РІШЕННЯ

Іменем України

07 листопада 2017 р. Кобеляцький районний суд Полтавської області в складі:

судді - Омельченко І.І.

з участю секретаря - Логвиненко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кобеляки цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до суду із позовом, в якому зазначає, що 20 квітня 2017 року між ним та ТОВ «Єврокар Україна» укладено договір фінансового лізингу № 942, згідно якого предметом фінансового лізингу є транспортний засіб: автомобіль марки ЗАЗ-ВІДА вартістю 9758,36 доларів. В цей же день ОСОБА_1 сплатив відповідачу 18 375 грн. за організацію договору та 183.75 грн. - комісію банку. Після сплати коштів представник відповідача повідомив ОСОБА_1, що на даний час автомобіль відсутній. Після цього ОСОБА_1 з`ясував, що у відповідача відсутній дозвіл «ліцензія» на надання зазначених послуг, крім цього, враховуючи, що укладений договір так і не був посвідчений нотаріально, позивач прохає суд визнати договір фінансового лізингу № 942 недійсним та стягнути з відповідача сплачені кошти, а також понесені судові витрати.

Позивач, ОСОБА_1, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву, в якій прохає розглядати справу без його участі, а позов задовольнити.

Представник відповідача, ТОВ «Єврокар Україна», будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Суд, розглянувши матеріали справи, знаходить, що позов підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що 20 квітня 2017 року між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар України» було укладено Договір фінансового лізингу № 942, згідно якого позивач виступав в якості Лізингоодержувача, а ТОВ «Єврокар України» Лізингодавець. Предмет лізингу транспортний засіб ZAZ VIDA (а.с. 8-15).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» від 16 грудня 1997 року № 723/97- ВР фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

В силу вимог п. 5 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Таким чином обов'язковому ліцензуванню підлягає діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. За таких обставин відповідачу в силу вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України слід було б довести те, що надаючи позивачу послуги з фінансового лізингу, відповідач тим самим не здійснював діяльності з надання фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від позивача та фізичної особи.

У постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 Верховний Суд України зазначив, що, згідно пункту 4 частини першої ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 ст.4 цього ж Закону).

Суду відповідачем докази на підтвердження даних обставин, а також докази наявності у нього ліцензії на здійснення такої діяльності надані не були.

Позивач надав суду відомості про те, що заяви ТОВ «Єврокар Україна» про отримання ліцензії залишені без розгляду (а.с.17-18, 19-20).

Відповідно до ч.1 ст.227 ЦПК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За правилами ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Нормою ст. 806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Відповідно до ч.2 ст.628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

У відповідності до ч.1 ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Такий договір за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визнано, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Суд встановив, що договір фінансового лізингу № 942 від 20.04.2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Єврокар Україна» нотаріально посвідчено не було.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що договір фінансового лізингу, укладений між позивачем та відповідачем, вимагає обов'язкового нотаріального посвідчення, оскільки рухомим майном, яке є його предметом, виступає саме транспортний засіб, а не інше майно, а відтак, укладений між позивачем та відповідачем фінансового лізингу лише у простій письмовій формі є нікчемним.

Також як на одну з підстав для визнання договору фінансового лізингу недійсним, позивач посилається на те, що його умови є несправедливими, що є порушенням Закону України «Про захист прав споживачів», з чим погоджується суд, виходячи з наступного.

Суд вказує, що Закону України «Про захист прав споживачів» (ст.18), як спеціальний закон, містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною, а саме включення у договір умов, що є несправедливими, тобто таких, що встановлюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналізуючи вказану норму закону можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч.1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

При дослідження спірного договору судом виявлено ряд умов, що встановлюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Згідно п.12.1 ст.12 Договору Лізингоодержувач, який сплатив Адміністративний платіж та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний Договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання Договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання Договору та про наслідки його розірвання. У такому випадку поверненню підлягають 80 % (вісімдесят відсотків) від сплаченого Авансового платежу та/або частини Авансових платежів, 20 % (двадцять відсотків) Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання Договору. Адміністративний платіж у такому випадку поверненню не підлягає.

У відповідності до ст. 509 ЦК України зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. При цьому під добросовісністю слід розуміти належну поведінку при виникненні та виконанні зобов'язання вчинення дій таким чином, щоб при цьому не завдавалася шкода, неможливість укладення зобов'язання на засадах обману, зловживання довірою тощо. Принцип добросовісності передбачає чесну, сумлінну поведінку суб'єктів зобов'язання, вчинення ними всіх залежних від них дій щодо належного виконання зобов'язання та не порушення прав інших осіб.

Дослідженими по даній справі доказами доведено, що оспорюваний договір порушує принцип добросовісності, оскільки всупереч вимогам чинного законодавства встановлює істотні обмеження прав лізингоодержувача щодо розірвання договору, а умови договору про повне неповернення адміністративного платежу у випадку розірвання договору призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, наносять шкоду споживачеві.

Судом встановлено, що на виконання договору фінансового лізингу позивачем була сплачено кошти у сумі 18375 грн., яку відповідач відніс до комісії за організацію договору (а.с.16).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про невідповідність положень договору фінансового лізингу № 942 принципам добросовісності, розумності, справедливості та рівності сторін у договорі. Положення оспорюваного договору є несправедливими, позаяк вони призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві, що є порушенням вимог Закону України "Про фінансовий лізинг" та Закону України "Про захист прав споживачів". За таких обставин договір фінансового лізингу слід визнати недійсним, а позов в цій частині задовольнити.

Такий спосіб судового захисту цілком відповідає вимогам достатності та розумності, жодним чином не порушує прав та законних інтересів відповідача, який не поніс та не міг понести жодних витрат, крім укладання договору, який для нього є типовим, виконаний шляхом рукописного заповнення печатного бланку і крім реквізитів споживача, назви та вартості предмета лізингу договір не містить інших відомостей, які б відрізнялись від інших подібних договорів, його не можна вважати унікальним і таким, на підготовку якого могли бути витрачені значні час, зусилля та кошти.

Згідно ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Оскільки договір фінансового лізингу визнаний недійсним, то із відповідача на користь позивача слід стягнути сплачені ним кошти в сумі 18375 грн. - сплачені відповідно до договору лізингу та 183,75 грн. - завдані збитки внаслідок недійсного правочину.

Крім цього, відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому із ТОВ «Єврокар Україна» на користь ОСОБА_1 слід стягнути сплачений за подання позовної заяви судовий збір в сумі 1280 грн. та витрати за правову допомогу в сумі 1600 грн., а всього 2880 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст 10, 60, 88, 212-215 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів задовольнити.

Визнати договір фінансового лізингу № 942 від 20 квітня 2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» недійсним.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна», , р/р 9, юридична адреса 02099, м. Київ, вул. Борис- пільська, буд. 9, корпус 57, оф. 57/1 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІН НОМЕР_1, мешканця с. Перегонівка, Кобеляцького району Полтавської області, сплачені останнім кошти за виконання договору фінансового лізингу у сумі 18 375,00 (вісімнадцять тисяч триста сімдесят п'ять гривень) гривень та 183, 75 грн. - відшкодування завданих недійсним правочином збитків.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна», , р/р 9, юридична адреса 02099, м. Київ, вул. Бориспільська, буд. 9, корпус 57, оф. 57/1 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІН НОМЕР_1, мешканця с. Пере- гонівка, Кобеляцького району Полтавської області 2880 грн. понесених судових витрат.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Полтавської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10- денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя