У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Луспеника Д.Д., Журавель В.І., Закропивного О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договорами позики за касаційною скаргою ОСОБА_5, поданою його представником - ОСОБА_6, на рішення Київського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 квітня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 19 квітня 2013 року ОСОБА_5 взяв у нього в борг 100 тис. доларів США на строк до 12 травня 2014 року, про що відповідач видав розписку. 12 листопада 2013 року ОСОБА_5 додатково взяв у нього в борг 50 тис. доларів США на строк до 15 червня 2015 року, про що також видав розписку. ОСОБА_5 борг у добровільному порядку не повернув.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4, уточнивши позовні вимоги, просив суд стягнути з ОСОБА_5 на його користь грошові кошти у розмірі 5 277 501 грн 07 коп., з яких: 3 254 908 грн 65 коп. - борг за договорами позики, 1 344 774 грн 09 коп. - сума інфляційного індексу за період прострочення виконання зобов'язання, 97 369 грн 12 коп. - три проценти річних від суми боргу, 580 449 грн 21 коп. - плата за користування грошовими коштами позики; а також судові витрати у розмірі 6 090 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11 квітня 2017 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договорами позики у розмірі 3 932 290 грн 43 коп., з яких: 3 254 908 грн 65 коп. борг за договорами позики станом на 21 вересня 2015 року; 96 932 грн 57 коп. 3 % річних, нарахованих станом на 21вересня 2015 року; 580 449 грн 21 коп. проценти за договорами позики станом на 21вересня 2015 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 в особі представника - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_4, суди, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), вірно застосувавши положення ст. 533, 536, ч. 2 ст. 625, ст. ст. 1046 - 1050 ЦК України, ч. 1 ст. 146 ЦПК України, дійшли до правильного висновку про те, що відповідач не виконав свої зобов'язання за договорами позики, тому стягнули з нього суму боргу, розмір якого визначено згідно з вимогами закону, оскільки грошове зобов'язання виконується у гривнях (ст. 533 ЦК України).

При цьому відповідач не довів належними та допустимими доказами факт того, що передачі грошових коштів за розписками не відбулося, що є його процесуальним обов'язком у силу ст. ст. 10, 60 ЦПК України, а позивач довів і суди встановили, що позика надана.

Посилання касаційної скарги на те, що в матеріалах справи відсутні оригінали боргових розписок безпідставні, спростовуються тим, що копії розписок завірені судом і їх оригінали досліджувалися в судовому засіданні, що слідує із журналу судового засідання (а.с. 52-53).

Доводи касаційної скарги про те, що письмові розписки не є підтвердженням договору позики суперечить змісту ст. 1047 ЦК України і правовій позиції, висловленій у постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року № 6-79цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану його представником - ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:Д.Д. Луспеник
В.І. Журавель О.В. Закропивний