Справа № 165/326/17 Провадження № 22-ц/773/1631/17 Головуючий у 1 інстанції: Ушаков М.М.
Категорія: 30 Доповідач: Данилюк В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Грушицького А. І., Шевчук Л. Я.,

з участю:

секретаря Вергуна Т. С.,

представника позивачів ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних збитків від знецінення грошових коштів за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 09 жовтня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 06 лютого 2017 року звернулися в суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних збитків від знецінення грошових коштів. Позов мотивовано тим, що відповідача по справі ОСОБА_4 вироком Володимир-Волинського міського суду Волинської області визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі строком 4 (чотири) роки. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання, призначеного вироком Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 20.12.2013 року за ч. 1 ст. 358 КК України у виді шести місяців арешту, більш суворим покаранням, призначеним за даним вироком, остаточно визначено за даним вироком до відбування покарання у виді обмеження волі на строк чотири роки. Обвинуваченому зараховано у строк відбуття покарання, призначеного за даним вироком, час його тримання під вартою з 03.08.2011 року по 21.08.2013 року з розрахунку, що відповідно до ст. 72 КК України одному дню позбавлення волі відповідає два дні обмеження волі та він вважається таким що відбув призначене йому за даним вироком покарання повністю. Цивільні позови потерпілих задоволені частково, стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 18016,18 грн. матеріальної шкоди, та 50000,00 грн. моральної шкоди, стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 50000,00 грн. моральної шкоди, в задоволенні решти вимог відмовлено. Судом було видано в справі виконавчі листи, які були предявлені до виконання. Позивачі вказують, що станом на 27.10.2016 року заборгованість по виконавчому листу № 154/3105/13-к про стягнення з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 становить 50000,00 грн., заборгованість по виконавчому листу № 154/3105/13-к про стягнення з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 - 42016,18 грн.

Станом на 01 лютого 2017 року заборгованість по виконавчому листу № 154/3105/13-к про стягнення з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 становить 39016,18 грн., оскільки ОСОБА_4 до моменту звернення до суду сплачено 3000,00 грн.

Позивачі вважають, що відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦПК України стягненню з відповідача в користь позивача ОСОБА_3 підлягають суми відшкодування інфляційних збитків та 3% річних у розмірі 42705,75 грн., із розрахунку 38740,00 грн. (сума інфляційних) + 3965,75 грн. (сума 3% річних) = 42705,75 грн.; та стягненню з відповідача в користь позивача ОСОБА_2 підлягають суми відшкодування інфляційних збитків та 3% річних у розмірі 35515,14 грн., із розрахунку 31850,38 грн. (сума інфляційних) + 3664,76 грн. (сума 3% річних) = 35515,14 грн. Крім того, просять стягнути з відповідача в користь позивача ОСОБА_2 понесені по справі судові витрати: 640,00 грн. сплаченого судового збору та 1500,00 грн. понесених витрат за складання позовної заяви, всього 2140,00 грн.

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 09 жовтня 2017 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 42705 (сорок дві тисячі сімсот п'ять) грн. 75 коп. відшкодування інфляційних збитків та 3% річних. Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 35515 (тридцять п'ять тисяч п'ятсот п'ятнадцять) грн. 14 коп. відшкодування інфляційних збитків та 3% річних. Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати в розмірі 2140 (дві тисячі сто сорок) грн. 00 коп.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач порушив грошове зобов'язання щодо відшкодування моральної шкоди, то позовні вимоги про стягнення на користь позивачів інфляційних втрат та трьох відсотків річних на підставі ст. 625 ЦК України є обґрунтованими, розрахована позивачами сума відповідачем не оспорилась.

Однак, з такими висновками не погоджується суд апеляційної інстанції на підставі наступного.

Судом встановлено, що 30 травня 2014 року вироком Володимир-Волинського міського суду Волинської області ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі строком 4 (чотири) роки. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання, призначеного вироком Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 20.12.2013 року за ч. 1 ст. 358 КК України у виді шести місяців арешту, більш суворим покаранням, призначеним за даним вироком, остаточно визначено за даним вироком до відбування покарання у виді обмеження волі на строк чотири роки. Обвинуваченому ОСОБА_4 зараховано у строк відбуття покарання, призначеного за даним вироком, час його тримання під вартою з 03.08.2011 року по 21.08.2013 року з розрахунку, що відповідно до ст.72 КК України одному дню позбавлення волі відповідає два дні обмеження волі та він вважається таким що відбув призначене йому за даним вироком покарання повністю. Цивільні позови потерпілих задоволені частково, стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 18016,18 грн. матеріальної шкоди, та 50000,00 грн. моральної шкоди, стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 50000,00 грн. моральної шкоди, в задоволенні решти вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 та в користь ОСОБА_3 по 3000,00 грн. витрат на правову допомогу (а.с.9-11).

Постановою головного державного виконавця Нововолинського міського ВДВС ГТУЮ у Волинській області від 05.07.2016 року було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 154/3105/13-к, виданого Нововолинським міським судом Волинської області 02.07.2014 року, про стягнення з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 50000,00 грн. моральної шкоди (а.с. 5).

Постановою головного державного виконавця Нововолинського міського ВДВС ГТУЮ у Волинській області від 05.07.2016 року було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 154/3105/13-к, виданого Нововолинським міським судом Волинської області 02.07.2014 року, про стягнення з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 50000,00 грн. моральної шкоди (а.с. 6).

Із листа головного державного виконавця Нововолинського міського ВДВС ГТУЮ у Волинській області від 27.10.2016 року № 16566 встановлено, що 24.07.2014 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження в зв'язку із сплатою на підставі виконавчого листа № 154/3105/13-к про стягнення з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 3000,00 грн. боргу; 24.07.2014 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження в зв'язку із сплатою на підставі виконавчого листа № 154/3105/13-к про стягнення з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 3000,00 грн. боргу; 10.03.2016 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження в зв'язку із сплатою на підставі виконавчого листа № 154/3105/13-к про стягнення з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 18016,18 грн. боргу.

Станом на 27.10.2016 року заборгованість по виконавчому листу №154/3105/13-к про стягнення з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 становить 50000,00 грн., заборгованість по виконавчому листу № 154/3105/13-к про стягнення з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 становить 42016,18 грн.; всього боржником ОСОБА_4 сплачено заборгованості по виконавчим листам № 154/3105/13-к виданих Нововолинським міським судом 02.07.2014 року на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за період з 2013 року по 2016 рік сплачено 32000,00 грн. (а.с.7).

Станом на 01 лютого 2017 року заборгованість по виконавчому листу №154/3105/13-к про стягнення з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 становить 39016,18 грн., за мінусом 3000,00 грн. сплачених до моменту звернення із позовом до суду.

Судом першої інстанції встановлено, що станом на день звернення до суду, судове рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 30.05.2014 року по справі № 154/3105/13-к не виконане.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно повязується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК, нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобовязання та є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 06.06.2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24.10.2011 р. у справі № 6-38цс11, від 27.01.2016 р. № 6-771цс15).

Статтею 625 ЦК України регулюються зобовязальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобовязання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов'язальних правовідносин.

В даній справі спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, що регулюється Законом України «Про виконавче провадження», тому до них не можуть застосовуватись норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15.

Крім того, вироком Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 30.05.2014 року вже встановлено розмір завданої потерпілим шкоди та стягнуто її, а відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-3019цс15, при наявності у справі судового рішення, яким вже було встановлено розмір завданої шкоди та відповідно стягнуто її, такий розмір шкоди відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при вирішенні справи і суд не вправі змінювати його, в тому числі шляхом застосування положень ст. 625 ЦК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин.

Згідно із ч. 1 ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

На підставі наведеного, враховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів апеляційного суду вважає, що оскільки судом першої інстанції допущено неповне неправильне застосування норм матеріального права, то в силу вимог п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 09 жовтня 2017 року в даній справі скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних збитків від знецінення грошових коштів відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді