РОЗІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 327/329/17
Провадження № 2/327/147/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.12.2017 року смт.Розівка

Розівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого - судді Антіпової Т.А.,

при секретарі судового засідання - Літвіновій Т.А.,

за участю позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Новозлатопільська сільська рада Розівського району Запорізької області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

10 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Новозлатопільська сільська рада Розівського району Запорізької області, в якому, з урахуванням уточнень позовної заяви в частині правового обґрунтування, просить суд визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3, такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову зазначив, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 25.10.2001 року (зареєстровано в реєстрі № 1087). Рішенням Розівського районного суду Запорізької області від 01 жовтня 2015 року шлюб між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 розірвано і на даний час відповідачі не є членами сім`ї позивача. Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 згідно інформації Новозлатопільської сільської ради Розівського району Запорізької області у зазначеному будинку зареєстровані з 2002 року, але фактично з 2015 року і по теперішній час у вказаному будинку не проживають. Після розірвання шлюбу, з 2015 року відповідачі проживають за іншою адресою: АДРЕСА_2. Відповідачі добровільно виїхали з будинку з особистими речами, які вважали за необхідне забрати, з того часу будинком не цікавляться, не несуть зобов`язань по його утриманню. У добровільному порядку відповідачі не знімаються з реєстрації місця проживання за вказаною адресою, тим самим порушують конституційне право позивача, як власника даного будинку, на володіння, користування та розпорядження своєю власністю.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві, додатково зазначив, що відповідачі є колишніми членами сім'ї позивача, після розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 в 2015 році, в спірній квартирі вони не проживають з вищезазначеного часу, їх речей в квартирі немає, всі витрати на утримання спірної квартири здійснює позивач особисто. З даних підстав просив суд позов задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилися, відповідно до положень ч. 8 ст. 76 ЦПК України про час і місце його проведення були повідомлені належним чином, причини своєї неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи або розгляд справи без їх участі не надали (а.с. 50, 65, 71, 74, 77, 80, 95, 104, 108, 112, 116).

Представник третьої особи - Новозлатопільської сільської ради Розівського району Запорізької області в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надіслав до суду клопотання про проведення судового розгляду справи за наявними матеріалами справи без участі представника Новозлатопільської сільської ради, позовні вимоги визнають в повному обсязі, проти задоволення позову не заперечують (а.с.27, 33).

Виходячи з наведеного, а також положень ч.2 ст.158, ст.169 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності відповідачів, представника третьої особи, належним чином повідомлених про дату, час ті місце судового розгляду справи.

Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, надавши їм належну оцінку, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Виходячи з положень, викладених в частині 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 61 ЦПК України передбачено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 жовтня 2001 року, посвідченого державним нотаріусом Розівської державної нотаріальної контори Запорізької області Мацків Т.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1087, ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 4).

Як вбачається з Рішення першої сесії сьомого скликання Пролетарської сільської ради Розівського району Запорізької області № 15 від 20 листопада 2015 року «Про перейменування вулиць населених пунктів сільської ради» вул. Леніна в с. Маринопіль перейменовано на вул. Мічуріна (а.с. 93).

Рішенням Розівського районного суду Запорізької області від 01.10.2015 року шлюб між позивачем та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 5-6).

З інформації Новозлатопільської сільської ради Розівського району Запорізької області № 01-27-01/108 від 28.08.2017 року та від 17.10.2017 року за № 01-27-01/148, вбачається, що відповідачі по справі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 з 2002 року, проте з 2015 року по теперішній час за даною адресою не проживають, з їх слів, проживають м. Оріхів (а.с. 7, 14-15).

Як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 106527963 від 07 грудня 2017 року, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 на праві приватної власності (1/1), номер запису про право власності 23783063 від 04.12.2017 року (а.с. 122).

Відповідно до пояснень позивача, наданих під час розгляду справи в суді, відповідачі є колишніми членами сім'ї позивача, з 2015 року по теперішній час у спірному домоволодінні не проживають, особистих їх речей в будинку немає, витрати на утримання житла не несуть.

Реєстрація відповідачів в спірному домоволодінні порушує права позивача, як власника нерухомого майна, оскільки він не може в повній мірі розпоряджатися своїми правами як власник будинку.

Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Оскільки будинок перебуває у приватній власності, тому у власника є право, на підставі статті 405 ЦК України, визнати члена сім'ї таким, що втратив право на житло.

За роз'ясненнями, викладеними у п.п.33, 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосування положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав і об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Відповідно до ст.ст. 401, 402 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Підстави припинення сервітуту визначені також у ст. 406 ЦК України. Ними, зокрема являються: поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; відмова від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; сплив строку, на який було встановлено сервітут; припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Частиною 2 ст. 406 ЦК України передбачено припинення сервітуту на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК ). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.

За таких обставин суд приходить до висновку про те, що є всі передбачені ст.405 ЦК України підстави для задоволення позову.

Визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, є достатньою підставою для зняття їх з реєстраційного обліку.

Таким чином, суд доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Керуючись ст. 405 ЦК України, ст. ст. 10, 60, 61, 88, 208, 212-215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області через Розівський районний суд Запорізької області протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Т.А. Антіпова