БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/948/17
Провадження № 2/497/609/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

заочне

22.08.2017 року Болградський районний суд Одеської області у складі:

року Болградський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Кравцової А.В.,

при секретарі судового засідання Бекметовій Х.В.,

розглянувши заочно у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Болград цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ПАТ "Західінкомбанк" про стягнення коштів за депозитним вкладом, відсотків за користування та інфляційних втрат,

ВСТАНОВИВ:

26.11.2007 року позивач ОСОБА_1 уклав договір банківського вкладу в іноземній валюті №150 з Комерційним банком «Західінкомбінат» ТзОВ в особі Одеської філії (надалі ОСОБА_2), згідно п.п.1.1., 1,2, 1.5 якого позивач передав, а ОСОБА_2 прийняв на депозитний вклад грошові кошти в розмірі 6575євро строком на 6 місяців, з датою вимоги вкладником своїх коштів26.05.2008 року, зі сплатою 8 відсотків річних. Відповідно п.п.3.1 вищевказаного договору банківського вкладу, розрахунки за цим договором проводяться у валюті вкладу шляхом готівкових та безготівкових розрахунків.

26.05.2008 року позивачем та Банком було укладено Додаткову угоду №1 до договору про вищевказаний депозитний вклад в іноземній валюті №150, згідно з якою строк дії договору було продовжено до 26.08.2008 року.

26.08.2008 року між позивачем та Банком було укладено Додаткову угоду №2 до договору про депозитний вклад в іноземній валюті №150, згідно з якою строк дії договору було продовжено до 26.08.2017 року зі сплатою 9 відсотків річних.

Оскільки п.6 Додаткової угоди №2 від 26.08.2008 року було передбачено, що вкладник має право поповнювати вклад, позивач здійснив таке поповнення та 26.08.2008р. на його рахунок було додатково зараховано 500євро.

18.08.2008 року, на підставі законодавчо врегульованих правових норм ч.2ст.1060 Цивільного кодексу України та п.4.4.3 Договору банківського вкладу в іноземній валюті №150 від 26.11.2007 року, позивач ОСОБА_1 звернувся до Банку з заявою про повернення своїх коштів банківського вкладу з нарахованими відсотками в повному обсязі загальною сумою 7774,93євро, та висловивши свою волю про відмову продовжувати депозитний договір. ОСОБА_2 відмовив позивачу в цьому його праві.

Позивач звернувся до Приморського районного суду м.Одеса з позовом про стягнення з Банку на свою користь грошових коштівв сумі 64364,55 гривень та судові витрати по сплаті інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи в розмірі 120 гривень.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеса від 27.10.2011 року у справі №2-335/11, позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені вповному обсязі. Стягнуто з ПАТ «Західінкомбанк»на користь позивача грошові кошти за договором банківського вкладу в іноземній валюті № 150 від 26.11.2007 року в сумі 64364,55грн., що еквівалентно 5844,92євро та судові витрати зі сплати інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи в розмірі 120 гривень, а разом 64484,55гривень.

Постановою головного державного виконавця Першого ВДВС Луцького МУЮ, за виконавчим листом №2-335, виданого 11.10.2011року (набрав чинності 07.11.2011р.), було відкрито виконавче провадження щодо стягнення на користь КасаджикаA.B.64484,55грн. із наданням боржнику ПАТ «Західінкомбанк» строку на добровільне виконання до 03.04.2012 року.

Листом від 22.07.2016р. за №04-34/4026 Головним територіальним управлінням юстиції у Волинський області УДВС відділом примусового виконання рішень, позивачу було надіслано копію постанови про закінчення виконавчого провадження ВП №31947007 від 26.01.2015року, та повідомлено, що дана постанова була направлена в тому числі ліквідатору ПАТ «Західінкомбанк» уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку ОСОБА_3.

Позивач стверджує у позові, що до цього часу рішення суду боржником не виконане, що є порушенням його прав, Конституції України, ЗУ «Про захист прав споживачів», тому він змушений був звернутися до суду за захистом своїх прав з даним позовом.

Позивач та представник позивача надали суду заяви, якими, підтримавши позовні вимоги, просили суд розглянути справу за їхньою відсутністю, задовольнивши позов в повному обсязі, погоджуючись на заочний розгляд справи та ухвалення судом заочного рішення.

Відповідач, повідомлений належним чином про час та місце судового засідання, до суду не зявився, заяви про розгляд справи за його відсутністю суду не надавав, проте його представник надіслав заперечення на позов.

Так, 26.07.2017 року представник відповідача ПАТ «Західінкомбанк» уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку ОСОБА_4 надіслав суду заперечення на позов ОСОБА_1 про стягнення коштів за депозитним вкладом, просив залишити позовні вимоги без задоволення в повному обсязі, обґрунтувавши свої заперечення наступним.

Посилаючись на ч.5ст.36 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», представник відповідача вважає, що під час адміністрації, в Банку не здійснюється нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових(економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобовязань щодо сплати податків і зборів (обовязкових платежів), а також зобовязань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобовязань банку. Отже, в період дії в ПАТ «Західінкомбанк» тимчасової адміністрації з 29.05 по 23.07.2014 року не застосовувалося нарахування 3% річних, пені, інфляційних витрат, та будь-яких інших штрафних санкцій не є тими зобовязаннями, які невідємно повязані з ліквідацією Банку, та без яких неможливе здійснення процедури ліквідації банку. На думку представника відповідача, такого роду зобовязання ще більше ускладнять ситуацію щодо виконання банком своїх зобовязань перед кредиторами. Таким чином, представник відповідача вважає, що в силу ч.3ст.46 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», починаючи з 23.07.2014 року в Банку не могло виникнути жодних зобовязань, які випливають з договору банківського вкладу в іноземній валюті №150 від 26.11.2007 року.

Крім того, представник відповідача посилається також на ч.5ст.45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», згідно якої протягом 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону, будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників в межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами.

Оголошення про початок ліквідаційної процедури ПАТ «Західінкомбанк» та прийняття вимог кредиторів, зазначає представник відповідача, було опубліковано в газеті «Голос України» №142 (5892) від 29.07.2014 року, проте з моменту опублікування вищевказаного оголошення від позивача не надходило жодних вимог до Уповноваженої особи ФГВФО з відповідною заявою про визнання його вимоги (% річних, пені та інфляційних витрат за період з 27.03.2012 по 29.05.2014 року) до ПАТ «ЗАхідінкомбанк» протягом встановленого законом 30-денного строку, тому такі вимоги в силу ст.49 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вважаються погашеними, а тому позов про їх стягнення з ПАТ «Західінкомбанк» на користь позивача є безпідставною.

Розглянувши надані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову та наявність підстав для задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Постановою Пленуму ВГСУ №14 від 17 грудня 2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» визначено момент виконання грошового зобовязання (день платежу) а саме: грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обовязок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Грошовим зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.Грошове зобов'язання виражається в грошових одиницях України або в грошовому еквіваленті в іноземній валюті. Якщо зобов'язання виражене в банківському металі, то відповідне правовідношення не є грошовим зобов'язанням, і до нього не застосовуються норми про відповідальність за порушення такого зобов'язання.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 ЦК України.

З урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

З урахуванням пункту 30.1 статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, а згідно з пунктом 8.1 статті 8 цього Закону банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. При цьому порушення банком, що обслуговує платника (боржника), строку перерахування коштів до банку, який обслуговує кредитора, або несвоєчасне зарахування банками коштів на рахунок кредитора, в зв'язку з чим сталося прострочення виконання грошового зобов'язання, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання цього зобов'язання, однак надає боржникові право звернутися до банку, який його обслуговує, з вимогою щодо сплати пені відповідно до пункту 32.2 статті 32 названого Закону (див. також частину третю статті 343 ГК України).

Як визначено СТ.599ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. При цьому чинне законодавство не повязуєприпинення грошового зобовязання з наявністю судового рішенняпро стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми чи відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання такого рішення.

За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання через відсутність в нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов'язання, суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов'язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

Аналізуючи правовідносини щодо грошових зобовязань, ВСУ висловив правові позиції про застосування статті 625 Цивільного кодексу України в «ОСОБА_5 практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві» від 20березня 2014р., які полягають у наступному.

Відповідальність за порушення грошових зобов'язань регламентується главою 51 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Законами України від 7 грудня 2000р. №2121-111 «Про банки і банківську діяльність», від 12 липня 2001р. №2664-ІП «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», від 3 липня 1991р. №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закон № 1282-ХІІ), від 7 березня 1996р. №85/96-ВР «Про страхування», від 1 липня 2004р. №1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», від 5 квітня 2001р. №2346-ПІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі - Закон №2346-ПІ), від 24 червня 2004р. №1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон №1875-IV), Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993р. №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет №15-93), Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003р., №1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення», а також іншими нормативно-правовими актами, у тому числі виданими Національним банком України в межах повноважень, що визначені Законом України від 20 травня 1999р. №679-XIV «Про Національний банк України».

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, а тому визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. При цьому важливим виявляється питання, які зобов'язання є грошовими.

Відповідно до ч.1ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом ч.2ст.625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов'язанняі є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011р. у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст.625 ЦК України, не є штрафними санкціями (постанова ВСУ від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс1 1).

Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційних нарахувань та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від наявності або відсутністю вини боржника.

Згідно з ч.1ст.598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Ці підстави зазначені у статтях 599, 600, 604-609 ЦК України.

Зважаючи на відсутність в зазначених правових нормах такої підстави припинення зобов'язання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, слід дійти висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України.

Ця правова позиція підтверджена і судовою практикою ВСУ (Постанова ВСУ від 20 грудня 2010р. у справі №3-57гс10, від 4 липня 2011р. у справі №3-65гс11, від 12 вересня 2011р. у справі №3-73гс11, від 24 жовтня 2011р. у справі №3-89гс11, від 14 листопада 2011р. у справі №3-1 Ібгсі1, від 23 січня 2012р. у справі №3-142гс11).

Цю позицію також підтримує колегія суддів Судової палати у цивільних справах ВСУ в Ухвалі від 12 березня 2009р., в якій зазначено:Наявність судових рішень про стягнення боргу та передбачених ч.2ст.625 ЦК грошових сум за інші періоди невиконання боржником зобовязання й відкриття виконавчого провадження за цими рішеннями за відсутності реального виконанняборжником свого зобовязання (добровільного чи примусового) не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін.

Навіть якщо розглядати питання у площині застосування ст.22ЦК України, тією ж Ухвалою зазначено:Відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, є окремим випадком застосування загального принципу цивільного права (ч.1ст.22 ЦК), за яким особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи;шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою;вина правопорушника.

Перші три елементи розглядаються як об'єктивні умови відповідальності, доведення наявності яких покладається на потерпілу особу (кредитора). Четвертий складовий елемент правопорушення вина є суб'єктивною умовою цивільно-правової відповідальності особи, яка порушила зобов'язання(боржника). Тому кредитор має довести не лише розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, але й самий факт порушення боржником його обов'язку та причинний зв'язок між цим порушенням і шкодою. Навпаки, щоб звільнитись від відповідальності, боржник має довести відсутність своєї вини.

Під збитками розуміють майнову шкоду у грошовому виразі. Зокрема, збитками є:втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які вона зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які б особа могла реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). При визначенні неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

В даному випадку, протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи підтверджується строком, в продовж якого боржником (відповідачем) не виконувалося рішення суду,шкідливий результат - збитки які виникли у звязку із зміною курсу долару США до курсу гривні, причинний звязок - негативні для стягувана наслідки як результат бездіяльності, вину підтверджує наявність судового рішення в якому встановлено факт невиконання зобовязань за договором позики.

ВССУ в постанові № 6-4351св14 зазначає: Пунктом 5.1. договорів банківського вкладу, де стороною виступає позивач, передбачено, що за невиконання або неналежне виконання своїх зобов'язань банк сплачує вкладнику неустойку в розмірі, передбаченому чинним законодавством України.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», в разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня в розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. В разі, коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі.

Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника (п.22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (п.19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (п.17); виконавець - це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (п.3).

Преамбула Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначає метою цього Закону створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України.

Відповідно до п.5ч.1ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (ч. 1 ст. 1058 ЦК України).

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем, та несе відповідальність за неналежність надання цих послуг, передбачену ч.5ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно п.8.2 Постанови ВГСУ №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013р. (в редакції від 16.12.2015р.), якщо за умовами договору сума платежу, що визначена в іноземній валюті, на день виникнення у відповідача грошового зобов'язання перераховується у гривню, і, в подальшому, на день фактичної сплати коштів згідно з таким перерахунком не змінюється, тобто залишається гривневим, то з моменту перерахунку боржник відповідно до частини другої статті 625 ЦК Українизобов'язаний на вимогу кредитора сплатити борг з урахуванням встановленого індексуінфляції за весь час прострочення виконання даного зобов'язання.

Верховний Суд України у справі № 6-2558цс15 від 1 червня 2016 року висловив правовий висновок, відповідно до якого положення Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини, які випливають з договору банківського вкладу.

Відповідно до ч.1ст.509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст.1058 ЦК України передбачено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї, або дохід в іншій формі, - на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно ч.1ст.1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Крім того, як зазначено у ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином згідно умов договору та вимог цього Кодексу.

Ч.1 ст.610 цього Кодексу визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6-13275св14 від 16.07.2014 року, зазначено наступне.

Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом та загальними принципами міжнародного права.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні (ч.1ст.323 ЦК України).

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена в його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом(ч.2 ст. 323 ЦК України).

Проте, в порушення цих норм, позивач позбавлений права користуватися своїм майном.

В даному випадку його майном є грошові кошти, які банк отримав від позивача на умовах строковості та платності, та до цього часу не повернув.

В Ухвалі ВССУ від 23.03.2016 року у справі № 6-34921ск15 зазначено що, «Враховуючи приписи абз.2ч.2ст.214, п.2ч.1ст.360-7 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе відступити від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2001цс15, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України запровадження тимчасової адміністрації в банку унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Між тим, цим Законом питання стягнення коштів при запровадженні тимчасової адміністрації на підставі рішень судів не регулюється.

Дійсно, ст.36 цього Закону встановлено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку.

Системний аналіз норм вказаного Закону свідчить про те, що нездійснення задоволення вимог вкладників, крім зазначених у п.1ч.6ст.36 Закону, стосуєтьсязаборони проведення виплат Фондом, уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на вимогу вкладника, тобто у випадку, коли така подається останнім безпосередньо до уповноваженої особи Фонду, який набуває повноваження органів управління банку, а уповноважена особа має право діяти від імені банку без довіреності (ст. 36, 37 Закону).

Як зазначено, порядок виконання судових рішень про примусове стягнення коштів з банку, в якому запроваджена тимчасова адміністрація, визначено відповідними нормами Закону України «Про виконавче провадження», якими встановлено зупинення виконавчого провадження при запровадженні тимчасової адміністрації, а при прийнятті рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, - його закінчення із надсиланням виконавчого документа до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Колегія суддів вважає, що саме таким чином і у такий спосіб реалізується положення Закону про нездійснення примусового стягнення коштів, а не шляхом відмови у позові вкладника до банку і в разі встановлення порушення, невизнання чи оспорювання його прав та позбавлення останнього права на судовий захист.

При цьому колегія суддів виходить з того, що належним відповідачем у справі є саме банк, між яким та вкладником існують матеріально-правові відносини з приводу виконання укладеного між цими особами договору та його виконання.

Дії (бездіяльність) Фонду, його уповноважених осіб може бути предметом оскарження в суді, або ж спір між вкладником і цими особами підлягає розгляду судом лише за умов,коли останні не виконують чи неналежно виконують свої обов'язки, визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Про причини не виконання чи неналежного виконання цих обовязків тут не йдеться.

Відповідно до частини 1 ст.550 ЦКУ право на неустойку виникає незалежно від наявності в кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобовязання.

Відповідно до ст. 552 ЦКУ сплата неустойки не позбавляє кредитора можливості вимагати також і відшкодування збитків. За загальними правилами, визначеними ст.22 та 623 ЦКУ, особа, якій завдано збитків внаслідок порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Крім того, якщо особа, яка порушила право, одержала у звязку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

В разі, якщо санкції договором не передбачені, кредитор відповідно до ст.625 ЦКУ, має право вимагати від боржника сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення платежу, а також 3% річних від простроченої суми.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», в разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня в розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. Якщо вартість роботи (послуги) не визначена, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Відповідно п.2ч.1ст.268 ЦК України, на вимогу вкладника до банку (фінансової установи) про видачу вкладу, позовна давність не поширюється.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення на його користь з відповідача коштів за період невиконання рішення Приморського районного суду м.Одеса від 27.10.2011 року у справі № 2-335/11 в період з 27.03.2012р. по 26.07.2017р., підлягають задоволенню, виходячи з присудженої до стягнення суми - 64 364,55грн., а саме: 3% річних в сумі 10141.00 грн.; пеня в сумі 10141.30 грн.; інфляційні втрати в сумі 72995,03грн., що, разом, становить 275077,03грн., оскільки саме цю суму просить стягнути позивач і розрахунок якої не оспорює відповідач, лише цілком не погоджуючись з самим фактом стягнення цих коштів.

Частиною пятою ст.119 ЦПК України із змінами, внесеними згідно із Законом №3674-VI від 08.07.2011 «Про судовий збір», станом на момент звернення з позовом, встановлено, що до позовної заяви додається документ, що підтверджує сплату судового збору.

Частиною першою ст.121 ЦПК України із змінами, внесеними згідно із Законом №3674-УІ від 08.07.2011 «Про судовий збір», станом на момент звернення з позовом, визначено, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання позивачем ухвали.

Разом з тим, частиною третьою ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» із змінами, внесеними згідно із Законом № 3674-УІ від 08.07.2011 «Про судовий збір», встановлено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

В частині третій статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів" (Відомості Верховної Ради України, 2006р., №7,ст.84) слова "державного мита" замінені словами "судового збору".

Отже, споживачів за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав, звільнено від сплати судового збору приписами пункту 3 ч.2 ст.ю Закону України «Про судовий збір» шляхом внесення змін до ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч.1ст.6 Закону України «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства.

Зазначене підтверджується судовою практикою, зокрема, ухвалою ВССУ від 19.10.2016 року у справі №758/8916/15ц (№ в ЄДРСРУ 62202025) вказано, що «Згідно ч.ч.1,2 ст.79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Законом України «Про судовий збір» встановлено, що за подання заяв, скарг до суду на всій території України справляється судовий збір. Відповідно до ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Роз'ясненнями, викладеними у п.5 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», також вказано, що, оскільки ст.5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку пільг щодо сплати судового збору, то при визначенні таких пільг слід керуватися іншим законодавством України, наприклад, ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Посилання представника позивача у запереченнях на те, що від позивача не надходило жодних вимог до Уповноваженої особи ФГВФО з моменту опублікування оголошення про початок ліквідаційної процедури ПАТ «Західінкомбанк» та прийняття вимог кредиторів, яке було опубліковано в газеті «Голос України» №142 (5892) від 29.07.2014 року, суд не може брати до уваги як підставу для залишення вимог позову без задоволення, враховуючи вищевикладене, у тому числі, наступне. Позивач у даній справі, як зазначено вище по тексту, вже звертався до суду з приводу порушення своїх прав Відповідачем, його вимоги рішенням Приморського районного суду м.Одеси суду були задоволені, і Відповідачу було відомо, що це рішення суду перебуває на примусовому виконанні, а поверненням виконавчого листа виконавчою службою на адресу Уповноваженої особи ФГВФО з моменту опублікування оголошення про початок ліквідаційної процедури ПАТ «Західінкомбанку», відповідна Уповноважена особа ФГВФО була сповіщена про існування Рішення Суду, яке підлягало безумовному обов'язковому виконанню ним, як уповноваженою на те особою без додаткового про це нагадування. Зазначене Рішення суду, як і зобов'язання Відповідача з повернення Вкладу, досі добровільно на підставі вимог Закону не виконане, і саме тому в Позивача з'явилося право на захист у судовому порядку своїх порушених Відповідачем вищезазначених прав на підставі вищевикладених судом законодавчих норм.

Таким чином, на підставі вищевикладеного, враховуючи приписи Вищих судів України, керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст.10,22 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст.ст.22, 323, 509, 526, 536, 549-552, 598, 599, 625 ЦК України, ст.ст.3, 10, 11, 60, 131, 208, 209, 212-215, 223-228 294 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства "Західінкомбанк" про стягнення коштів за депозитним вкладом, відсотків за користування та інфляційних втрат задовольнити в повному обсязі.

Стягнути на користь позивача ОСОБА_5 з відповідача ПАТ «Західінкомбанк» (пр.Перемоги,15, м.Луцьк, Україна, 43005), за період невиконання рішення Приморського районного суду м.Одеса від 27.10.2011року (справа № 2-335/11), з 27.03.2012р. по 26.07.2017р., наступні кошти:

-3% річних в сумі 10141(десять тисяч сто сорок одну) гривню;

-пеню в сумі 10141 (десять тисяч сто сорок одну) гривню 30 коп.;

-інфляційні втрати в сумі 72995 (сімдесят дві тисячі девятсот девяносто пять) гривень 03 коп.,

а разом, усього 275 077 (двісті сімдесят пять тисяч сімдесят сім гривень) 03коп.

Заочне рішення суду може бути переглянуте Болградським районним судом Одеської області за заявою відповідача, яка подається до канцелярії суду особисто відповідачем чи його представником, або надсилається ними поштою на адресу суду.

Рішення також може бути оскаржене зацікавленими особами шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Одеської області через Болградський районний суд Одеської області протягом 10 днів з дня отримання його копії, а відповідачем - після отримання копії ухвали суду про відмову у перегляді заочного рішення.

Суддя А.В.Кравцова