Справа № 308/2284/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

13 грудня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Мацунича М.В. і ОСОБА_1,

при секретарі: Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргоюУжгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 28 квітня 2017 року за позовом публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_2, третя особа - Ужгородський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, про звільнення іпотечного майна з-під арешту, -

ВСТАНОВИЛА:

ПАТ «ВіЕсБанк» (надалі - Банк) звернувся до суду з позовом у березні 2017 р.

Просив звільнити з-під арештів ДВС іпотечне майно, а саме:

-домоволодіння, до складу якого входить житловий будинок загальною площею 46,2 кв. м, що на плані позначений літерою «А», житловий будинок незавершений будівництвом 55% готовності загальною площею 285 кв. м, що на плані позначений літерою «В», які знаходяться за адресою: м. Ужгород, вул. Собранецька, 86, та належатьБратченку Є.А.;

-земельну ділянку площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер :29:001:0081).

Вирішити питання розподілу судових витрат.

На обґрунтування зазначив, що 17 вересня 2008 р. між Банком і ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № KF52308 з додатками та доповненнями, згідно з якими відповідачу було надано кредит у розмірі 120 000 євро з кінцевим строком погашення не пізніше 16.09.2033 р. Із метою забезпечення виконання боржником узятих на себе зобовязань 17 вересня 2008 р. між Банком і ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір. В іпотеку передано майно, яке Банк просить звільнити з-під арешту. 04 травня 2011 р. Ужгородським міськрайонним судом ухвалено рішення, яким позов Банку до ОСОБА_2 задоволено, стягнуто з останнього заборгованість за кредитним договором.

Це рішення із червня 2011 р. перебуває на виконанні в Ужгородському МВ ДВС, але на сьогоднішній день не виконано.

Іпотекодержатель позбавлений можливості скористатися своїм правом на звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки Ужгородським МВ ДВС винесено дві постанови про накладення арешту на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження (постанови від 08.06.2011 р. і 13.05.2013 р.).

Заочним рішення Ужгородського міськрайонного суду від 28 квітня 2017 р. позов Банку задоволено.

Ужгородський МВ ДВС просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Доводить про невідповідність висновків суду обставинам справи. Указує, що Банк не є власником спірного майна, а тому позов Банку є безпідставним. Зазначає, що Ужгородським МВ ДВС здійснюються всі заходи, передбачені Законом України «Про виконавче провадження» на примусове виконання заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду від 04 травня 2011 р.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, а заочне рішення скасуванню із ухваленням нового по суті позовних вимог, із таких мотивів.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що Банк має переважне право на звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому зазначені в позові обєкти нерухомості підлягають звільненню з-під арешту.

Колегія суддів не погоджується із цим висновком у звязку з його невідповідністю обставинам справи та порушенням норм матеріального права.

Установлено, що 17.09.2008 р. між ВАТ «Фольксбанк» і ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № KF52308згідно з умовами якого відповідачу надано кредит у розмірі 120 000 євро, з кінцевим строком повернення не пізніше 16.09.2033 р. (а.с.4-6).

Із метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №KF52308 від 17 вересня 2008 р. між позивачем і ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір від 17 вересня 2008 р., згідно з яким ОСОБА_2 було надано в іпотеку Банку нерухоме майно, а саме: домоволодіння, до складу якого входить: житловий будинок загальною площею 46,2 кв.м, незавершений будівництвом житловий будинок готовністю 55% загальною площею 285,0 кв. м, у м. Ужгороді, вул. Собранецька, буд. 86, що належать ОСОБА_2; земельну ділянку площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер :29:001:0081) (а.с.7-10).

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 04 травня 2011 р. позов ПАТ «Фольксбанк» задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Фольксбанк» заборгованість за кредитним договором № КF52308 від 17.09.2008 р. у сумі 1 523 777,93 грн. (а.с.11).

ПАТ «ВіЕсБанк» є правонаступником відносно усіх прав та обов'язків ПАТ «Фольксбанк». Перейменування відбулося згідно з рішенням позачергових Загальних зборів акціонерів (а.с.15-19).

Виконавчий лист на виконання заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду від 04 травня 2017 р. було видано 20 травня 2011 р. (а.с.41).

Позивач у позовній заяві вказав, що органами ДВС накладено арешти на обєкти нерухомості, які перебувають в іпотеці, зокрема: на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження 3-26984536 від 08 червня 2011 р. (реєстраційний номер обтяження 11273714) (а.с.13); на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження 3-37852635 від 13 травня 2013 р. (номер запису про обтяження 1037524) (а.с.12); на підставі постанови про арешт майна боржника № 52232309 від 31 жовтня 2016 р. (номер запису обтяження 18195005) (а.с.12).

Суд дійшов висновку, що право застави виникло в позивача 17.09.2008 р., а постанови про накладення арешту були винесені у 2011 р. і 2016 р., тобто пізніше ніж було укладено іпотечний договір, відповідно Банк має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження.

Однак, за приписами ч.ч.3,4,5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;наявність письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Згідно з п.24 постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах.

«ВіЕс Банк» вимоги про визнання права власності на майно не заявляв і не міг заявити, а дії державного виконавця у порядку, передбаченому Законом «Про виконавче провадження» і ст.ст. 383-389 ЦПК України не оскаржував. Заявлений ним позов не узгоджується із указаними способами захисту своїх прав.

Колегією суддів апеляційного суду Закарпатської області 06 листопада 2017 р. було витребувано в Ужгородського МВ ДВС копії постанов про арешт майна боржника, на які посилався позивач як на обґрунтування своїх вимог (а.с.124), оскільки такі були відсутні в матеріалах справи.

01 грудня 2017 р. до апеляційного суду Закарпатської області були надіслані копії постанов про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Згідно з постановами про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 26984536 від 08.06.2011 р. і ВП № 37852635від 13.05.2013 р.стягувачем у виконавчому провадженні про стягнення із ОСОБА_2 на користь Банку заборгованості в розмірі 1 525 597,93 грн. є ПАТ «Фольксбанк».

Також у матеріалах справи міститься копія постанови про відкриття виконавчого провадження (а.с.87) і копія постанови про арешт майна (коштів) боржникаВП № 525232309 від 31.10.2016 р. (а.с.88), відповідно до якої стягувачем у виконавчому провадженні про стягненняіз ОСОБА_2 на користь Банку заборгованості в розмірі 1 525 597,93 грн. є ПАТ «ВіЕс Банк». Це виконавче провадження було відкрито на підставі заяви позивача від 13.09.2016 р. (а.с.86)

Тобто, арешт на іпотечне майно накладено постановою державного виконавця для задоволення вимог ПАТ «Фольксбанк» (2011 і 2013 рр.), а у 2016 р. ПАТ «ВіЕс Банк», який є правонаступником ПАТ «Фольксбанк».

Колегія суддів вважає, що ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку.

Так, позивач у законному порядку набув права вимоги за вказаним іпотечним договором із моменту його укладення, а саме з 17.09.2008 р., однак ним не було доведено необхідність звільнення спірного майна з-під арешту, оскільки він був накладений на підставі заяви саме стягувача, яким на теперішній час є позивач, а також не надав будь-яких доказів на підтвердження того, що накладення арешту на предмет обтяження є перешкодою для реалізації стягувачемсвого права як іпотеко держателя.

ПАТ «ВіЕс Банк» є стороною виконавчого провадження, наявні обтяження у вигляді арешту нерухомого майна не порушують його права позивача як іпотекодержателя та гарантують йому пріоритет перед іншими стягувачами для задоволення вимог за кредитним договором № КF52308 за рахунок предмету іпотеки.

Відповідно до ст.ст. 10 ч.1, ч.3, ст. 60 ч.1, ч.4, ст. 213 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що оскаржене рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню як суперечне положенням ст. 213 ЦПК України, а в задоволенні позову належить відмовити за безпідставністю.

Керуючись ч.ч.3,4,5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження»,ст.ст. 10, 60, 212, 213, 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1, п.3, п.4, ч.2, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, -

РІШИЛА:

1. Апеляційну скаргу Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області задовольнити.

2. Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 28 квітня 2017 року скасувати.

3. У задоволені позову відмовити.

4. Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді: