Єдиний унікальний номер 233/2582/17 Номер провадження 22-ц/775/2122/2017
Головуючий в І інстанції Малінов О.С. Єдиний унікальний номер 233/2582/17
Доповідач Папоян В.В. Номер провадження 22-ц/775/2122/2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2017 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Папоян В.В.

суддів Біляєвої О.М., Кішкіної І.В.,

за участю секретаря Ротар Я.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті апеляційні скарги ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 03 листопада 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 управління Національної поліції в Донецькій області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, завданої бездіяльністю слідчого,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення моральної шкоди, завданої бездіяльністю слідчого Костянтинівського МВ ГУМВС у Донецькій області, яка полягала у навмисному ухиленні від вирішення питання щодо обрання запобіжного заходу відносно позивача і його тривалості відповідно до положень Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод; навмисному невиконанні вказівок суду зазначених в ухвалі Апеляційного суду Запорізької області від 26.03.2015 року та в ухвалах Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 28.05.2015 року та від 09.06.2015 року. У звязку з чим, посилаючись на ст.. 1173, 1176 ЦК України, просив стягнути на його користь завдану моральну шкоду у розмірі 200000,00 грн.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 03 листопада 2017 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування скарги зазначає, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку, що ним не надано доказів на підтвердження спричинення моральної шкоди та не врахував ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 26.03.2015 року та ухвали Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 28.05.2015 року та від 09.06.2015 року з яких убачається бездіяльність слідчого. Саме в наслідок цих неправомірних дій та бездіяльності співробітників органу, що здійснює досудове розслідування було порушено його права та завдано моральні страждання. Крім того, вважає, що до спірних відносини суд першої інстанції мав право за аналогією закону застосувати положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».

Представник позивача також надав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, оскільки рішення суду було ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Та зазначив, що при ухваленні рішення судом не було враховано правові висновки викладені у постанові ВСУ від 25.05.2016 року у справі №6-440цс16 в якій зазначено, що громадяни мають право на відшкодування шкоди яка завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю «посадової особи» і за відсутності підстав для застосування ст. 1176 ЦК України на підставі ст. 1173-1174 ЦПК України.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача доводи апеляційних скарг підтримав та просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 управління Національної поліції в Донецькій області та представник Костянтинівської місцевої прокуратури Донецької області в судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційних скарг заперечували, просили рішення суду залишити без змін.

Інші особи, які приймають участь по справі в засідання апеляційного суду не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином шляхом направлення судових повісток. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, а рішення суду підлягає залишенню без змін з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами і надав їм належну оцінку.

У силу ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Право на відшкодування шкоди за рахунок держави закріплено у ст.ст. 56, 62 Конституції України та положеннях ЦК України (ст.ст. 1166, 1167, 1176).

Зокрема, згідно із ст. 1176 ЦК України на яку посилався позивач як на підставу свого позову, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Під час розгляду справи судом встановлено, що ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 26.03.2015 року було скасовано вирок Дружківського міського суду Донецької області у кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 у скоєнні злочинів, передбачених статтями 115 ч.2 п.1,6,12; 187 ч.4; 187 ч.3, 4; 263 ч.1 КК України. Справу направлено прокурору Донецької області для проведення додаткового розслідування та ОСОБА_1 залишено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Зі змісту мотивувальної частини цієї ухвали убачається, що з урахуванням ступеня тяжкості злочинів, які інкримінуються вказаним особам, суд не вбачає підстав для зміни раніш обраного запобіжного заходу, але рекомендував органу досудового розслідування вмотивовано вирішити питання щодо виду запобіжного заходу відносно обвинувачених і в залежності від цього виду визначити його тривалість відповідно до положень Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

29 квітня 2015 року заступником прокурора Донецької області було внесено відомості до ЄРДР №0000197 стосовно вказано кримінального провадження та визначено орган досудового розслідування Головне управління МВС України в Донецькій області.

Згідно Доручення першого заступника начальника Костянтинівського МВ ГУМВС України в Донецькій області ОСОБА_6 від 03.05.2015р. досудове розслідування провадження доручено слідчому СВ Костянтинівського МВ ОСОБА_7

Вважаючи незаконною бездіяльність слідчого Джафарова Р.А. щодо не вирішення питання про обрання запобіжного заходу, ОСОБА_1 звертався зі скаргами на бездіяльність слідчого які були задоволені частково.

Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 28.05.2015 року визнано незаконною бездіяльність слідчого Джафарова Р.А. щодо ухилення від виконання вказівок Апеляційного суду Запорізької області та зобовязано їх виконати. Та ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 09.06.2015 року визнано незаконною бездіяльність слідчого Джафарова Р.А. щодо ухилення від вирішення питання щодо виду запобіжного заходу відносно ОСОБА_1, ухилення від виконання ухвал суду та зобовязано слідчого вирішити питання про вид запобіжного заходу.

17 червня 2015 року слідчим суддею Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області було задоволено клопотання слідчого Костянтинівського МВ ГУМВС України в Донецькій області ОСОБА_7 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_1 На час розгляду справи кримінальне розслідування триває та запобіжних захід відносно ОСОБА_1 не скасований.

За таких обставин, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що положення ст.. 1176 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини, які врегульовані загальними положення про відшкодування шкоди та позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому відповідної шкоди внаслідок бездіяльності слідчого.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційних скарг оскільки спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Порядок та процедура відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду визначається Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до положень цього Закону (ст.ст. 1-4, 12) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Оскільки у справі, яка переглядається, з'ясовано, що підставою для відшкодування шкоди є бездіяльність слідчих органу досудового розслідування в частині невжиття заходів щодо вирішення питання про обрання запобіжного заходу у встановлений законом строк, то суд першої інстанції обґрунтовано зробив висновок, що відсутні спеціальні підстави для застосування статті 1176 ЦК України.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо невірного застосування судом положень матеріального закону оскільки за відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 25.05.2016 у справі № 6-440цс16 та, згідно зі ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Таким чином відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд вірно застосував до спірних правовідносин норму матеріального права - статтю 1174 ЦК України, на підставі якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

З урахуванням загальних положень відшкодування школи під час вирішення спорів за ст.ст. 1167 1174 ЦК України про відшкодування шкоди доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв'язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Згідно з п. 3 роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційних скарг, що суд першої інстанції у порушення вимог ст. ст. 212, 214 ЦПК України безпідставно зробив висновок щодо недоведеності позивачем завдання йому моральної шкоди внаслідок дій чи бездіяльності посадових осіб органів досудового розслідування.

За правилом ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Статтею 58 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін та відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог. Обставинами які підлягають доказуванню на загальних підставах та є обов'язком позивача є наявність підстав для відшкодування відповідно до ст. ст. 1166, 1176 ЦК України.

Таким чином згідно зі ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України. Відповідно до ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сама по собі наявність судового рішення щодо визнання незаконною бездіяльності слідчого та ухилення його від виконання вказівок суду ні є відповідним доказом щодо доведеності усіх обов'язкових складових цивільно-правової відповідальності. Тому ураховуючи, що позивач не довів та не підтвердив негативні явища, які сталися, на думку позивача, внаслідок незаконних рішень, дій або бездіяльності органів досудового розслідування, а також наявності причинного звязку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують правильність правових висновків суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог. Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і обєктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 03 листопада 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: В.В. Папоян

Судді: О.М. Біляєва

ОСОБА_8