РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

03.11.2017 року м.Львів

Франківський районний суд м. Львова

в складі

головуючого судді Ванівського Ю.М.

при секретарі Школьніковій К.В.

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТзОВ «Львівські автобусні заводи» про стягнення індексації, компенсації, середнього заробітку та морального відшкодування,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом до ТзОВ «Львівські автобусні заводи» про стягнення компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати у розмірі 1 823, 97, стягнення індексації заробітної плати у розмірі 33 188, 39 грн., стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, що складає 110 014, 00 грн. та стягнення моральної шкоди у розмірі 2 500 грн.

Позивач заявлені вимоги мотивує тим, що вона 15 вересня 2008 року, працювала а посаді бухгалтера ТзОВ «Львівські автобусні заводи». 01 лютого 2012 звільнилася з роботи за згодою сторін. Заробітна плата на підприємстві виплачувалася несвоєчасно і станом на дату звільнення (01.02.2012 р.) підприємство заборгувало позивачу заробітну плату у розмірі 1 466.45 грн. Звернувшись до суду за захистом порушеного права 19.02.3015 року Франківським районним судом м. Львова було видано судовий наказ, відповідно до якого ТзОВ «Львівські автобусні заводи» щодо стягнення заборгованості. Зазначені кошти були виплачені позивачу 09.06.2017 року, що підтверджується випискою з банківського рахунку. Саме через несвоєчасну виплату заробітної плати ОСОБА_1 була змушена звільнитися та шукати нову роботу, оскільки у 2012 році закінчувала навчання в університеті і їй потрібні були кошти щоб оплатити навчання та отримати допуск до здачі сесії та захисту дипломної роботи. У звязку з постійним порушенням строків виплати заробітної плати та невиплати авансу, позивач відчула моральні страждання, втратила нормальні життєві звязки, була змушена економити на харчах та одязі, щоб оплатити навчання. Завдана моральна шкода обумовлюється моральним та фізичним стражданням внаслідок порушення законного права на заробітну плату, приниженням честі. Гідності, ігноруванням прав людини, втратою у звязку із цим престижу та ділової репутації серед співпрацівників, знайомих, друзів та родичів. На основі вищевикладеного просить позов задоволити.

В судовому засіданні позивач не зявився, проте подав на адресу суду клопотання про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не зявився, хоча, був належним чином повідомлені про місце та час розгляду справи. Згідно з ст.ст.224,226 ЦПК України суд вважає, що справу слід слухати у відсутності відповідача та третьої особи на підставі наявних у справі доказів, та прийняти заочне рішення, яким позовні вимоги позивачів задоволити виходячи з наступного.

Рішення Європейського Суду з прав людини зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» мають в Україні значення джерела права.

У справі «Бербера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії» ЄСПЛ відзначив, що, як правило, національні суди, зокрема суд першої інстанції, повинні оцінити подані їм докази.

Судом встановлено, що позивач з 15 вересня 2008 року працювала в ТзОВ "Львівські автобусні заводи» на посаді бухгалтера та була звільнена за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України Наказом від 01 лютого 2012 року.

Станом на кінець лютого 2012 року борг за ТзОВ "Львівські автобусні заводи» борг перед ОСОБА_1 становив 1 466 грн. 45 коп., що підтверджується наявним у матеріалах справи розрахунковим лисом за лютий 2017 року.

19.02.2015 року Франківським районним судом м. Львова у справі №465/790/15-ц за заявою ОСОБА_1 видано судовий наказ про стягнення з ТзОВ "Львівські автобусні заводи» на користь заявника суми заборгованості по заробітній платі в розмірі 1466, 45 грн.

09.06.2017 року ТзОВ "Львівські автобусні заводи» сплатив суму заборгованості по заробітній платі у сумі в розмірі 1466, 45 грн. на користь ОСОБА_1, що підтверджується історією по картковому рахунку № ОСОБА_1.

Право на судовий захист передбачається ст.55 Конституції України. Згідно із ст.ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.7 ч.4 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищене законом.

Частинами 1, 7 ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно із ст. 2 КЗпП України право громадян на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Відповідно до ч.1 ст. 94 КЗпП заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що йому належать, проводиться в день звільнення.

Положеннями ч.1 ст.117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як вбачається із роз»яснень, даних в пункті 20, частині 5 пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» не проведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таке ж роз'яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей117,237-1цьогокодексу.

Аналіз наведених положеньст.117 КЗпП України свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Як зазначено у п.31 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», відповідно до статей 21,22 Закону України «Про оплату праці», роботодавець не може в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, які погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективним договором. Розмір заробітної плати за працю може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати тільки в разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилось браком, та з інших передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника.

У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника, суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Відповідно до ст. 47 КЗпП, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 р. № 100.

Останніми місяцями роботи перед звільненням (дата звільнення 01.02.2012 року) є грудень 2011 та січень 2012 року.

Відповідно до розрахунку листів, виданих ТзОВ "Львівські автобусні заводи», нарахована заробітна плата за грудень 2011 року складає 1849,12 грн., за січень 2012 року 449,76 грн. Всього 2298, 88 грн.

Робочих днів у грудні 2011 року було 22 а у січні 2012 року -6, разом 28 днів. Таким чином середньомісячна заробітна плата складає 2 298,88 грн./28 днів = 82, 10 грн./день. Кількість робочих днів протягом якого затримано виплату заробітної плати з 2 лютого 2012 року по 9 червня 2017 року включно остаточного розрахунку становить 1340 днів, (2012р.-230 днів, 2013 р. 251 день, 2014 р. -251 день, 2015 р. 250 днів, 2016 р. 251 день, 2017 107 днів. Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 82.10 х 1340 =110014,00 грн.

Відповідно до ст.34 «Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі-компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Згідно п.2, 3,4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у звязку з порушення термінів їх виплат, затвердженого постановою КМУ від 21 лютого 2001 р. №159, компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи 1 січня 2001 року. Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни у гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення). Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обовязкових платежів) і приросту індексу споживчих цін індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Сукупний індекс інфляції з березня 2012 року по червень 2017 року становить 124,38%, отже, компенсація заборгованої заробітної плати за період з березня 2012 року по червень 2017 року складає: 1466,45х124,38% = 1823,97 грн.

Статтею 33 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.

Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», згідно з нормами ст.ст. 1, 2 якого індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів й послуг. Об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру.

Згідно з ч. ч. 1-4ст. 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 %. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

Для того, щоб провести індексацію заробітної плати, треба знати базовий місяць, який визначається окремо для кожного працівника. Відповідно до п. 5 Постанови КМУ № 1078 Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення базовим місяцем є місяць останнього підвищення заробітної плати працівника, якщо таке підвищення перевищує суму індексації, яка може бути нарахована в цьому місяці. Також базовим місяцем може бути місяць прийняття працівника на роботу.

Пункт 4 Порядку №1078 містить загальне правило визначення суми індексації заробітної плати: «Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків». Величина приросту індексу споживчих цін поділена на сто відсотків є ні чим іншим, як коефіцієнтом індексації.

Відповідно до ст. 95 КЗпП України, заробітна плата підлягає індексації у встановленому законом порядку. Індексація проводиться відповідно до вимог Закону України " Про індексацію грошових доходів населення".

Згідно з розрахунком позивача сума індексації невиплаченої зарплати, яку слід стягнути з відповідача 33 188, 39 грн.

Сума індексації заробітної плати нараховується виходячи із прожиткового мінімуму для працездатних осіб, затвердженого законом про Державний бюджет України на відповідний рік.

Станом на травень 2014 року, індекс інфляції становив 2.9, сума, що індексується, 1466 грн.45 ком., сума індексації 35, 32. Отже у період з травня 2014 року по червень 2017 року загальна сума індексації заборгованої заробітної плати становить 33 188, 39 грн.

Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому, збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї, членів її сімї чи близьких родичів, у фізичному болю та стражданнях, яких особа зазнала у звязку з каліцтвом чи іншим ушкодженням здоровя .

Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Як зазначено у п.5 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.

Судом встановлено, що ТзОВ "Львівські автобусні заводи» систематично вчасно не виплачувало заробітну плату ОСОБА_1 та станом на дату звільнення останньої, вищевказане підприємство заборгувало перед позивачкою 1466,45 грн. Суд приймає до уваги доводи ОСОБА_1Р щодо стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 2 500 грн. та вважає таку позовну вимогу підставною, яка підлягає до задоволення.

Згідно із ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 8, 10, 57-61, 88, 169, 208-210, 212- 215, 224 ЦПК України , суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позов задоволити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівські автобусні заводи" () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати у розмірі 1 823, 97,

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівські автобусні заводи" () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) індексацію заробітної плати у розмірі 33 188, 39 грн.,

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівські автобусні заводи" () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, що складає 110 014, 00 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівські автобусні заводи" () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) моральну шкоду у розмірі 2 500 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівські автобусні заводи" () в дохід держави судовий збір в розмірі 640 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Ванівський Ю.М.