Справа № 381/622/17 Головуючий у І інстанції Чернишова Є. Ю.
Провадження № 22-ц/780/5939/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 26.12.2017
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 грудня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.

за участю секретаря Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Хрещатик» на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» про стягнення коштів за договором банківського вкладу,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ПАТ КБ «Хрещатик» та з урахуванням уточнюючих вимог просив суд стягнути з відповідача на його користь борг за Договором банківського вкладу № 653/2013-222 «Оберіг» від 28 травня 2013 року у розмірі 190256,87 грн. та процентів річних у розмірі 138130,69 грн.

Свої вимоги обґрунтував тим, що 28 травня 2013 року між ним та відповідачем було укладено договір № 653/2013-222 про банківський вклад «Оберіг» в національній валюті із щомісячним приєднанням процентів до суми вкладу. Банк прийняв від позивача через касу грошові кошти в сумі 250000 грн. на термін з 28 травня 2013 року по 28 травня 2014 року з процентною ставкою на вклад в розмірі 18% річних.

28 травня 2014 року позивач звернувся до відповідача із заявою про повернення йому як вкладнику внесеної суми та нарахованих процентів, проте Банком було перераховано лише частину коштів 59 743,13 грн., а решту 235256,87 грн. до цього часу йому не повернуто. Крім того, коли він листом звернувся до відповідача щодо повернення належним йому коштів та відсотків, Банк своїм листом від 26 червня 2014 року повідомив, що з його рахунку ще в серпні 2013 року частково вилучено 206364,92 грн. з яких 201185,67 грн. достроково виплачено через касу згідно із нібито укладеною і особисто підписаною додатковою угодою №1 від 09 серпня 2013 року та нібито підписаною позивачем 09 серпня 2013 року заявою на видачу готівки № 14, а 5179,25 грн. списано із вкладу як перерахунок відсотків у звязку із достроковим вилученням коштів і що ними розпочаті необхідні заходи щодо врегулювання цього питання та за заявою банку відкрито кримінальне провадження про притягнення до кримінальної відповідальності винних осіб за незаконне зняття коштів з рахунку.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ПАТ КБ «Хрещатик» на користь ОСОБА_2 грошові кошти за договором банківського вкладу «Оберіг» № 653/2013-222 від 28 травня 2013 року в розмірі 190256,87 грн., проценти в розмірі 138130,69 грн. та стягнуто з ПАТ КБ «Хрещатик» на користь держави судовий збір в сумі 3283,87 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Хрещатик» подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на неповне зясування та неправильність встановлення судом обставин, порушення застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповдача у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції згідно ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга повинна бути залишена без задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції при розгляді справи встановлено, що 28 травня 2013 року між позивачем та відповідачем укладено Договір банківського вкладу «Оберіг» № 653/2013-222 (далі - Договір) в національній валюті з щомісячним приєднанням процентів до суми вкладу строком на 12 місяців з процентною ставкою 18% річних.

Згідно умов договору, Банк прийняв від позивача грошові кошти в сумі 250000 грн. на період з 28 травня 2013 року по 28 травня 2014 рік (а.с.7-9).

На підтвердження внесення грошової суми позивачем надано копію квитанції від 28 травня 2013 року про внесення грошових коштів на депозит №653/2013-222 від 28 травня 2013 року (а.с.10).

28 травня 2014 року позивач звернувся до Банку із заявою про повернення йому грошових коштів та нарахованих процентів відповідно до п.2.1.4 Договору та йому було перераховано 59743 грн.13 коп.

Також листом від 26 червня 2014 року за № 41/3-12/3585 ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» повідомив позивачеві, що за даними обліку банку 09 серпня 2013 року депозитний договір було частково достроково вилучено на суму 206364,92 грн., з яких 201185,67 грн. виплачено через касу згідно із заявою на видачу готівки № 14 від 09 серпня 2013 року; 5179,25 списано із вкладу як перерахунок відсотків у звязку із достроковим вилученням коштів, проте беручи до уваги заяву ОСОБА_2 про не здійснення вказаних дій, Банком подано заяву до Шевченківського РУГУ МВС України в м. Києві щодо відкриття кримінального провадження, притягнення до кримінальної відповідальності винних осіб та відшкодування нанесених збитків (а.с.13).

Висновком судово-почеркознавчої експертизи від 13 грудня 2014 року за №574/тдд виконаної КНДІСЕ, встановлено, що підпис від імені ОСОБА_2 в графі «підпис отримувача» заяви на видачу готівки № 14 від 09 серпня 2013 року, у графі «підпис вкладника» додаткової угоди № 01 від 09 серпня 2013 року, у графі «підпис вкладника» заяви від 06 серпня 2013 року про дострокове повернення частини вкладу виконаний не ОСОБА_2, а іншою особою (а.с.17-49).

В той же час, не заперечуючи того, що позивач не отримував кошти за депозитним договором від Банку, останній відмовляється повертати йому депозитний вклад з відповідними відсотками, посилаючись на те, що триває досудове розслідування з приводу вилучення грошових коштів з рахунку позивача.

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позов, суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що грошові кошти, які знаходяться на рахунку позивача, відкритому відповідачем на імя позивача, належать останньому на праві приватної власності, а тому відмовляючись перерахувати належні позивачу грошові кошти, відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод стосовно мирного володіння своїх майном.

