АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 215/3195/14-ц 22-ц/774/1495/К/17
Справа № 215/3195/14-ц Головуючий в суді першої
Провадження № 22-ц/774/1495/К/17 інстанції ОСОБА_1
Категорія - 5 (ІV) Доповідач Барильська А.П.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

06 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Барильської А.П.

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар - Видрик А.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку ч. 2 ст. 197 ЦПК України за наявними у справі матеріалами, за відсутності осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату судового засідання, та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобуцивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 28 квітня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12.11.2013 року, є власником квартири АДРЕСА_1 після смерті своєї баби ОСОБА_5, померлої 26.03.2011 року.

В даній квартирі з 2006 року є зареєстрованим та проживав разом із ОСОБА_5 її син - ОСОБА_2, який і досі залишився проживати в квартирі.

Посилаючись на те, що позивач має намір продати зазначену квартиру, але не може це зробити, оскільки там проживає відповідач ОСОБА_2, який не визнає будь-яких прав позивача на квартиру, нікого в квартиру не допускає та ігнорує всі прохання позивача виїхати з квартири та знятись з реєстраційного обліку, уточнивши позовні вимоги, просив суд визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою №37 будинку №24 по вул. Тимірязєва в м. Кривому Розі, зняти ОСОБА_2 з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою та виселити його з вказаної квартири без надання іншої житлової площі.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 28 квітня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано ОСОБА_2, таким, що втратив право користування квартирою №37 будинку №24 по вул. Тимірязєва в м. Кривому Розі Дніпропетровської області.

Виселено ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_2 без надання іншої житлової площі.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 243,60 грн. сплаченого при подачі позову судового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_6 та його представник ОСОБА_3 просять рішення суду скасувати та ухвалите нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначили що позивач у встановленому законом порядку набув права користування спірною квартирою, проживає в спірному приміщенні до теперішнього часу й іншого житла не має, а тому підстави для застосування ст. 405 ЦК України до врегулювання спірних правовідносин відсутні. Крім того вказують й на відсутність підстав для застосування ст. 116 ЖК України, оскільки докази в підтвердження того, що поведінка позивача робить неможливим проживання з ним в одній квартирі та що до нього вживались з цього приводу заходи впливу відсутні. Порушення норм процесуального права вбачає в неповідомленні відповідача про розгляд справи, чим обмежено право на доступ до правосуддя.

Рішення суду в частині відмови в задоволені позовних вимог ОСОБА_4 про зняття з реєстраційного обліку в апеляційному порядку не оскаржується, тому в цій частині судом апеляційної інстанції не перевіряється, оскільки, згідно з вимогами ч. 1 ст. 303 ЦПК України і зважаючи на роз'яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» № 12 від 24.10.2008 року, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Учасники судового розгляду, будучи завчасно належним чином повідомленими про час та місце судового розгляду справи, відповідно до ч.5 чт. 76 ЦПК України, через представників, у судове засідання не зявилися. Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті. Виходячи з вимог ч.3 ст. 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, ст. 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та ст. 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнає неявку учасників судового розгляду в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_4, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12.11.2013 року, є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с. 7-9 т.1).

Відповідач ОСОБА_2 є зареєстрованим у цій квартирі з 14.11.2006 року (а.с. 11 т.1).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою №37 будинку №24 по вул. Тимірязєва в м. Кривому Розі та виселяючи з займаного ним житлового приміщення без надання іншого житла, суд першої інстанції виходив з доведеності того, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням та створює перешкоди позивачу у здійсненні правомочностей власника, робить неможливим проживання з ним в одній квартирі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, при цьому не може погодитися з задоволенням позову в частині виселення ОСОБА_2 з житла без надання іншої житлової площі, з огляду на наступне.

Статтею 47 Конституції України та ст. 9 ЖК УРСР гарантовано право громадянина на житло. Ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом.

За правилами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Разом із тим згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок (квартиру) в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування цим жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Таким чином, виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування житлом та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку (квартири) права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє право членів її сім'ї на користування цим житлом. Отже, права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири).

Як вбачається з матеріалів справи станом на теперішній час єдиним власником квартири АДРЕСА_3 є позивач ОСОБА_4, який набув право власності на неї за заповітом від 12.11.2013 року після смерті своєї баби ОСОБА_5, померлої 26.03.2011 року (а.с. 7-9 т.1).

Відповідач ОСОБА_2 був членом сім'ї своєї померлої матері й з її згоди був зареєстрованим у спірній квартирі з 14.11.2006 року, проте членом сім'ї позивача він не був і не є.

Встановивши на підставі повно та всебічно досліджених обставин, які перевірені доказами за вимогами ст. 212 ЦПК України, те, що ОСОБА_2 вселився до квартири АДРЕСА_3 зі згоди колишнього власника ОСОБА_5, із припиненням права власності якої на квартиру припинилися і похідні права відповідача на користування цим жилим приміщенням, із новим власником будинку у родинних відносинах не перебував і не перебуває, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про захист порушеного права власності позивача на квартиру на підставі ст.ст. 383, 391 ЦК України, які до спірних правовідносин застосовано правильно.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про задоволення позову в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою.

При цьому, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи відповідача та його представника, наведені в апеляційній скарзі, з приводу відсутності підстав для застосування судом першої інстанції положень ст. 405 ЦК України до врегулювання спірних правовідносин, оскільки спір судом першої інстанції було вирішено виключно на підставі ст.ст. 383, 391 ЦК України, які передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї й положення ст. 405 ЦК України, які регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік, до врегулювання спірних правовідносин не застосовувались.

На думку колегії суддів, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і доводи апеляційної скарги відповідача та його представника про те, що позивач у встановленому законом порядку набув права користування спірною квартирою, оскільки право користування спірним житлом відповідач, як член сімї ОСОБА_5, набув до зміни власника квартири, тобто за життя своєї матері, яка була її попереднім власником, тоді як ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку (квартири), при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

Твердження ж відповідача про те, що він проживає в квартирі до теперішнього часу й іншого житла не має не можуть бути підставою для збереження за ним права користування житлом, як за членом сімї попереднього власника житла, оскільки це суперечить положенням ст.ст. 321, 383 ЦК України та обмежує права власника у володінні, користуванні та розпорядженні належним йому майном.

Посилання відповідача та його представника щодо неналежного повідомлення ОСОБА_2 про розгляд справи безпідставні, скільки на його адресу судом було надіслано повістку про розгляд справи на 28.04.2017 року, яка повернулася за закінченням терміну зберігання. Крім того, про розгляд справи належним чином повідомлялася представник відповідача ОСОБА_3, яка здійснює представництво інтересів ОСОБА_2 в суді, що в силу ч.5 ст. 76 ЦПК України є належним повідомленням відповідача.

Разом з тим, перевіряючи правильність висновків суду в частині вирішення позовних вимог щодо виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги відповідача та його представника про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині, виходячи з наступного.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач ОСОБА_4 просив суд виселити відповідача ОСОБА_2 зі спірного житла без надання іншого житлового приміщення, посилаючись на те, що він робить неможливим проживання позивача у спірній квартирі (а.с. 2-4, 26-28).

Відповідно до ч.1 ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Згідно зі ст. 157 ЖК УРСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Так, відповідно до ч.1 ст. 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Статтею 11 ЦПК України закріплює принцип диспозитивності цивільного судочинства, з частини 1 якої слідує, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи те, що під час розгляду справи позивач не змінював підстав заявлених ним позовних вимог, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції за відсутності будь-яких доказів в їх обґрунтування, дійшов передчасного висновку про задоволення позовних вимог в частині виселення відповідача з квартири позивача з підстави, передбаченої ст. 116 ЖК УРСР.

Крім того, судом першої інстанції не враховано, що положення ст.ст. 157, 116 ЖК УРСР не можуть бути застосовані до врегулювання спірних правовідносин, оскільки передбачають підстави для виселення членів сім'ї власника жилого будинку (квартири), тоді як відповідач не є членом сімї позивача.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги відповідача та його представника й скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про виселення без надання іншої житлової площі з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 28 квітня 2017 року в частині задоволення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про виселення без надання іншої житлової площі скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним чинності.

Головуючий:

Судді: