Справа № 357/9666/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2017 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Дмитренко А. М. ,

при секретарі Боженко Т. В.,

. розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Білій Церкві залі суду № 1 справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що він є власником 29/50 частин будинку № 85 по вулиці Максима Залізняка /бувша Осводівська/ в місті Білій Церкві Київської області, в житловому приміщенні за даною адресою зареєстровано 6 осіб: сам позивач, його дружина ОСОБА_3, син ОСОБА_4, дочка ОСОБА_5, відповідачка ОСОБА_2 бувша невістка, онук ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюб між сином позивача та відповідачкою було розірвано за рішенням суду від 02.03.2015 року, вона забрала свої речі та разом з онуком позивача ОСОБА_7 11.11.2014 року переїхала проживати до своїх батьків. За весь цей період по даний час відповідач комунальні послуги не сплачувала, її особистих речей в будинку немає, обовязки щодо утримання житла вона не виконує, проживає з іншим чоловіком по вулиці Василя Стуса /бувша Славіна/,10 кв.128 в місті Білій Церкві. Оскільки відповідач більше року без поважних причин не користується належним позивачу житлом, то він просив суд визнати її такою, що втратила право користування житловим приміщенням АДРЕСА_1 по вулиці ОСОБА_8 /бувша Осводівська/ в місті Білій Церкві Київської області.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач позов не визнала та пояснила, що вона з 2010 року разом з старшим сином на законних підставах вселилася у спірне житло як член сімї власника, з 2015 року вона та син позивача фактично припинили шлюбні стосунки, за рішенням суду шлюб між ними було розірвано, у 2014 році позивач та його дружина почали створювати умови, які унеможливили сумісне проживання, її колишній чоловік змінив замок вхідних дверей, в результаті чого вона не могла потрапити до свого помешкання, позивач постійно відключав світло та газ до частини будинку, де вона проживала з дитиною, погрожував їй, а тому 24.12.2014 року вона була змушена залишити місце проживання не з власної волі. В будинку залишилися її особисті речі, меблі, техніка, що вони спільно придбали з чоловіком, протягом останніх двох років вона намагалася здійснити своє право на користування житловим приміщенням, але їй в цьому перешкоджає позивач.

Після оголошеної судом перерви відповідач в судове засідання не зявилася, надала письмові клопотання про відкладення розгляду справи в звязку з тим, що вона перебуває на стаціонарному лікуванні, оскільки існує загроза передчасних пологів, до клопотань відповідачем було додано копії направлень на госпіталізацію від 04.12.2017 року та від 18.12.2017 року, будь-яких доказів того, що відповідач дійсно перебуває на стаціонарному лікуванні, суду не надано; а на запит суду адміністрація КЗ БМР «Білоцерківський пологовий будинок» повідомила, що ОСОБА_2 не перебуває на стаціонарному лікуванні в цьому закладі.

А тому з врахуванням наведеного суд вважав за можливе закінчувати розгляд даної справи без участі відповідача, оскільки вона була присутня в судовому засіданні до оголошення перерви, надала суду пояснення, докази, за її присутності в судовому засіданні були допитані всі свідки.

Заслухавши позивача та його представника, відповідача, покази свідків, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав.

Так, по справі встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником 29/50 частин житлового будинку № 85 по вулиці Максима Залізняка /бувша Осводівська/ в місті Білій Церкві Київської області на підставі свідоцтва про право приватної власності на будівлю від 04.03.1991 року, на якому є реєстровий напис Білоцерківського МБТІ про реєстрацію за позивачем права власності на вказану частину будинку в реєстровій книзі № 69, інв. справа № 7505, що стверджується копією цього свідоцтва /а.с.10/.

Згідно копії технічного паспорта МБТІ на дане домоволодіння станом на 29.05.2009 року /а.с.19-25/, частка позивача на плані будинку це фактично кв. № 2, 3, але площу квартири 3 включено до площі квартири 2, загальна площа 159,50 кв.м.

З копії довідки управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради від 15.08.2017 року /а.с.11/ вбачається, що АДРЕСА_2 зареєстровано 6 осіб: позивач, його дружина, повнолітні дочка та син, відповідач ОСОБА_2 з 25.12.2010 року, онук ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 з 25.12.2010 року; загальна площа кв. 2 будинку -159,5 кв.м.

Про те, що в будинку фактично виділено дві квартири /кв. 1 та кв.2/ , свідчить той факт, що договір на користування електричною енергією укладено позивачем на кв. 2 будинку, всі рахунки на оплату послуг з газопостачання оформлено по кв.2 будинку /а.с.26-42/.

Отже, ідеальна частка позивача у праві власності на будинок /29/50/, це фактично кв. 2 вказаного вище будинку, яка перебуває у користуванні позивача та членів його сімї.

В судовому засіданні також встановлено, що відповідач це бувша невістка позивача, яка перебувала у зареєстрованому шлюбі з сином позивача ОСОБА_4 з 02.08.2008 року, шлюб між ними розірвано за рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02.03.2015 року, що слідує з копії цього рішення, яке набрало законної сили 13.03.2015 року /а.с.14/.

З пояснень відповідачки встановлено, що вона не проживає разом з сином ОСОБА_7 по вулиці Максима Залізняка,85 в м. Білій Церкві з 24.12.2014 року.

Ці обставини також були встановлені в рішенні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22.03.2016 року по справі за аналогічним позовом ОСОБА_1, в задоволенні його позову було відмовлено з тих підстав, що ним не доведено того факту, що відповідачка не проживає у спірному житловому приміщенні більше року без поважних причин на дату звернення до суду з позовом /а.с.12-13/.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік.

Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом України в постанові від 16.11.2016 року № 6-709цс16.

За ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Сторонами по справі в судовому засіданні не заперечувалися ті обставини, що відповідач поселилася до належного позивачу житлового приміщення та набула права на користування цим житлом, як член сімї власника, оскільки на той час вона перебувала у зареєстрованому шлюбу з його сином, вони всі разом проживали за вказаною вище адресою, вели спільне господарство.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідачка більше року без поважних причин не проживає у спірному житловому приміщенні, не приймає участі в оплаті за комунальні послуги, її реєстрація за даною адресою створює для нього як власника ряд перешкод, домовленості між ними щодо збереження за відповідачкою права на користування житлом не було.

В судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10 знайомі та сусіди позивача, які добре знають його сімю та які показали, що відповідачка дійсно з кінця 2014 року не проживає у будинку позивача, вона вивезла всі речі, меблі, з того часу вони її жодного разу тут не бачили.

Свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_1 дружина та син позивача показали, що в листопаді 2014 року відповідачка залишила місце проживання добровільно, забрала всі речі, які хотіла, виїхала спочатку до своїх батьків, на даний час у неї інша сімя, вона вагітна, чекає дитину від іншого чоловіка, після 2014 року вона приходила до їхнього помешкання один раз у 2017 році, вимагала гроші в сумі 5000 доларів США.

Покази свідків приймаються судом до уваги, оскільки відповідачкою вони не спростовані, вона сама не оспорювала того, що дійсно з 24.12.2014 року не проживає за вказаною вище адресою.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилалася на те, що вона не проживає ІНФОРМАЦІЯ_2 з поважних причин, позивач та члени його сімї чинили їй перешкоди у користуванні житлом, а тому вона була змушена залишити цей будинок.

В обґрунтування заперечень відповідачем надано копії висновків Білоцерківського МВ від 22.10.2014 року по заяві матері відповідачки про сварку з позивачем та його дружиною за місцем їхнього проживання; від 14.11.2014 року по заяві відповідачки про те, що її чоловік змінив замок до вхідних дверей будинку, але до приїзду працівників міліції у цій ситуації вони з чоловіком розібралися самостійно, від написання заяви відповідач відмовилася /а.с.68-69/.

Але ці висновки не свідчать про те, що відповідач була змушена залишити місце проживання 24.12.2014 року.

Посилаючись на те, що їй чинилися перешкоди у користуванні житлом, відповідач починаючи з грудня 2014 року по даний час за захистом своїх прав нікуди не зверталася, тільки 09.06.2017 року відповідач прийшла до домоволодіння позивача в той час, коли в провадженні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області перебувала цивільна справа про визнання її такою, що втратила право на користування житлом.

Наведене стверджується висновком Білоцерківського відділу поліції /а.с.100/.

Посилання відповідачки на те, що в помешканні позивача залишилися її особисті речі, спільно придбані в шлюбі з сином позивача меблі, спростовуються копією власноручної розписки відповідачки від 11.11.2014 року в матеріалах оглянутої судом цивільної справи № 357/164/15-ц 2/357/589/16, в цій розписці відповідачка вказує на те, що в результаті поділу майна подружжя за взаємною згодою вона отримала меблі, техніку, постільну білизну, килими, посуд, її особисті речі та речі сина, ніяких майнових претензій до чоловіка не має.

Відповідачкою надано ряд довідок зі школи, де навчається її син ОСОБА_7, з дошкільного навчального закладу, який він відвідував /а.с.107-111/, де вказано адресу проживання дитини: АДРЕСА_3, але у довідках також зазначено про те, що цю адресу вказала мати дитини у своїх заявах, крім того, малолітній син відповідачки ОСОБА_6 дійсно зареєстрований по даний час за вищевказаною адресою за місцем проживання його батька.

Заперечуючи проти позову, відповідач також посилалася на те, що вона та її батьки за власні кошти добудовували до будинку позивача приміщення кухні, санвузол, відповідачкою надано цілий ряд копій чеків, квитанцій, накладних про придбання будівельних матеріалів, обладнання, з яких взагалі не вбачається, ким придбано всі ці речі, та що все це придбано для проведення добудов приміщень до належної позивачу частини житлового будинку.

До того ж, ці обставини не підтверджують право відповідачки на постійне користування житловим приміщенням у будинку позивача.

Відповідачка посилається на те, що вона не має іншого житла, перебуває у декретній відпустці, не має джерел доходів, але судом встановлено, що відповідачка перебуває у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком, від якого чекає дитину, сімейні стосунки відповідачки з власником житла після розірвання шлюбу з його сином припинені, позивач не зобовязаний забезпечувати житлом відповідачку та її нову сімю.

А як вказано вище, позивач як власник житла, має право вимагати усунення будь-яких перешкод у користуванні власністю, в т.ч. і шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування належним йому житлом.

Отже, проаналізувавши всі докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що відповідач дійсно набула права на користування спірним житлом як член сімї власника житлового приміщення, але більше року без поважних причин не користується цим житлом, а тому вона втратила право на користування житловим приміщенням згідно норм діючого законодавства, на які вказано вище.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: в т.ч. судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

На підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору як потерпілий від наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії.

Згідно ст.141 ЦПК України з відповідачки підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 640 грн.

Керуючись ст.ст. 317, 319, 383, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 150, 156 ЖК України, ст.ст. 12,81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням АДРЕСА_1 по вулиці ОСОБА_8 /бувша Осводівська/ в місті Білій Церкві Київської області.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 640 грн.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до апеляційного суду Київської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27.12.2017 року.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області.

Суддя ОСОБА_11