Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/3001/17 Головуючий у 1 інстанції: Капустинський М.В.
Є.У.№ 316/2052/16-ц Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

ОСОБА_2

при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 04 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що він перебував у трудових відносинах з підрозділом (мовою оригіналу російською) «Малое ремонтно-строительное предприятие» підприємства підрозділом (мовою оригіналу російською) «Запорожская атомная электростанция» у період з 01.03.1991 року по 02.05.1993 рік. 01.07.1992 року з ним стався нещасний випадок на виробництві, в результаті якого йому встановлено ІІІ групу інвалідності безстроково. Позивач стверджує, що через виробничу травму були порушені його нормальні життєві звязки, він не має можливості самостійно триматися на ногах, не може вести повноцінний образ життя, відчуває страждання та психологічний дискомфорт. Моральну шкоду, оцінює у 100000,00 грн..

Посилаючись на зазначені обставини, просив суд, стягнути солідарно з відповідачів на свою користь моральну шкоду у розмірі 100000,00 грн.

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 04 квітня 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись зазначеним рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції було встановлено, що позивач ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з підрозділом «Ремонтно-будівельне підприємство» підприємства «Запорізька атомна еклектична станція» в період з 01.03.1991 року по 02.05.1993 рік, що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці (а.с.9-10). 01.07.1992 року з позивачем стався нещасний випадок на виробництві, який зафіксований у Акті № І від 03.07.1992 року (а.с.11-14). Згідно з довідкою МСЕК від 08.02.2011 року, ОСОБА_3 встановлена ІІІ група інвалідності безстроково (а.с.8).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що позивач у своєму позові помилково посилається на статті 23, 268, 1167 Цивільного кодексу України, який набрав чинності 1 січня 2004 року, тому що відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень, він застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Предметом позову є стягнення моральної шкоди, спричиненої нещасним випадком на виробництві, який стався 01 липня 1992 року.

Разом з тим, суд не врахував, що Цивільний кодекс Української РСР N 1540-VI, 18.07.1963, у ст. 6, чинні на час завдання шкоди, серед способів захисту цивільних прав передбачав і компенсацію моральної шкоди.

За ст. 440-1 ЦК 1963 р, моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини.

Моральна шкода за зазначеною нормою відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Крім того, можливість відшкодування власником або уповноваженим ним органом заподіяної працівникові моральної шкоди передбачено ст.237-1 КЗпП.

За ст. 83 Цивільного кодексу Української РСР, позовна давність не поширювалася на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Право особи на здоровя відноситься до особистих немайнових прав.

Суд правильно зазначив, що на час, коли з позивачем стався нещасний випадок на виробництві, а саме 1 липня 1992 року, діяли «Правила возмещения предприятиями, учреждениями, организациями ущерба, причиненного рабочим и служащим увечьем либо иным повреждением здоровья, связанным с исполнением ими трудовых обязанностей», затверджені ОСОБА_4 Міністрів СРСР від 3 липня 1984 р. № 690 (втратили силу 1 липня 1993 року в звязку з прийняттям ОСОБА_4 Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. № 472 «Про затвердження Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків»).

Згідно з п. 2 «Правил возмещения предприятиями, учреждениями, организациями ущерба, причиненного рабочим и служащим увечьем либо иным повреждением здоровья, связанным с исполнением ими трудовых обязанностей» 1984 року, відшкодування шкоди складається з виплати потерпілому грошових сум в розмірі заробітку (або відповідної його частини), якого він позбавлений внаслідок втрати працездатності або зниження її, з відрахуванням пенсії по інвалідності в звязку з трудовим каліцтвом, а також в компенсації додаткових витрат, викликаних ушкодженням здоровя.

Відшкодування моральної шкоди «Правила возмещения предприятиями, учреждениями, организациями ущерба, причиненного рабочим и служащим увечьем либо иным повреждением здоровья, связанным с исполнением ими трудовых обязанностей», затверджені ОСОБА_4 Міністрів СРСР від 3 липня 1984 р. № 690, не передбачали.

Відтак позивач не отримував компенсацію моральної шкоди внаслідок ушкодження здоровя на виробництві.

Завдані позивачеві страждання внаслідок травми є такими, що тривають, позаяк інвалідність він отримав повторно в 2011 році з зазначенням про 50 - відсоткову втрату працездатності.

За ст. 36 п. 8. Закону «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» N 1105-XIV, 23.09.1999, відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України.

Виходячи з аналізу зазначених норм, висновок суду про те, що спір є трудовим, а тому за ст. 233 Кодексу законів про працю України, позивач мав звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, є таким, що не узгоджується з чинним законодавством як таким що діяло на час виникнення спірних правовідносин, так і натепер.

Посилання суду на п. 15 ОСОБА_4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»), за яким на правовідносини, які виникли до набрання чинності відповідним законодавчим актом про відшкодування моральної шкоди, обов'язок по її відшкодуванню не поширюється, в тому числі й на ті випадки, коли позивач після набрання чинності цим актом ще зазнає моральних чи фізичних страждань від раніше вчинених неправомірних дій, не є обґрунтованим, тому що на час ушкодження здоровя позивача вже були чинними норми, які передбачали відшкодування моральної шкоди.

Відтак застосовуючи норми ст. 268 ЦК України, судова колегія дійшла висновку, що предметом позовних вимог є захист немайнових прав й відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, а тому посилання представника відповідача на необхідність застосування строку позовної давності є безпідставними та не заслуговують на увагу.

Крім зазначеного, суд першої інстанції вважав, що в період отримання виробничої травми, позивач працював в іншому підприємстві, яке було самостійною юридичною особою, а тому відповідач не несе відповідальності за завдану шкоду.

Такий висновок суду не ґрунтується на матеріалах справи.

Позивач працював на «Ремонтно-будівельному підприємстві», яке було підрозділом підприємства «Запорізька атомна еклектична станція».

15 грудня 1990 року був виданий наказ по Запорізькій АЕС № 1356 «Об организации государственного ремонтно-строительного предприятия Запорожской АЭС» (а.с.38). Згідно з вказаним наказом, було засноване Державне ремонтно-будівельне підприємство Запорізької АЕС з власним статутом, розрахунковим рахунком в банківській установі, майном та коштами.

26 березня 1991 року Запорізькою АЕС був виданий наказ № 53ЛС, згідно з яким позивач був звільнений в звязку з переведенням в Ремонтно-будівельне підприємство персонал ремонтно-будівельного управління ЗАЕС. (а.с.39)

В подальшому, вже маючи статус Виробничого обєднання, Запорізька АЕС видає накази № 6 від 09.02.1993 року та № 13 від 31.03.1993 року «Про припинення засновництва» (а.с.40,41). Згідно з п.3 наказу №13 було створене з 01.04.1993 року на базі Ремонтно-будівельного підприємства в складі Обєднання структурне госпрозрахункове підприємство без права юридичної особи, з виконанням функцій аналогічних тим, які воно виконує в даний час, зі своїм розрахунковим рахунком та збереженням назви Ремонтно-будівельне підприємство ВО «Запорізька АЕС».

Відтак реорганізація, яка відбувалася на підприємстві де працював позивач, не потягла за собою ліквідацію підприємства без правонаступництва, а навпаки, воно стало структурним підрозділом відповідача з переходом прав та обовязків юридичної особи, в якій працював позивач.

Відповідачем сплачувалися позивачеві грошові суми на відшкодування матеріальної шкоди, завданої каліцтвом.

Тому висновок суду першої інстанції про те, що, в період з 15 грудня 1990 року по 1 квітня 1993 року Ремонтно-будівельне підприємство було самостійною юридичною особою а тому правонаступник не повинен відшкодовувати шкоду, не ґрунтується на законі.

Відтак відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності судова колегія виходить із того, що відповідач ухиляється від відшкодування позивачеві моральної шкоди, заподіяної каліцтвом, на яку останній має право відповідно до вимог закону.

При вирішенні питання про розмір відшкодування, судова колегія виходить з досліджених фактичних обставин і роз'яснень, які містяться у п. п. 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами), за якими відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З огляду на тривалість страждань, мотиви, наведені позивачем, судова колегія вважає необхідним частково задовольнити позов, визначивши відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000 гр.

Також не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо негайного виконання судового рішення, позаяк за ст. 1168 ЦК моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я в даному випадку відшкодовується одноразово без здійснення щомісячних платежів, а тому положення ст. 367 ЦПК, за якими до негайного виконання може бути допущене рішення щодо виплати місячного платежу не застосовуються.

Відповідно до ст. 88 ЦПК з відповідача підлягають стягненню в дохід держави судові витрати пропорційно задоволеній частині позовних вимог (640 гр. за розгляд справи у суді першої та 704 гр. за розгляд справи у суді другої інстанцій).

Керуючись ст. ст. 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 04 квітня 2017 року у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на користь ОСОБА_3 на відшкодування моральної шкоди 50 000 ( пятдесят тисяч гр.).

Стягнути з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» у дохід держави судовий збір у розмірі 1344 гр.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: