Справа № 755/7403/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" листопада 2017 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді САВЛУК Т.В.

за участі секретаря Бурячек О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика», звертаючись з позовом до суду, просило усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею: 67,70 кв.м. шляхом визнання ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 такими, що втратили право користування (позбавлення права користування), що є предметом позову.

Представник позивача ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та додаткових пояснень, які долучено до матеріалів справи.

Відповідачі - ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, шляхом направлення судових повісток за адресою, вказану у позовній заяві, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомили, процесуальним правом подати письмові пояснення (заперечення) не скористалися.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 13 квітня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір №1304001/000-КФІ/12. (а.с. 6-10)

13 квітня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» та ОСОБА_1 укладено Договір іпотеки, яким забезпечується виконання зобов'язання, що виникло у ОСОБА_1 на підставі Кредитного договору №1304001/000-КФІ/12 від 13 квітня 2012 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» та ОСОБА_1 на суму 240000,00 грн. та з відсотковою ставкою 42,000 відсотків річних, з обумовленим строком повернення боргу до 13 липня 2012 року. (а.с. 11-19)

За умовами п. 1.2. Договору іпотеки, предмет іпотеки - вид нерухомого майна - трикімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальна площа 67,7 кв.м., жила площа 41,9 кв.м.

Предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на підставі Договору дарування, посвідченого 13 червня 2004 року ОСОБА_5, державним нотаріусом 16-ої Київської державної нотаріальної контори за реєстровим номером №2-2021, зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 28 березня 2012 року, зареєстроване Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 02 серпня 2004 року, та записано в реєстрову книгу №д.41-224, за реєстровим № 499/30193, реєстровий номер майна 36312307.

24 червня 2014 року уповноважена особа ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» ОСОБА_4 звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 із заявою про реєстрацію за ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» права власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2.

За результатами розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19.06.2014 року, індексний номер 13989895 від 24.06.2014 року, відповідно до якого проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за суб'єктом - ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика»

На підставі вищезазначеного рішення держреєстратором внесено запис від 24.06.2014 року за №23392904 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Виходячи з характеру спірних правовідносин, які виникли між сторонами спору на підставі договору іпотеки, порядок звернення стягнення на предмет іпотеки був погоджений сторонами в Договорі іпотеки від 13 квітня 2012 року.

Звернення стягнення здійснюється шляхом позасудового врегулювання на підставі застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя. (п.5.2 Договору іпотеки).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні Іпотекодавця, згідно з яким Іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. (ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»)

За змістом положень частини 1 та 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 цього Закону.

Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»)

Отже, передбачений вищевказаною нормою договір про задоволення вимог іпотекодеожателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, повинні відповідати загальним положенням про договір, установленим розділом II книги п'ятої Цивільного кодексу України.

При дотриманні цих умов іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки з дотриманням умов звернення стягнення та порядку реалізації, передбачених Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрації обтяжень».

Водночас, можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», 328, 335, 376, 392 ЦК України слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 30.03.2016 року у справі №6-1851цс15 та від 14.09.2016 року у справі № 6-1219 цс16, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на предмет іпотеки було зареєстровано приватним нотаріусом, як державним реєстратором, на підставі Договору іпотеки, а не на підставі вищезгаданого договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Разом з тим до позову не долучено докази, які мали підтвердити той факт, що на момент проведення державної реєстрації за ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» права власності на квартиру АДРЕСА_2, в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, був наявний Договір про задоволення вимог іпотекодержателя укладений між Іпотекодавцем та Іпотекодержателем, що унеможливлює з'ясувати підстави набуття ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» права власності на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Виходячи з предмету позову, ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» пред'явило позов до відповідачів - ОСОБА_1, як колишнього власника квартири, та ОСОБА_2, ОСОБА_3, які зареєстровані в цій квартирі, з вимогами усунути перешкоди у здійсненні права користування майном, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою, посилаючись на положення ст. ст. 16, 316, 317, 318, 319, 321, 386, 391 Цивільного кодексу України, якими регулюється захист прав власника.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 2 ст. 58 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Законодавство не містить переліку підстав, які вважаються поважними причинами відсутності за місцем мешкання понад один рік, і за наявністю яких особа не може бути визнана такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Поважність причин відсутності особи за місцем мешкання, визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. При цьому, встановлення причин відсутності понад встановленні законом строки має відбуватися тільки після встановлення факту відсутності відповідача в зазначені строки.

Відносно доказів, які можуть бути прийняті судом на підтвердження факту не проживання особи за місцем мешкання протягом певного часу, слід виходити з загальних положень глави 5 ЦПК України.

Крім даних встановлених на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, пояснень свідків, серед допустимих письмових доказів слід відокремити належним чином завірений акт про не проживання особи за місце реєстрації протягом певного періоду часу; особистої заяви особи про вибуття з місце реєстрації на інше постійне місце проживання.

Виходячи із загального обсягу доказів, які долучено до позову, позивачем не надано суду доказів того, що ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» вчинялись дії щодо попередження власника квартира про відчудження нерухомого майна шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в досудовому порядку, та вимогою про виселення з квартири, як і відсутні докази, які мали підтвердити факт не проживання відповідачів в квартирі більше одного року, що є предметом доказування у розумінні положень ч.2 ст.405 Цивільного кодексу України.

При цьому, суд критично відноситься до наданого позивачем доказу, яким є Акт про не проживання особи за місцем реєстрації від 28 листопада 2017 року, складений мешканцями будинку №2 по вулиці Курнатовського в місті Києві - ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, оскільки в акті не зазначено, якими саме повноваженнями наділені особи, якими складено акт, їх посадове становище, за змістом акту не можливо встановити чи здійснювалась перевірка майна за місцем проживання відповідачів чи метою складання акту було саме встановлення наявності кола осіб, які проживають в цій квартирі, тому в розрізі даного спору ці докази не є належними та допустимими в частині доведення обставин не проживання відповідачів в квартирі.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. (ч.1 ст. 3 ЦПК України)

Відповідно до ст.ст. 41, 47, 55 Конституції України, ст.ст. 316-319, 325, 386, 391 та 405 ЦК України, ст. ст. 9, 109 ЖК України під правом власності слід розуміти право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом і тільки власникові у повній мірі належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Тільки він має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При цьому власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства і не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності, в тому числі і через суди.

В силу глави 3 ЦК України та статей 11, ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно ЦПК України, в межах заявлених вимог, в тому числі і щодо способу захисту, і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Зокрема, якщо власник, має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, то він може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, в тому числі, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов), або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

При цьому, з негаторним позовом можна звернутися в будь-який час, поки існує правопорушення. Якщо ж перешкоди в користуванні чи розпорядженні майном усунуті, то відповідно відсутні підстави і для звернення з негаторним позовом. Зазначене у повній мірі стосується і прав власника квартири.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. (ст.4 Цивільного процесуального кодексу України)

Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з'ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

При цьому слід виходити з положень ст. 11 ЦК про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обов'язків. Відповідно до них цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов'язки.

Конституцією України у ст.47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом.

Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщеннямє не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог у повному обсязі.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 41, 47, 55 Конституції України, ст.ст.3,11, 15, 16, 319, 321, 391, 405 Цивільного кодексу України, ст.ст. 9, 109 Житлового кодексу України, ст.ст.1, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку», Постановою Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року за №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», ст.ст. 1, 3, 4, 10, 11, 57, 59, 60, 61, 88, 208, 209, 212-215, 218, 224-226 Цивільного процесуального кодексу України ,суд

в и р і ш и в :

Відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Дніпровський районний суд міста Києва, яка подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

С у д д я