АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3485/17 Справа № 202/7814/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Марченко Н. Ю. Доповідач - Лаченкова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

при секретарі - Кошара О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк», третя особа - Індустріальний відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання угоди недійсною, визнання права власності та виключення майна з акту опису та арешту, -

ВСТАНОВИЛА:

В вересні 2015 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк», третя особа - Індустріальний відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання угоди недійсною, визнання права власності та виключення майна з акту опису та арешту.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк», третя особа - Індустріальний відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання угоди недійсною, визнання права власності та виключення майна з акту опису та арешту - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2017 року та ухвалити нове рішення, яком задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про одруження НОМЕР_3 ОСОБА_2 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 23 жовтня 1998 року.

10 липня 2008 року між ОСОБА_3 та ВАТ «Морський транспортний банк» (правонаступником якого є ПАТ "Марфін Банк") було укладений договір поруки № 00274rd, відповідно до якого ОСОБА_3 зобов'язався за виконання ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором № 00249/RD від 10 липня 2008 року на суму 66 966 доларів США.

26 липня 2010 року між ОСОБА_3 та банком була укладена додаткова угода № 1 до договору поруки № 00274rd від 10 липня 2008 року, якою поручитель надав кредитору свою згоду на зміну зобов'язань боржника (змінено графік та порядок сплати заборгованості).

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2013 року з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 було стягнуто солідарно на користь ПАТ «Марфін банк» заборгованість за кредитним договором від 10 липня 2008 року в розмірі 60757,21 доларів США, що еквівалентно 485632,38 грн., та пеню 35769,87 грн.

Постановою державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 04 лютого 2014 року на підставі виконавчого листа № 2-410/5335/12, виданого 20.12.2013 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області, було відкрито виконавче провадження № 41836035, боржником за яким є ОСОБА_3

Постановою державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 05 лютого 2014 року було накладено арешт на майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

За інформацією Територіального сервісного центру № 1241 Регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області за ОСОБА_3 зареєстровано наступні транспортні засоби: 06 серпня 2007 року транспортний засіб "Ford Transit", 1994 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 та 15 березня 2012 року транспортний засіб "IVECO TURBO", 2001 року випуску, номерний знак НОМЕР_2.

Постановою державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 06 серпня 2014 року вказані транспортні засоби оголошено в розшук.

04 вересня 2014 року державним виконавцем був складений акт опису й арешту майна боржника - автомобіля "IVECO TURBO", 2001 року випуску, номерний знак НОМЕР_2.

В обґрунтування свого позову позивач посилається на те, що даний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя та вона не надавала своєї згоди на укладення чоловіком вказаної угоди, що підтверджується висновком судово-почеркознавчої експертизи, згідно з якою підпис у розділі «згода» виконаний не нею, а іншою особою, а тому стягнення за зобов'язаннями ОСОБА_3 не може звертатися на її частку у спільному майні подружжя.

Згідно зі статтею 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконанняним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Зі змісту додаткової угоди № 1 від 26 липня 2010 року до договору поруки № 00274rd від 10 липня 2008 року, укладеного між ВАТ «Морський транспортний банк» і ОСОБА_3, вбачається, що предметом цієї угоди є надання поручителем згоди на зміну зобов'язань боржника за кредитним договором № 00249/RD від 10 липня 2008 року.

Таким чином, дана угода, як така, що виникає з правовідносин поруки, не є договором про розпорядження майном подружжя.

Отже, для її укладення одним із подружжям не потрібна згода другого подружжя.

Згідно з висновком Верховного Суду України, викладеного у постанові від 12 вересня 2012 року у справі № 6-88 цс 12, договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язок для другого з подружжя лише в тому разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а майно, одержане за цим договором, використане для задоволення потреб сім'ї. Якщо договір одним із подружжя укладено не в інтересах сім'ї, то він не створює обов'язків для другого з подружжя і згоди останнього на його укладення законом не вимагається, а відсутність такої згоди не може бути підставою для визнання такого договору недійсним.

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно зі статтею 71 СК України майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 73 СК України за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі.

У частині 2 статті 364 ЦК України зазначається, що якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Згідно з частиною 1 статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому у випадках, коли предметом позову є частка в спільній сумісній власності на подільну або неподільну річ (ст. 183 ЦК України), на яку звертається конфіскація або стягнення на користь особи, питання про зняття арешту з цієї речі (за відсутності іншого спільного майна) вирішується відповідно до правил ст. ст. 321, 358, 364 ЦК України.

Отже, за змістом вищезазначених норм, при вирішенні позову одного з подружжя про виключення з опису належного йому майна (частки майна) у спільній сумісній власності подружжя, необхідно враховувати, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю та у випадку поділу його їх частки визнаються рівними.

Розмір часток подружжя у спільному майні і яке конкретно майно має бути йому виділено, визначається з урахуванням всього набутого майна, включаючи й те, на яке за законом не може бути звернено стягнення за виконавчими документами і яке не підлягає конфіскації. Разом із цим на частку кожного з подружжя має бути виділено як майно, що підлягало опису, так і майно, що не підлягало опису.

З урахуванням конкретних обставин суд може зняти арешт із речі і стягнути з позивача в дохід держави чи на користь особи грошову чи іншу матеріальну компенсацію за частку, що припадає боржнику, або залишити арешт речі, зобов'язавши відповідні територіальні органи Державної фіскальної служби України, юридичну або фізичну особу виплатити позивачу відповідну частину її вартості.

Однак ОСОБА_2 не було заявлено позовних вимог з врахуванням положень статей 321, 358, 364 ЦК України, зокрема, щодо стягнення з неї на користь стягувача грошової компенсації за частку майна, що припадає боржнику, у зв'язку із виключенням такого майна з акта опису і арешту.

Крім того, позивачем заявлено вимоги про поділ та визнання за нею права власності на 1/2 частину автомобіля "IVECO TURBO", 2001 року випуску, номерний знак НОМЕР_2.

Однак ОСОБА_2 не було доведено неможливість виділення її частки у праві спільної сумісної власності та визнання за нею права власності на майно, яке не було описано державним виконавцем, у той час як частка позивача у спільному майні повинна визначатися з урахуванням всього майна подружжя, а не лише того, яке підлягає примусовій реалізації.

Згідно з ч. 6 статті 48 Закону України "Про виконавче провадження" у разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Таким чином частка ОСОБА_2 у спільному сумісному майні подружжя може бути визначена самим державним виконавцем.

Відтак, підстави для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину автомобіля "IVECO TURBO", 2001 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 та виключення його з акту опису та арешту майна від 4 вересня 2014 року відсутні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що підстав для визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 26 липня 2010 року до договору поруки № 00274rd від 10 липня 2008 року, укладеного між ВАТ «Морський транспортний банк» і ОСОБА_3, немає, оскільки відсутність згоди іншого подружжя на її укладення не впливає на дійсність цього правочину.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ч. 1 ст. 218, ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича