Справа №592/7928/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - Костенко В. Г.
Номер провадження 22-ц/788/1881/17 Суддя-доповідач - Ткачук С. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Ткачук С. С.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Криворотенка В. І.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

на рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 27 жовтня 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання права власності,

в с т а н о в и л а:

24 липня 2017 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом, який обґрунтовувала тим, що з 22 грудня 1983 року по 17 січня 2007 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_5 За час шлюбу сторони придбали житловий будинок по АДРЕСА_1, оформивши право власності на відповідача. 27 липня 1992 року рішенням виконкому ОСОБА_5 було дозволено будівництво нового двоповерхового житлового будинку із знесенням старого. На даний час збудовано житловий будинок загальною площею 298,7 кв.м., житловою площею 185,1 кв.м. Посилаючись на ту обставину, що зареєструвати право спільної власності на житловий будинок неможливо, оскільки відповідач відмовляється від цього, тому з огляду на норми ст. 22 КпШС України та ст.ст. 69, 70 СК України позивачка просила суд визнати за нею право власності на 50 % вищевказаного житлового будинку.

Рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 27 жовтня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що законодавством передбачено, що об'єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, при цьому, суд може визнати право на частину об'єкта незавершеного будівництва за кожною із сторін, тому вважає свої вимоги про визнання права власності на частину житлового будинку такими, що підлягають задоволенню.

В судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав та просив задовольнити.

Відповідач до суду не з'явився, але про час та місце її розгляду був повідомлений належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що визнання права власності на об'єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку законодавством не передбачено.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду, а доводи апеляційної скарги задоволенню не підлягають, виходячи з на ступного.

Як вбачається із цивільної справи, з 22 грудня 1983 року по 17 січня 2007 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 5 - 6).

Згідно з договором купівлі продажу від 25 липня 1985 року ОСОБА_5 придбав житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями площею 14,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7 - 10).

Рішенням виконкому районної ради народних депутатів від 27 липня 1992 року ОСОБА_5 було дозволено будівництво нового двоповерхового житлового будинку (згідно з проектом) розміром 9,50х11 м за вказаною вище адресою. Строк будівництва три роки, по закінченню будівництва старий будинок вирішено розібрати (а.с. 11).

На підтвердження позовних вимог позивачка до позовної заяви надала виготовлений 10 травня 2017 року ТОВ «Сумбудпроект» технічний паспорт будинку по АДРЕСА_1, з якого вбачається, що будинок загальною площею 281,3 кв.м. збудований у 1990 році (а.с. 12 - 15).

З огляду на встановленні обставини справи, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми КпШС України та ЦК Української РСР.

Відповідно до ст.ст. 22, 23 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою.

Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном

Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

Встановлено, що спірний житловий будинок був збудований у 1990 році.

У 1990 році питання оформлення права власності на побудований житловий будинок регулювалось Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством Комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність 13 грудня 1995 року.

За п.п. 1, 4 вказаної Інструкції реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР провадять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. Реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селиш міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. Будинки, що підлягають реєстрації, повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих.

Відповідно до п.п. 7, 13, 23 Інструкції реєстрація провадиться на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів) згідно з додатком N 1.

Бюро технічної інвентаризації на підставі зібраних матеріалів, а також матеріалів, поданих заявником, складає мотивований висновок про те, чи належить будівля заявнику, і подає його виконкому місцевої Ради депутатів трудящих, який виносить відповідне рішення.

Після винесення виконкомом рішення про оформлення права власності на будинок або домоволодіння, органи комунального господарства, а де їх немає - виконком місцевої Ради депутатів трудящих видає власникові свідоцтво про право особистої власності на будинок за встановленою формою (додаток N 2 та 2-а).

На підставі перевірених документів і свого висновку бюро технічної інвентаризації вносить відомості про право власності на будинок (домоволодіння) до реєстрової книги даного населеного пункту і проставляє на документі власника реєстраційний напис за встановленою формою (додаток N 4). Якщо на документі про право особистої власності на будинок немає місця для реєстраційного напису, власникові надається реєстраційне посвідчення, яке є невід'ємною частиною правовстановлюючого документа (додаток N 5).

Отже, як вбачається із зазначених вимог Інструкції, єдиним належним доказом моменту закінчення будівництва житлового будинку у період з 1966 року по 1995 рік - є акт про закінчення будівництва і введення в експлуатацію будинку. Також, ця Інструкція передбачає й оформлення права власності на побудований на законних підставах житловий будинок свідоцтва про право власності.

Крім того, враховуючи норми Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування житлового будинку збудованого до 5 серпня 1992 року, й містить його технічні характеристики та є підставою для оформлення права власності, є технічний паспорт на такий об'єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації.

Нормами ст. 12 ЦПК визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням виконкому ОСОБА_5 у 1992 році дозволено будівництво нового двоповерхового житлового будинку розміром 9,50х11,00 м по АДРЕСА_1, однак, згідно відомостей технічного паспорту фактично будинок був збудований у 1990 році у більшому розмірі ніж передбачено проектом, зокрема 14,63х13,61 м, таким чином, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що у даному випадку існує невідповідність розмірів будинку проектним документом.

Крім того, позивачка не надала ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду доказів того на ділянці з яким саме цільовим призначенням збудоване спірне нерухоме майно та на якій правовій підставі земельна ділянка використовувалась забудовником. Ці обставини мають суттєве правове значення для вирішення заявленого питання. Клопотань ні від позивача, ні від його представника щодо витребування судом відповідних доказів до суду не надходило.

З урахуванням вищевикладене та те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що спірний житловий будинок не є самочинним будівництвом, відповідає будівельним нормам, стандартам, правилам та за результатами його технічної інвентаризації був виготовлений технічний паспорт, крім того, збудований на земельній ділянці з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, а, отже, може бути об'єктом права власності, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання права власності на 50 % житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1.

Крім того, у ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України зазначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Місцевий суд правильно вирішив спір в межах заявлених позовних вимог, а саме визнання право спільної власності на житловий будинок, а доводи апеляційної скарги з приводу визнання права спільної власності на об'єкт незавершеного будівництва його висновків не спростовують.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд може визнати право на частину незавершеного будівництвом будинку за кожним із сторін, колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки із такими позовними вимогами позивач до суду не зверталася та з матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи у суді першої інстанції своїх позовних вимог не уточнювала.

З огляду на викладене, необґрунтованими є посилання позивачки на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України у справі № 6-47цс16, оскільки вбачається, що у вказаній справі способом захисту порушеного права було обрано визнання права позивача на частину спільного сумісного майна подружжя, зокрема, на об'єкт незавершеного будівництва, який, до того ж, був збудований після 2004 року, а не права власності, як просить позивач.

Разом з тим, визнання права власності на об'єкт незавершеного будівництва, яким у даній справі є житловий будинок, збудований за час шлюбу у 1990 році, але не прийнятий до експлуатації та державна реєстрація права власності на який не здійснена у встановленому законом порядку, в судовому порядку нормами ЦК України не передбачено.

ОСОБА_3 не надала до суду доказів на підтвердження своїх доводів про те, що спірний будинок був збудований після 1992 року, натомість з технічного паспорту на будинок, виготовленого у 2017 році ТОВ «Сумбудпроект», вбачається, що датою будівництва житла є 1990 рік.

При цьому, колегія суддів враховує і ту обставину, що позивач не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про визнання прав та обов'язків забудовника щодо частини нерухомого майна з правом здачі її в експлуатацію та отриманням правовстановлюючих документів.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції всебічно і повно з'ясував, обставини, що мають значення для справи і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 (оскарження) ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 24 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 грудня 2017 року.

Судді: