотивувальної частини рішення посилання на застосування строків позовної давності як підставу для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з поручителів заборгованості за кредитним договором, в решті рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22.04.2015 року залишено без змін. (т. 3, а.с. 24-26 матеріали справи)

Таким чином, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22.04.2015 року, яке в цій частині залишено без змін рішенням апеляційного суду Вінницької області від 04.06.2015 року, в задоволенні позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_6 відмовлено.

Як вбачається з матеріалів справи, 04.09.2017р. ОСОБА_1 звернулася до Центрального відділу ДВС м. Вінниця із заявою, яка подана її представником адвокатом ОСОБА_2, у якій просила зняти арешт накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 12.03.2014р. по виконавчому провадженню №42424817, а також виключити з державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про обтяження №4944459. (а.с. 9 матеріали скарги)

Однак, листом Центрального відділу ДВС м. Вінниця ГТУЮ у Вінницькій області №67138/15-26-25/36 від 12.10.2017 року, на заяву представника ОСОБА_6 ОСОБА_2, останнього повідомлено, що виконавче провадження №42424817 станом на 12.10.2017р. завершене, а тому підстави звільнення з-під арешту майна відсутні. (а.с. 10 матеріали скарги)

Визначаючись щодо правомірності вимог скарги суд виходить з того, що частиною п'ятою статті 124 Конституції України, чинною на момент винесення оскаржуваної постанови -12.03.2014р., було передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до положень статті 129-1 Конституції України, які набули чинності 30.09.2016р., суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обовязковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Згідно з частиною першою статті 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII), який набув чинності 05.10.2016р.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, предметом оскарження у скарзі є постанова державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 12 березня 2014 року, тобто в період чинності Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV.

За змістом частини першої та другої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Таким чином, враховуючи, що на момент оскаржуваної постанови (12 березня 2014 року) діяв Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV, суд, надаючи оцінку діям та рішенням державного виконавця, в частині відповідності постанови державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження вимогам закону, керується саме положеннями Закону №606-XIV, в редакції станом на 12 березня 2014 року.

Згідно з частиною 1 статті 6 цього Закону державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. (ст. 11 Закону №606-XIV).

Згідно з частиною другою статті 11 Закону №606-XIV державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку;

Відповідно до частини другої статті 25 Закону №606-XIV державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого

провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що

виноситься відповідна постанова.

Частиною першою статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Як зазначено вище та встановлено судом, на виконання рішення апеляційного суду Вінницької області від 20 січня 2014 року, 04.03.2014 року Вінницьким міським судом Вінницької області видано виконавчий лист у справі №127/15421/13-ц про стягнення солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості в сумі 1690521,74 грн. (а.с. 7 матеріали скарги)

Постановою заступника начальника Вишенського відділу ДВС Вінницького міського управління юстиції ОСОБА_5 від 11.03.2014 року відкрито виконавче провадження з виконання зазначеного виконавчого листа та постановою державного виконавця від 12 березня 2014 року накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_6 та заборонено здійснювати його відчуження. (а.с. 5, 6 матеріали скарги)

Таким чином, оскільки станом на 12 березня 2014 року у Вишенському ВДВС на примусовому виконанні перебував виконавчий лист №127/15421/13-ц, який виданий Вінницьким міським судом Вінницької області на виконання рішення апеляційного суду Вінницької області від 20 січня 2014 року та боржником у якому зазначено ОСОБА_6, державним виконавцем в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Законом України «Про виконавче провадження» винесено постанову про накладення про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а відтак відсутні правові підстави для задоволення скарги.

Судом також встановлено, що в подальшому рішення суду на виконання якого видавався виконавчий лист, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 28.05.2014 року було скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції та за наслідками нового розгляду справи, у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_6 відмовлено.

Однак, подальше скасування рішення суду, на виконання якого видавався виконавчий лист, не свідчить про незаконність постанови державного виконавця про арешт майна боржника. При цьому, суд повторно наголошує, що на момент винесення оскаржуваної постанови державного виконавця рішення апеляційного суду Вінницької області від 20.01.2014р., на виконання якого видавався виконавчий лист, було чинним.

Посилання ж скаржника на те, що державним виконавцем не було надіслано їй жодного документа, які постановлялися в ході здійснення виконавчого провадження, судом до уваги не приймається, оскільки саме по собі не надсилання особі оскаржуваної постанови не є достатньою підставою для висновку про її незаконність.

Крім того, відповідно до пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (чинного на час виникнення спірних правовідносин) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатним.

Як встановлено судом, 17.09.2014 року державним виконавцем Вишарем А.Ю. було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки останнім було встановлено, що за боржником ОСОБА_6 рухомого та нерухомого майна не зареєстровано. (п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону №606-XIV).

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, оскільки чинним на момент виникнення спірних правовідносин Законом України «Про виконавче провадження» не було передбачено зняття арешту з майна боржника в разі повернення виконавчого документа стягувачу без виконання, а також враховуючи те, що в матеріалах справи відсутні докази повідомлення державного виконання про скасування рішення суду на виконання якого було видано виконавчий лист, у державного виконавця, при поверненні виконавчого документа стягувачу, були відсутні правові підстави для зняття арешту з майна, накладеного постановою ВП №42424817 від 12 березня 2014 року.

В той же час, чинним на даний час Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII не передбачено можливості зняття арешту з майна, в разі повернення виконавчого документа стягувачу, а також не передбачено можливості зняття арешту з майна боржника у разі відсутності відкритого виконавчого провадження, за виключенням зняття арешту на виконання рішення суду.

Положеннями статей 10, 60 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 387 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Враховуючи викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо та в їх сукупності суд приходить до висновку, про відсутність правових підстав для задоволення скарги.

Разом з тим, суд звертає увагу скаржника на те, що відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Таким чином, з метою захисту свого права власності на майно та за наявності відповідних підстав, скаржник не позбавлена можливості звернення до суду з позовною заявою про звільнення майна з під арешту (зняття арешту).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 14, 60, 386, 387 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_6, яка подана її представником - адвокатом ОСОБА_2, заінтересована особа - ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на дії (бездіяльність) державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, при виконанні рішення суду у справі №127/15421/13-ц за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена до апеляційного суду Вінницької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом п'яти днів з дня її проголошення через Вінницький міський суд Вінницької області. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: