Справа № 611/949/17
Провадження № 2/611/398/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2017 року Барвінківський районний суд Харківської області в складі:

головуючого - судді Коптєва Ю.А.,

за участю секретаря - Ведмідь І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Барвінкове справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики,-

в с т а н о в и в:

23 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики у сумі 40 000 грн. Позивач зазначила, що 16 квітня 2013 року ОСОБА_3 та відповідач уклали письмовий договір позики, згідно якого остання одержала від ОСОБА_3 у борг грошові кошти у сумі 40 000 грн., зобов'язавшись повернути їх у строк до 01 січня 2015 року. До цього часу ОСОБА_2 своє зобов'язання за договором позики не виконала, одержані грошові кошти не повернула.

23 жовтня 2017 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 було укладено договір про відступлення права вимоги (заміна кредитора), згідно з яким первісний кредитор ОСОБА_3 передала належне їй право вимоги за договором позики від 16 квітня 2013 року ОСОБА_1

У зв'язку із викладеними обставинами позивач вимушена звернутись до суду із позовом про стягнення боргу.

В судове засідання позивач не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Відповідач в судовому засіданні у задоволенні позовних вимог просила відмовити. Пояснила, що в дійсності вона грошових коштів за договором позики від ОСОБА_3 не отримувала. Крім того, підписи на наданому позивачем договорі позики і розписці про отримання грошей належать не їй, цього договору вона не укладала. Пояснила, що вона, як дружина постраждалого від аварії на ЧАЕС, зверталася до адвоката Магди А.М., чоловіка ОСОБА_3 з метою отримати юридичну допомогу, інших стосунків з останніми не мала.

Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.

Як передбачено ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Вирішуючи справу по суті позовних вимог, суд виходив з положень ч. 1 і 3 ст. 60 Цивільно-процесуального кодексу України про обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Поняття позикових відносин і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

При цьому, згідно постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Така особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Такого висновку дійшов і Верховний Суд України у своїй постанові від 24 лютого 2016 року у справі N 6-50цс16, яка відповідно до вимог абзацу 2 частини 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою до застосування судами загальної юрисдикції.

Судом встановлено, що 16 квітня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач зобов'язалася повернути позикодавцеві грошові кошти в розмірі 40 000 гривень у строк до 01 січня 2015 року. Крім того, ОСОБА_2, як позичальником на підтвердження укладення договору позики надано розписку, якою посвідчено передання їй грошових коштів в розмірі 40 000 гривень (а.с.21).

Відповідно до договору про відступлення права вимоги від 23 жовтня 2017 року ОСОБА_3 передала належне їй право вимоги згідно з Договором позики від 16 квітня 2013 року, а новий кредитор ОСОБА_1 його прийняла.

Відповідно до ст.ст. 510, 512-514, 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. Кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як стверджує позивач зобов'язання ОСОБА_2 на даний час не виконано.

Разом з тим в судовому засіданні ОСОБА_2 факт укладання зазначеного договору позики заперечувала, проте пояснення, надані відповідачем, суд до уваги не бере у зв'язку з наступним.

Вирішуючи справу по суті позовних вимог, суд виходить з положень ч. 1 і 3 ст. 60 Цивільно-процесуального кодексу України про обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доведенню підлягають обставини, які мають значення для прийняття рішення по справі і по яким у сторін і інших осіб, які приймають участь у справі, виникає спір.

Як вказала відповідач в судовому засіданні ОСОБА_2 договір позики від 16 квітня 2013 року вона не підписувала.

Разом з тим слід зазначити, що, відповідно до вимог ст.204 ЦК України, діє вимога законодавства про презумпцію правочину.

Відповідно до вимог ст. 57 Цивільно-процесуального кодексу України, доказами являються будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідачем клопотання про проведення почеркознавчої експертизи заявлено не було.

Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підтвердження своїх заперечень відповідач не надала суду жодних доказів.

Таким чином, доводи ОСОБА_2 щодо не підписання нею договору позики не знайшли своє підтвердження.

Із відомостей, викладених у позовній заяві, а також з наявності у позивача оригіналу боргової розписки (а. с. 21) слідує, що ОСОБА_2 не повернула своєчасно і у повному обсязі до сьогоднішнього дня позикодавцю суму позики.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

Як вже встановлено судом, письмова форма договору позики, була додержана сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі щодо повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такі висновки містяться у правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Стаття 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобов'язань та закріплює основний принцип виконання зобов'язань - принцип належного виконання, що стосується як суб'єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527,545 ЦК України).

За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобов'язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Однією з умов належного виконання зобов'язання є його виконання належними суб'єктами.

Частина 1 статті 510 ЦК України визначає, що сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

У частині 1ст. 527 ЦК України сформульовано загальне правило, відповідно до якого боржник зобов'язаний особисто виконати зобов'язання, а інша сторона (кредитор) повинна особисто прийняти виконання, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Наявність у позивача оригіналу розписки, відсутність на ній відомостей про повне або часткове виконання відповідачем взятого на себе зобов'язання по поверненню коштів, як і окремих розписок про отримання позивачем коштів в рахунок сплати боргу, свідчить про дійсність зобов'язання на час розгляду справи, а отже обов'язок відповідача по його виконанню.

Твердження відповідача про відсутність у неї боргу перед позивачем не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні в зв'язку із їх не доведеністю перед судом, належними та допустимим в даному випадку доказами.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, відповідно до ст. 599 ЦК України.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Враховуючи викладене, аналізуючи матеріали справи, документи, приймаючи до уваги думку відповідача, суд вважає достовірно доведеним факт невиконання останньою своїх зобов'язань, що випливають з договору позики від 16 квітня 2013 року, у зв'язку з чим позовні вимоги ОСОБА_1 щодо сплати заборгованості за договором позики підлягають задоволенню.

У відповідності зі ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, суд присуджує з іншої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір у сумі 640 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 625, 1046, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, -

в и р і ш и в:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки м.Дзержинськ Житомирської області, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженки м.Барвінкове Харківської області, ідентифікаційний номер - НОМЕР_2, борг за договором позики від 16 квітня 2013 року в розмірі 40 000 (сорок тисяч) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки м.Дзержинськ Житомирської області, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 в дохід держави судовий збір в сумі 640 (шістсот сорок) гривень.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області через Барвінківський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Ю.А. Коптєв