Справа № 204/7148/16-ц
Провадження № 2/204/1610/17 р.
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2017 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Самсонової В.В.

за участю секретаря Зайченко О.В.

за участю представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2016 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» заборгованість за Договором про іпотечний кредит № DNUHGI від 02.04.2008 року у розмірі 999423,73 грн., а також стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що відповідно до укладеного договору № DNUHGI від 02.04.2008 року відповідач 02.04.2008 року отримав строковий кредит у розмірі 530250,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % річних з кінцевим терміном повернення до 02.04.2020 року включно. У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором, станом на 02.11.2016 року, відповідач має заборгованість у розмірі 999423,73 грн.

В судове засідання представник позивача ОСОБА_3 не зявився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, в самій позовній заяві просив розглянути справу без участі представника позивача.

Представник відповідача ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача та просила відмовити йому в повному обсязі. При цьому, зазначила, що позивач не надає належний розрахунок заборгованості, не зазначає про періоди нарахування ним заборгованості та процентів по договору про іпотечний кредит, у звязку з чим позовні вимоги є необґрунтованими. Так, наразі немає можливості зазначити конкретних платежів, за якими позивач просить стягнути заборгованість з відповідача з пропуском строку позовної давності, оскільки ним не надано належного розрахунку заборгованості із зазначенням конкретних періодів нарахування заборгованості. Але, як можна припустити з наданого позивачем розрахунку, до платежів прострочених відповідачем до 04.11.2013 року повинна бути застосована позовна давність, відповідно до ч. 4 ст.267 ЦК України. Крім того, позивач, зловживаючи своїми правами, наданими йому як кредитору, звернувшись до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з даною позовною заявою, 01.12.2016 року звернувся до державного реєстратора - приватного нотаріуса Дніпровського нотаріального округу ОСОБА_4, з договором іпотеки від 02.04.2008 року, який було укладено між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» в забезпечення виконання обовязків, взятих на себе відповідачем під час укладання кредитного договору від 02.04.2008 року, для реєстрації за собою пава власності на квартиру загальною площею 74,30 кв.м., житловою площею 50,30 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Таким чином, 01.12.2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» отримав у власність квартиру, що належала на праві приватної власності відповідачу на підставі договору іпотеки від 02.04.2008 року. Після того, як 01.12.2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» отримав у власність вищевказану квартиру, 20.07.2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_2 про виселення. Таким чином, ПАТ КБ «ПриватБанк» отримав право власності на предмет іпотеки (квартиру) в рахунок виконання основного зобов'язання за договором кредиту від 02.04.2008 року.

Вислухавши представника відповідача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають по наступним підставам.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений термін, відповідно до закону, договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

У судовому засіданні було встановлено, що 02 квітня 2008 року між позивачем та відповідачем був укладений Договір про іпотечний кредит № DNUHGI, згідно з умовами якого, останній отримав від позивача кредит у розмірі 530250,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % річних з кінцевим терміном повернення до 02.04.2020 року включно (а.с.7-10).

Позивач свої зобовязання за договором виконав у повному обсязі надавши відповідачу кредитні кошти в сумі 530250,00 грн., які відповідач отримав та використав в своїх цілях, на поліпшення якості окремої квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2, і яку він передав Банку в іпотеку в якості забезпечення Договору про іпотечний кредит № DNUHGI від 02.04.2008 року (п.3.1. Договору).

Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов'язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язаний повернути кредит і сплатити відсотки.

Проте, у порушення умов договору та чинного законодавства, відповідач свої зобовязання належним чином не виконав та не повернув використані ним кредитні кошти з відсотками позивача, в результаті чого, станом на 02.11.2016 року, він має заборгованість за кредитом у розмірі 999423,73 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 516423,73 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 483000,00 грн. (а.с.3-6).

У звязку з чим, позивача просив в судовому порядку стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» заборгованість за Договором про іпотечний кредит № DNUHGI від 02.04.2008 року у розмірі 999423,73 грн.

Проте, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає позовні вимоги позивача безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

А у відповідності до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Так, судом встановлено, що 01.12.2016 року позивач отримав у власність квартиру, що належала на праві приватної власності відповідачу, загальною площею 74,30 кв.м., житловою площею 50,30 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору іпотеки від 02.04.2008 року, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта від 06.12.2016 року за № 74965646 (а.с.84).

В свою чергу, розрахунок заборгованості відповідача по Договору про іпотечний кредит № DNUHGI від 02.04.2008 року, наданий позивачем до позову (а.с.3-6), складений ще станом на 02.11.2016 року.

В силу положень ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно з ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, позивач реалізував своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки, у звязку з невиконанням відповідачем своїх обовязків по Договору про іпотечний кредит № DNUHGI від 02.04.2008 року. Задоволення же даного позову призведе до подвійного стягнення заборгованості з відповідача по вказаному договору, а доказів іншого суду не надано.

Відповідно же до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_2 є безпідставними.

За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог до ОСОБА_2.

Крім того, оскільки позивачу відмовлено в задоволенні його позовних вимог в частині заборгованості за кредитним договором, то позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на його користь судових витрат, задоволенню також не підлягають.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 3, 15, 16, 258, 525, 526, 527, 530, 549, 598, 599, 612, 625, 629, 651, 1049, 1050, 1054 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 57-61, 88, 169, 179, 209, 212-215, 224-227 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В. Самсонова