Колегія суддів вважає вказаний висновок суду першої інстанції законним та обґрунтованим виходячи з наступних обставин.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення.

При цьому, за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

Відповідно до положень ст. 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (ч.5 ст.1061 ЦК України).

Із наведених норм Закону вбачається, що вкладник за договором банківського вкладу, в силу ст.ст. 1060, 1061 ЦК України, вправі вимагати від банку повернення здійсненого вкладу разом з нарахованими процентами в будь-який момент, а банк, отримавши відповідну вимогу, повинен видати вклад у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 1070 ЦК України, за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом.

Водночас ст. 525 ЦК України закріплює, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що 28 травня 2013 року між позивачем та відповідачем укладено Договір банківського вкладу «Оберіг» № 653/2013-222 (далі - Договір) в національній валюті з щомісячним приєднанням процентів до суми вкладу строком на 12 місяців з процентною ставкою 18% річних.

28 травня 2014 року позивач звернувся до Банку із заявою про повернення йому грошових коштів та нарахованих процентів, проте Банк відмовляється повертати йому депозитний вклад з відповідними відсотками, посилаючись на те, що триває досудове розслідування з приводу вилучення грошових коштів з рахунку позивача.

В апеляційній скарзі представник апелянта посилався на ту обставину, що рішення виконавчої дирекції фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 03.06.2016 року №913 розпочато процедуру ліквідації ПАТ «КБ «Хрещатик» та запроваджено тимчасову адміністрацію, під час якої не здійснюється нарахування неустойки та інших фінансових санкцій за невиконання чи не належне виконання зобовязань перед кредиторами, що встановлено п. 3 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону, під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Крім того, положеннями п. 1 ч. 6 ст. 36 Закону передбачено, що обмеження, встановлене п. 1 ч. 5 ст. 36 даного Закону, не поширюється на зобов'язання банку щодо, зокрема: виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті.

Перелік обставин, на які не поширюються обмеження згідно п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону є виключним.

З матеріалів справи вбачається, що з 28 травня 2014 року закінчився строк дії Договору № 653/2013-222, тобто встановлене п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону обмеження на спірні правовідносини не поширюється.

Колегія суддів вважає, що посилання представника відповідача на запровадження в Банку тимчасової адміністрації не є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки запровадження тимчасової адміністрації і ліквідація банку не позбавляє особу можливості реалізації права на судовий захист, Фонд набуває лише право кредитора банку на відшкодовані клієнтам банку кошти та надану банку цільову позику, а за взятими на себе зобов'язаннями відповідає Банк.

В матеріалах справи наявна копія квитанції на підтвердження надходження коштів позивача на рахунок Банку за договором банківського вкладу. Вказана квитанція була видана Банком ОСОБА_2 після внесення ним відповідних коштів на депозитний рахунок, що підтверджує факт виконання позивачем своїх зобовязань за договором банківського вкладу. ( а.с. 8,9)

Згідно з умовами договору банківського вкладу від 28 травня 2013 року договір втрачає силу за згодою сторін із моменту виплати банком вкладнику суми вкладу і процентів за цим вкладом (пункт 5.2. договору). Пунктом 3.1 зазначеного договору встановлено, що початком періоду нарахування відсотків є день зарахування суми грошових коштів на рахунок вкладника (28 травня 2013 року), закінченням нарахування відсотків є день, який передує поверненню коштів вкладнику.

Договором не передбачено його автоматичної пролонгації та зміни умов в односторонньому порядку.

Тому, аналіз правових норм та умов договору дає підстави для висновку про те, що відповідно до статті 598 ЦК України зобовязання банку в розмірі та на умовах, визначених договором банківського вкладу (депозиту), припинилися у строк, установлений цим договором а саме 28 травня 2014 року.

Однак закінчення строку дії договору в разі невиконання зобовязань не припиняє зобовязальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обовязок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції були враховані всі наявні фактичні обставини даної справи, зокрема було встановлено, що позивач дійсно уклав Договір банківського вкладу та перерахувала відповідну суму на депозитний рахунок, який був відкритий Банком, а отже згідно із частиною третьою статті 1058, частиною другою статті 1068 ЦК України, пунктом 2.1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого Постановою Правління НБУ від 03.12.2003 р. № 516, відкриття відповідних рахунків та обліковування на них відповідних коштів в національній валюті, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту), є обовязком банку, відповідно до якого банк зобовязаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, що підтверджує додержання письмової форми договору банківського вкладу.

Доводи апелянта про неврахування судом першої інстанції обставин запровадження в ПАТ КБ "Хрещатик" на підставі рішення виконавчої дирекції фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 03.06.2016 року №913 процедури ліквідації ПАТ «КБ «Хрещатик» та запровадженя тимчасової адміністрації, на думку колегії суддів є безпідставними оскільки зобовязання ПАТ "КБ "Хрещатик" перед позивачем щодо повернення коштів за депозитним договором виникли ще 28 травня 2014 року тобто за два роки до початку процедури ліквілації.

Керуючись ст.ст. 509, 633, 1058-1061, 1075 ЦК України, ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Хрещатик» залишити без задоволення, а рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2017 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.А.Яворський

судді: Т.Ц.Кашперська

ОСОБА_3