Справа № 152/1921/17
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

14 грудня 2017 року Шаргородський районний суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді Славінської Н.Л.,

з участю:

секретаря судового засідання Бабиної І.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Шаргороді Вінницької області в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів на утримання дитини,

встановив:

05.12.2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2

Мотивуючи позовні вимоги, зазначила, що з відповідача на її користь на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 04.12.2007 року у справі № 2/869-07 стягнуто аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі по 200 грн. щомісячно, починаючи з 24.10.2007 року, і до досягнення дитиною повноліття.

З дня присудження аліментів минуло понад десять років, змінилося законодавство, змінився рівень життя, підвищилися ціни та соціальні гарантії.

На даний час мінімальний розмір аліментів на дитину віком від шести років становить 930 грн., а не 200 грн., як стягується за рішенням суду.

Відповідач є фізично здоровим, працездатним, працює та отримує значні кошти, тому має можливість та повинен сплачувати аліменти на сина у розмірі ј частини заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Просить змінити спосіб стягнення аліментів, які стягуються з відповідача ОСОБА_2, що визначений рішенням Шаргородського районного суду від 04.12.2007 року на її користь на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, визначивши їх у частці від заробітку (доходу) у розмірі ј частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення сином повноліття, починаючи з дня подачі позову.

В судове засідання позивачка ОСОБА_5 не зявилася, згідно з прохальною частиною позовної заяви просить розгляд справи проводити у її відсутності (а.с.2).

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі, не заперечує щодо задоволення позову (а.с.15).

В судове засідання не зявилися всі особи, які беруть участь в справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, при цьому позивачка та відповідач заявили клопотання про розгляд справи за їх відсутності, перешкод для розгляду справи в судовому засіданні немає, тому суд вважає, що справу можна розглянути без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України.

Вирішуючи спір, суд встановив, що позивачка та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 25.09.2002 року, який розірвано за рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 06.08.2008 року (а.с.6).

Від спільного проживання у шлюбі позивачка та відповідач мають дитину: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-АМ №188392 (а.с.4).

На утримання сина з відповідача ОСОБА_2 стягнуто аліменти відповідно до рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 04.12.2007 року у справі №2/869-07 (а.с.5).

Вказаним рішенням стягнуто аліменти з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в твердій грошовій сумі розмірі по 200 гривень, щомісячно, починаючи з 24.10.2007 року і до досягнення дитиною повноліття, про що 04.12.2007 року видано виконавчий лист №2/869-07 (а.с.7).

З довідки Плебанівської сільської ради від 04.12.2017 року №1818 та довідки, виданої виконкомом Плебанівської сільської ради 04.12.2017 року за №1816, вбачається, що син сторін проживає з позивачкою, знаходиться на її утриманні (а.с.8-9).

Судом встановлено, що матеріальне становище неповнолітнього сина сторін змінилося, оскільки зріс розмір прожиткового мінімуму, проте, аліменти на його утримання стягуються у розмірі, що є меншим за 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що є порушенням вимог ч.2 ст.182 СК України.

Враховуючи, що витрати на утримання дитини не можуть в повній мірі забезпечуватися позивачкою і розмір аліментів, які отримує позивачка від відповідача за рішенням суду, не забезпечує в повній мірі гармонійного розвитку дитини, то права дитини на належне утримання з боку батька порушені.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно з положеннями ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Крім того, відповідно до положень ч.4 ст.212 ЦПК України, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Позивачка наполягала на задоволенні позовних вимог про зміну способу стягнення аліментів на утримання сина ОСОБА_3, визначивши їх у розмірі ј частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення сином повноліття, зазначаючи, що несе більший обсяг витрат на утримання сина, ніж відповідач, що ставить її сімю у скрутне матеріальне становище та у нерівні умови.

Враховуючи, що усі обставини, які становлять предмет доказування, мають бути підтверджені визначеними у ч.2 ст.57 ЦПК України засобами доказування, суд вважає достовірно встановленими ті факти та обставини, які визнаються обома сторонами та підтверджуються письмовими доказами.

Так, суд вважає достовірно встановленими наступні факти та обставини, які визнаються обома сторонами та підтверджуються письмовими доказами, зокрема, що сторони мають спільну дитину неповнолітнього сина ОСОБА_3, утримання якого є предметом даного спору і на утримання якого з відповідача ОСОБА_2 стягнуто аліменти згідно з рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 04.12.2007 року; що ОСОБА_2 сплачує аліменти на утримання дитини за рішенням суду в твердій грошовій сумі в розмірі по 200 грн. щомісяця, у звязку із чим на позивачку ОСОБА_1, з якою проживає син, покладено більший обсяг обовязків по утриманню дитини, ніж на відповідача, що ставить сторони у нерівні умови.

Вказані обставини не заперечуються відповідачем, виходячи із поданої ним до суду заяви про повне визнання позову (а.с.15).

Таким чином, судом встановлено, що розмір сплачуваних відповідачем аліментів не достатньо та у неповній мірі забезпечує гармонійний розвиток дитини.

Обґрунтовуючи підстави звернення з цим позовом до суду з вимогою про зміну способу стягнення аліментів, позивачка посилається на те, що відповідач не повністю виконує рішення суду про стягнення аліментів, таким чином відповідач відмовляється брати участь у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини, будучи обізнаним про те, що дитина перебуває на утриманні матері, однак її доходів не вистачає для належного утримання дитини.

Оскільки позивачкою наведено обставини щодо зміни її та дитини матеріального стану, зокрема погіршення їх матеріального стану, та, враховуючи, що на час винесення рішення Шаргородським районним судом від 04.12.2007 року ці обставини не існували, то суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

При цьому суд виходить також із захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, збереження того рівня життя, який дитина має тоді, коли утримується обома батьками та отримує надійне стабільне матеріальне утримання як з боку матері, так і з боку батька.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом ст.180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (ч.3 ст.181 СК України).

Відповідно до ч.1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує, в тому числі, стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; … інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.2 ст.182 СК України).

Відповідно до положень ст.183 СК України, розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

При цьому підстави визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) визначається з урахуванням як положень ст.182 СК України, так і положень ст.183 СК України.

Встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум для дитини вікoм від 6 до 18 років з 01 січня 2017 року становить 1689 грн., з 01 травня 1777 грн., з 01 грудня 1860 грн. на одну особу в розрахунку на місяць, який визначає вартісну величину достатнього для забезпечення нормального функціонування організму дитини, збереження її здоров'я, забезпечення набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Враховуючи, що відповідач, відповідно до поданої заяви (а.с.15), позов визнає в повному обсязі, суд вважає, що оскільки позивачкою наведено обставини щодо сплати відповідачем аліментів у розмірі, меншому, ніж передбачений ч.2 ст.182 СК України, що ставить її сімю у скрутне матеріальне становище, а також порушує права дитини, передбачені ч.2 ст.182 СК України, то суд приходить до висновку, що позов про зміну способу стягнення аліментів і визначення їх у частці від заробітку (доходу) відповідача в розмірі ј частини заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму доходів громадян для дитини відповідного віку, підлягає задоволенню.

Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» та Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, і є частиною національного законодавства України.

Так, відповідно до ст.51 Конституції України, батьки зобовязані утримувати дітей до їх повноліття.

Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст.150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до ч.1 ст.179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини.

Той із батьків або інших законних представників дитини, на імя якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини (ч.2 ст. 179 СК України).

Статтями 180-182, 183, 191 СК України, передбачено, що батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. При призначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дитини, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, … інші обставини, що мають істотне значення. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.2 ст.182 СК України).

З наведених вище підстав та виходячи із аналізу доказів та вимог законодавства суд прийшов до висновку про задоволення позову ОСОБА_1

Згідно з вимогами ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

При зверненні до суду з означеним позовом позивачем не сплачено судовий збір, оскільки позивач звільнена від його сплати.

Так, відповідно до п.3. ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, в тому числі позивачі у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення.

Таким чином, підлягає стягненню з відповідача судовий збір в сумі 640 грн. відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.3, 6, 10, 11, 60, 88, 212-215, 218, 223 ЦПК України, на підставі ст.ст.181, 182, 184 СК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів на утримання дитини задовольнити.

Змінити спосіб стягнення аліментів, що стягуються з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця та жителя ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь ОСОБА_1 на утримання дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 04.12.2007 року, визначивши спосіб їх стягнення у частці від заробітку (доходу) відповідача в розмірі ј частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання цим рішенням суду законної сили і до повноліття дитини.

Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір в сумі 640 (шістсот сорок) гривень в дохід держави (отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106; код за ; банк отримувача: Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві; код банку отримувача: 820019; рахунок отримувача: 0001; код класифікації доходів бюджету: 22030106).

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: