Справа № 346/811/17
Провадження № 22-ц/779/1838/2017
Головуючий у 1 інстанції П'ятковський В. І.
Суддя-доповідач Малєєв
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Малєєва А.Ю.,

суддів: Матківського Р.Й., Фединяка В.Д.,

секретаря Капущак С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10 травня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и л а :

позов заявлено в лютому 2017 (а.с. 2-3).

Обґрунтування позовних вимог.

18 серпня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір (заяву позичальника) № IF0ВRJ54565790 (а.с. 5), за яким Банк надав відповідачу кредит у розмірі 6837,20 грн строком з 18.08.2013 по 17.08.2015 включно.

В зв'язку з невиконанням належним чином позичальником кредитних зобовязань його заборгованість згідно Розрахунку, представленого Банком (а.с. 4), станом на 02.12.2016 склала 13917,89 грн, в т.ч.: 5377,35 грн заборгованість за кредитом; 4,08 грн заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 328,20 грн заборгованість по комісії за користування кредитом; 7069,31 грн пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; 500,00 грн штраф (фіксована частина); 638,95 грн штраф (відсоток від суми).

Просили стягнути з відповідача на користь Банку заборгованість за кредитним договором в сумі 13917,89 грн та 1600,0 грн судових витрат.

Відповідач ОСОБА_2 05.04.2017 подав до суду першої інстанції Заяву про застосування строку позовної давності (а.с. 32). Вважає, що строк позовної давності сплинув 18.08.2016, а позивач звернувся з позовом лише 08.02.2017.

Просив в позові відмовити.

Представник Банку проти вказаної заяви заперечив. Пояснив, що відповідно до п. 1.7.31 Умов договору строк позовної давності за кредитним договором щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років. Оскільки, строк виконання зобов'язань встановлено до 17.08.2015 (п. 2 заяви позичальника), тому строк позовної давності не пропущено і він спливає 17.08.2065 (а.с. 36-37).

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10 травня 2017 року відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 13917,89 грн заборгованості за кредитним договором №IF0BRJ5456790 від 18 серпня 2013 року та 1600 грн судового збору за спливом строку позовної давності.

Представник позивача ОСОБА_1 акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» ОСОБА_3 оскаржив указане рішення в апеляційному порядку. Обґрунтування апеляційних вимог: суд безпідставно не взяв до уваги збільшення строку позовної давності до 5 років; Банком строк позовної давності не пропущено, враховуючи збільшення строку позовної давності до 5 років та звернення позивача до суду 17.02.2017; заборгованість відповідача в межах строку позовної давності становить за тілом кредиту 5377,35 грн, за процентами 4,08 грн, за комісією 328,20 грн та за пенею 3134,59 грн (за період з 02.12.2015 по 02.12.2016).

Просить рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта ОСОБА_4 вимоги апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити з наведених у ній підстав.

Відповідач ОСОБА_2 проти доводів апеляційної скарги заперечив, просив її відхилити та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

За наслідками апеляційного розгляду, апеляційний суд вважає необхідним, апеляційну скаргу задовольнити частково з таких мотивів.

Фактичні обставини.

Згідно матеріалів справи, 18.08.2013 між ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі Банк) та ОСОБА_2 (далі позичальник, відповідач) укладено кредитний договір (заяву позичальника) № IF0ВRJ54565790 (далі Кредитний договір), за яким Банк надав відповідачу кредит у розмірі 6837,20 грн строком по 17.08.2015 включно (Заява Позичальника а.с. 5).

В підтвердження заборгованості за кредитним Договором Банком представлено Розрахунок заборгованості за договором № IF0ВRJ54565790 від 18.08.2013 (а.с. 4, далі Розрахунок заборгованості), згідно якого станом на 02.12.16 загальна заборгованість становила 13917,89 грн, в т.ч.: 5377,35 грн заборгованість за кредитом; 4,08 грн заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 328,20 грн заборгованість по комісії за користування кредитом; 7069,31 грн пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; 500,00 грн штраф (фіксована частина); 638,95 грн штраф (відсоток від суми).

На а.с. 6-15 міститься копія Умов та правила надання банківських послуг.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог за спливом строку позовної давності та застосовуючи за заявою відповідача наслідки пропуску строку позовної давності, встановлені приписами ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦК України, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку, що правовідносини між сторонами з приводу кредитування регулюються тільки заявою позичальника, строк виконання зобов'язань за якою встановлений до 17 серпня 2015 року, що в заяві позичальника вказано, що він згоден з Умовами та надання споживчого кредиту фізичним особам, однак, на вказаних Умовах відсутній підпис відповідача, а доказів того, що вказані Умови і правила є саме тими Умовами, які розумів ОСОБА_2, підписуючи заяву позичальника, матеріали цивільної справи не містять, що вказані Умови та правила підписані тільки головою правління ЗАТ КБ "ПриватБанк" та не мають необхідних реквізитів (відсутня дата їх складання та погодження сторонами кредитної угоди; названі Умови і правила не містять жодної ідентифікуючої ознаки на предмет їх невід'ємності від заяви позичальника і в цій заяві не зазначено), що питання визначення строку позовної давності врегульовано у згаданих Умовах та правилах. І тому суд першої інстанції не мав підстав вважати, що банком отримана згода ОСОБА_2 на укладення кредитного договору з врахуванням названих Умов та правил, на які посилається позивач, і п.1.7.31 яких передбачає строк позовної давності 50 років для вимог Банку до позичальника.

Це рішення відповідає вимогам закону не у повній мірі.

1. Щодо зобов`язань між сторонами.

Згідно матеріалів справи, відповідач не заперечив факт отримання грошових коштів за Кредитним договором та не надав суду докази належного виконання взятих на себе кредитних зобов'язань. Відтак, констатована рішенням суду першої інстанції наявність заборгованості за Кредитним договором відповідача-позичальника перед Банком, що виникла в зв'язку з невиконанням взятих кредитних зобов'язань, відповідає фактам справи і нормам закону.

2. Щодо розрахунків заборгованості.

Наданий суду в підтвердження заборгованості позичальника перед Банком розрахунок не спростовано відповідачем ні під час розгляду справи судом першої інстанції, ні під час апеляційного провадження. Клопотання про експертизу не заявлялось. Альтернативний варіант розрахунку не надавався. За цих обставин апеляційний суд констатує, що відповідно до вимог ст. 57, 60 ЦПК України позивач свої докази, обґрунтування та розрахунки заборгованості надав, а відповідач-апелянт ні.

Відтак, загальний залишок заборгованості позичальника перед Банком становить 5377 грн 35 коп. та 4,08 грн заборгованості по відсотках.

3. Щодо спливу позовної давності.

3.1. Щодо загального залишку заборгованості.

Апеляційний суд не погоджується з доводами відповідача з приводу того, що строк позовної давності сплив 18.08.2016 (Заява, а.с. 32), та з висновком суду першої інстанції, що строк повернення кредиту встановлено до 17.08.2015, а позивач звернувся з даним позовом лише 17.02.2017, пропустивши загальний трьохрічний строк звернення до суду, з таких мотивів.

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Судом встановлено, сторонами по справі не заперечено, що сторони встановили як строк кредиту з 18.08.2013 по 17.08.2015 включно (п.2 Заяви Позичальника), так і умови погашення кредиту щомісячними платежами у сумі 285 грн 24 коп., а з 21.07.2014 у сумі 394 грн 64 коп. (п. 7 Заяви Позичальника), а також умови повернення кредиту та відповідальність за їх порушення.

Відтак, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання позичальником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло згідно Кредитного договору.

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а тому і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Аналізуючи умови Кредитного договору та зміст вищевказаних правових норм, апеляційний суд, враховуючи приписи постанов ВСУ, вважає, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Однак, умовами п. 12 Кредитного договору (а.с. 5) сторони узгодили, що при порушенні строків погашення заборгованості терміном погашення кредиту вважається 211 день з моменту виникнення порушення, а заборгованість за кредитом, починаючи з 211 дня вважається прострочено.

Відтак, висновок суду першої інстанції щодо перебігу позовної давності ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

За таких обставин, сторони Кредитного договору узгодили, що строк повернення кредиту щомісячно, однак, терміном погашення кредиту визначили 211 день з моменту виникнення порушення (17.04.2014 сім місяців після першого наступного місяця з 18.08.2013 дня підписання Заяви Позичальника), а позивач звернувся з даним позовом 17.02.2017, не пропустивши загальний трьохрічний строк звернення до суду щодо стягнення з позичальника невиконаних боргових зобов'язань за кредитом (кожного несплаченого щомісячного платежу).

Відтак, апеляційний суд вважає, що позовна вимога Банку щодо стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитом підлягає задоволенню.

3.2. Щодо стягнення пені.

За змістом норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду та починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Відтак, апеляційний суд, враховуючи вищевказані приписи закону, вважає, що позовна вимога Банку щодо стягнення з відповідача пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором підлягає до задоволення частково (в межах останніх 12 місяців перед його зверненням 17.02.2017 як кредитора до суду) і становить 3126 грн 02 коп.

4. Щодо одночасного стягнення з боржника пені та штрафів (фіксованої частини в розмірі 500 грн та процентної складової в розмірі 638 грн).

За приписами постанови Верховного Суду України від 11.10.2017 №343/1910/15-ц, відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України ). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України ).

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що одночасне стягнення з боржника пені та штрафів (фіксованої частини в розмірі 500 грн та процентної складової в розмірі 638 грн) не підлягає задоволенню.

5. Щодо стягнення з відповідача судового збору.

Приписами ч. 1 ст. 88 ЦПК України встановлено, що у разі часткового задоволення позову судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відтак, стягненню з відповідача на користь Банку підлягають судові витрати в сумі 1995 грн 84 коп.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за належне, апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Керуючись ст. 209, 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10 травня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання якого за адресою: вул. Достоєвського 18/2, м. Коломия Івано-Франківської області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1 акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором (Заявою Позичальника) № IF0ВRJ54565790 від 18.08.2013 в розмірі: 5377,35 грн заборгованості за кредитом, 4,08 грн заборгованості по відсоткам; 3126,02 грн пені та 1995,84 грн судового збору.

У решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий А.Ю. Малєєв

Судді: Р.Й. Матківський

ОСОБА_5