Справа № 367/6122/16 Головуючий у І інстанції Карабаза Н.Ф.
Провадження № 22-ц/780/5377/17 Доповідач у 2 інстанції Коцюрба О. П.
Категорія 26 07.12.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

07 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого - Коцюрби О.П.,

Суддів - Сержанюка А.С., Журби С.В.,

При секретарі - Топольському В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 11 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, пояснення сторін, вивчивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

До Ірпінського міського суду Київської області звернулася ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики в якому вказує, що вона 25 жовтня 2011 року надала в борг відповідачу 25 000 (двадцять п'ять тисяч) доларів США. При фактичному одержанні вказаної суми, позичальником була надана розписка від 25 жовтня 2011 року.

Згідно з зазначеної розписки, ОСОБА_3 зобов'язувався повернути кошти 25 000 (двадцять п'ять тисяч) доларів США та сплатити 5 (п'ять) % за місяць від загальної суми.

Починаючи з грудня 2012 року вона постійно в усній формі вимагала повернення боргу, але відповідач не виконує взяті на себе зобов'язання.

По теперішній час, ОСОБА_3 борг не повернув, тим самим взяті на себе зобов'язання не виконав. Сума боргу становить - 25 000 (двадцять п'ять тисяч) доларів США. Три проценти річних простроченої суми становить - 2710 доларів США.

Позивач зазначає, що неодноразово намагалася повернути свої кошти, але відповідач ухиляється від виконання зобов'язання.

У зв'язку з тим, що розписці від 25 жовтня 2011 року строк виконання боржником обов'язку не був зазначений, та постійним ігноруванням відповідачем чисельних її усних звернень щодо повернення боргу, на адресу ОСОБА_3 - 12 липня 2016 року нею був направлений лист з зазначенням конкретної дати повернення в повному обсязі боргу, як це передбачає ч. 2 ст. 530 ЦК України.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь борг за договором позики в сумі 25 000 доларів США, три проценти річних з простроченої суми, у розмірі - 2710 доларів США та судові витрати.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 11 жовтня 2017 року ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні позову .

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просила, скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 11 жовтня 2017 року. ухвалити у справі нове рішення про задоволення її позовних вимог. Зазначила, що рішення Ірпінського міського суду Київської області від 11 жовтня 2017 року є незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення Ірпінського міського суду Київської області від 11 жовтня 2017 року в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню в частині стягнення з відповідача на її користь 25 000 доларів США, а в задоволенні решти позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданн

Вказаним вимогам закону, рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Судом встановлено, що згідно розписки від 25 жовтня 2011 року ОСОБА_3, зайняв у ОСОБА_2 25 000 доларів США, з сплатою 5 (п'ять) % за кожний місяць від загальної суми позики, які він зобов'язувався повернути.

З грудня 2012 року, ОСОБА_2 постійно, в усній формі вимагала від ОСОБА_3 повернення боргу, але відповідач не виконував взяті на себе зобов'язання.

У зв'язку з тим, що строк виконання боржником обов'язку по поверненню коштів не був зазначений у розписці від 25 жовтня 2011 року. та постійним ігноруванням відповідачем усних звернень позивача щодо повернення боргу, на адресу ОСОБА_3, позивачем було направлено лист з зазначенням конкретної дати повернення в повному обсязі боргу.

В ст. 1046 ЦК України вказано, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Частинами 1 та 2 ст. 207 ЦК України вбачається, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі у електронних листах, телеграммах) якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

В постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, вказано, що договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові

кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За правилами ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов»язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що в судовому засіданні позивачем доведено факт того, що 25 жовтня 2011 року відповідачем було позичено у ОСОБА_2 та отримано від неї 25 000 доларів США з виплатою 5 (п»ять) % місячних. Викладене підтверджується розпискою про отримання 25 жовтня 2011 року ОСОБА_3 від ОСОБА_2 позичених коштів в сумі 25 000 доларів США, яка знаходиться в матеріалах цивільної справи.

Тому, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відмову ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3 на її користь боргу по даній розписці, з тих підстав, що з вказаної розписки не зрозуміло, які саме правовідносини склалися між позивачем та відповідачем, на підтвердження яких правовідносин була видана розписка, те що сама розписка про отримання грошових коштів не містить зобов'язання про їх повернення, так як з самої розписки від 25 жовтня 2011 року вбачається, що ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_2 25 000 доларів США під 5 (п'ять) % місячних, а щодо відсутності у розписці встановленого строку (терміну) виконання боржником зобов'язання, то ця обставина урегульована ст. 530 ЦК України.

За положеннями ст. 1059 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Виходячи з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Звернення до суду з вимогою про повернення всіх сум за договором позики у зв'язку з порушенням умов договору є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов'язань.

Крім того, позикодавець має право отримати проценти від суми позики,

згідно ст. 1048 ЦК України, які нараховуються за період з дати отримання коштів позичальником по день повернення позики, якщо інше не було встановлено укладеним між сторонами договором.

Факт повернення суми позики до звернення позивача до суду, але з порушенням встановленого договором позики строку повернення, не звільняє боржника від відповідальності, передбаченої ст. ст. 625, 1048 ЦК України.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі прострочення виконання грошового зобов'язання за договором позики, позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення, згідно ст. 625 ЦК України.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом ( ч.ч. 1, 2 ст. 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Частиною 1 ст. 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня, як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим, ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає оплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

З інформації НБУ станом на 07 грудня 2017 року, офіційний курс гривні до іноземної валюти складав - долар США до гривні 2710.9151.

За таких обставин, вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 на її користь 25 000 доларів США, що по офіційному курсу НБУ станом на 07 грудня 2017 року, долар США до гривні становив 2710,9151 грн., що еквівалентно 677 727,50 грн., підлягають задоволенню, а в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 трьох процентів річних з простроченої суми, у розмірі 2710 доларів США необхідно відмовити, так як вимога ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 трьох процентів річних з простроченої суми заявлена ОСОБА_2 за період з 01 грудня 2012 року по 11 липня 2016 року, в той час, коли вимога, про повернення ОСОБА_3 позивачу суми боргу, направлена ОСОБА_2 12 липня 2016 року, а позов до суду про стягнення з відповідача суми боргу та трьох процентів річних від простроченої суми подано 09 серпня 2016 року, тобто, три проценти річних від простроченої суми повинні нараховуватись з моменту направлення ОСОБА_3 вимоги про повернення боргу.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи відповідача про те, що ОСОБА_2 пропущено строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права, що між сторонами не укладався договір позики, так як характер правовідносин, які склалися між ними, вказує на те, що ОСОБА_2 на свій страх і ризик вклала гроші в бізнес ОСОБА_3 і з цієї причини ніколи не вимагала від нього письмового зобов'язання про їх повернення, за яким відповідачу у справі ці кошти не призначалися, а лише для збільшення товарообігу, щоб позивач могла мати з цього прибуток, те, що гроші відповідач отримував не від ОСОБА_2, а від її чоловіка, так як у відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України ОСОБА_3 не доведено в суді ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог і заперечень і вони спростовуються доказами, які є в матеріалах справи.. Крім вказаного, ним, на підтвердження своїх доводів, не надано суду належних та допустимих доказів про це.

Так як позовні вимоги ОСОБА_2 знайшли своє часткове підтвердження в суді, тому її апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення Ірпінського міського суду Київської області від 11 жовтня 2017 року скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суми боргу в розмірі 25 000 доларів США, що по офіційному курсу НБУ, станом на 07 грудня 2017 року, долар США до гривні становив 2710.9151 грн., еквівалентно 677 727.50 грн., а в задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 11 жовтня 2017 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики в розмірі 25 000 доларів США, що по курсу Національного Банку України станом на 07 грудня 2017 року еквівалентно 677 727.50 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 11 036.11 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: