Справа № 750/5620/17 Провадження № 22-ц/795/2177/2017 Головуючий у I інстанції Рахманкулова І. П. Доповідач - Мамонова О. Є.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Бобрової І.О., Висоцької Н.В.

із секретарями: Зіньковець О.О., Шкарупою Ю.В.

за участі: представника відповідача адвоката ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, поновлення права власності на квартиру, -

У С Т А Н О В И В:

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, керуючись ст.ст. 717, 203 ч. 1, 215 ч.1 та 3, 216, 229 ч. 1 ЦК України, просив: поновити строк позовної давності для звернення до суду; визнати недійсним договір дарування від 06 травня 2011 року, укладений між ним та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за № 1413; визнати за ним право власності на квартиру № 23, що знаходиться в м. Чернігові по вул. Гончій (Горького), 14. Позов обґрунтовував тим, що він є інвалідом ІІ групи з дитинства у зв'язку з тяжким генетичним захворюванням гемофілія "А", і кожен черговий крововилив може стати для нього летальним. Позивач систематично перебуває на лікуванні в Чернігівському обласному онкологічному диспансері. Через нестерпний біль під час лікування та після нього позивач перебував в такому стані, коли не був здатний чітко та ясно розуміти і усвідомлювати значення та сутність багатьох подій та обставин, надавати їм адекватну, реальну оцінку. Вказані обставини стосуються і ситуації укладання ним з його дочкою ОСОБА_3 договору дарування належної позивачу квартири. Так, дочка запевнила його в необхідності укладання договору дарування, переконала у доцільності переоформлення квартири на неї в обмін на підтримку та допомогу, яку надаватиме у зв'язку з його хворобою та станом здоров'я. Через свій психологічний стан та постійний біль викликаний хворобою, нездатність правильно та реально аналізувати та оцінити пропозицію укладення договору дарування, позивач не замислився про відсутність нагальної потреби в укладенні даного договору. Крім наведених обставин, до укладення договору позивача спонукали побоювання щодо втрати квартири внаслідок протиправних дій його родичів, які звільнилися з місць позбавлення волі, на що також відповідачкою був зроблений наголос. Через юридичну необізнаність, фізичний та психологічний стан, при укладенні договору дарування позивач був впевнений, що укладає договір за умови здійснення дочкою догляду за ним та надання допомоги, а також при збереженні його права користування, володіння та розпоряджання квартирою до смерті. При цьому нотаріус не з'ясувала дійсних умов та намірів, не роз'яснила можливі наслідки укладення цього договору, зокрема, що квартира переходить у власність відповідачки, яка може любої миті виселити з квартири та залишити без житла. Незадовільний стан здоров'я та потреба у догляді та сторонній допомозі, почуття страху настання смерті при кожному нападі та загостренні хвороби, постійний біль, відсутність поруч особи, яка могла б підтримати його як фізично так і психологічно ці обставини переконливо свідчать про гостру потребу позивача у догляді та його наміри і бажання забезпечити собі належний догляд до самої смерті взамін квартири, тобто укласти договір довічного утримання. Про зазначене свідчить також і відсутність передачі квартири за оспорюваним договором відповідачці, продовження проживання позивача в ній після укладення договору і до теперішнього часу, утримання квартири позивачем та оплата ним за комунальні послуги, відсутність у відповідачки ключів від квартири і непроживання в ній з 1993 року. До того ж, жодної підтримки, допомоги, піклування та догляду у зв'язку з хворобою та станом здоров'я відповідачка позивачу не надавала, спілкувалася дуже рідко, до утримання квартири інтересу не проявляла, а після одруження позивача в 2014 році та народження у нього у червні 2016 році дочки від другого шлюбу між сторонами виникла суперечка з приводу її реєстрації в спірній квартирі. Саме тоді позивач усвідомив та зрозумів, що при укладенні оспорюваного договору дарування він припустився серйозної помилки. Оскільки обходився самотужки, з допомогою друзів та сусідів, не відчував порушення свого права після укладення договору через фактичне володіння квартирою, то не вбачав потреби звертатися до суду, зважаючи також на стан здоров'я та матеріальний стан. Позивач наголошував, що про порушення свого права фактично дізнався у червні 2016 року, але, не зважаючи на це, просив поновити строк з огляду на його інвалідність, тяжку хворобу, систематичне перебування на стаціонарному лікуванні.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 17.10.2017 у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 3840 грн на відшкодування понесених витрат на правову допомогу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі та відшкодувати на його користь витрати на правову допомогу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, необґрунтованість судового рішення, нез'ясування обставин, що мають юридичне значення для справедливого вирішення спору.

Ключовими доводами апеляційної скарги є наступні.

Заявник зазначає, що суд свідомо не встановив обставин, що мають вирішальне значення при розгляді справ при оскарженні договорів дарування, до яких належать: чи є відчужуване майно єдиним житлом у позивача; чи була обіцянка відповідача піклуватися про нього, чи мали місце тяжкі обставини, які могли вплинути на прийняття дарувальником рішення про відчуження майна на користь обдарованої особи. Також судом свідомо не встановлено, що нотаріусом не здійснювалось роз'яснення сторонам правочину дарування квартири та його правових наслідків, можливість складання договору довічного утримання, прочитання тексту договору вголос, проігноровано факт, що хвороба позивача носить тяжку форму, тобто тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину.

Заявник вказує, що судом не досліджена обставина обіцянки відповідача піклуватися про позивача, при тому, що іншою стороною у справі підтверджено, що відповідачка не здійснювала будь-якого догляду за позивачем, за виключенням відвідування у стаціонарі, не здійснювала оплату комунальних послуг, хоч і уклала договори на користування електроенергією та газом.

Заявник наголошує, що судом першої інстанції не наведено обґрунтованих аргументів відхилення правової позиції позову, що спірна квартира де-факто весь час знаходиться у використанні ОСОБА_2 і ніколи, ні в будь-який спосіб не використовувалась ОСОБА_3

У запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на недоведеність позивачем позовних вимог у визначений законом спосіб, а також на пропуск строку позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права.

Заслухавши суддюдоповідача, пояснення представника відповідача адвоката ОСОБА_1, який просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин 1, 3 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, районний суд виходив з того, що наявними у справі доказами не доведено, що позивач на час вчинення правочину помилявся щодо дійсних обставин його вчинення, наявність тяжких для позивача обставин на момент вчинення правочину також не доведена належними та допустимими доказами. Питання про застосування строку позовної давності чи його поновлення згідно поданих заяв обох сторін судом не вирішувалось через відсутність підстав для задоволення позову по суті.

Однак погодитись з таким висновком районного суду не може апеляційний суд, у звязку з невідповідністю висновків суду обставинам справи і, як наслідок, неправильним застосуванням останнім норм матеріального права.

Судом по справі встановлено, що позивачу ОСОБА_2 на праві власності належала однокімнатна квартира АДРЕСА_1 (нині - Гонча) у м. Чернігові, загальною площею 29,4 кв.м.

06 травня 2011 року ОСОБА_2 подарував вищезазначену квартиру своїй доньці ОСОБА_3 згідно договору, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за № 1413 (а.с. 6-7).

Згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна квартира АДРЕСА_1 (нині - Гонча) зареєстрована на праві власності за ОСОБА_3 30.05.2011 (а.с. 43-44).

25.04.2012 ОСОБА_3 укладено договір на користування електричною енергією з ПАТ «Чернігівобленерго» за адресою м. Чернігів, вул. Горького 14/23 (а.с. 62-63).

04 лютого 2014 року ОСОБА_2 уклав шлюб з ОСОБА_5, від якого має дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 182-183).

Згідно копії особового рахунку, наданого КП "Деснянське" Чернігівської міської ради, в квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_3 власник з 21.09.2004, ОСОБА_2 батько власника з 14.02.1984, ОСОБА_7С сестра власника (дочка позивача) з 04.07.2016 (а.с. 16, 41).

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, є інвалідом ІІ групи з дитинства, інвалідність встановлена безстроково, що підтверджується довідкою ЛТЕК серії ВТЕ-20 № 045800 від 02.10.1990 та пенсійним посвідченням № НОМЕР_1, виданим 13.06.2012 (а.с. 5).

З 1967 року позивач має основний діагноз Гемофілія "А" тяжка форма, стан хворого тяжкий, перебуває на диспансерному обліку в Чернігівському онкодиспансері з 15.06.1981 та внесений до реєстру пацієнтів, що страждають на рідкісні захворювання. У зв'язку з хворобою та з приводу її ускладнень систематично, планово або ж терміново проходить лікування в умовах стаціонару, профілактичні курси та реабілітацію; рекомендації по реабілітації "Д" нагляд гематолога, охоронний режим (а.с. 66-73, 170-171, 188-189).

Сторони в судовому засіданні визнали, що з часу укладення договору дарування позивач проживав у квартирі, а на даний час у квартирі мешкають його дружина та їх спільна малолітня донька. Відповідачка в квартирі не проживає, так як раніше вона навчалась, а зараз працює у м. Одеса і там мешкає. Весь час витрати по утриманню квартири, а саме по сплаті комунальних послуг, несе позивач (а.с. 9-12).

За поясненнями свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, що є сусідами позивача, наданих у суді першої інстанції, позивач неодноразово звертався до сусідів за допомогою в купівлі ліків, продуктів харчування та приготуванні їжі, у звязку з неможливістю самостійно пересуватись через біль та ускладнення стану здоровя.

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта, речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 не зареєстровано (а.с. 191).

Згідно з положеннями частин 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Воля особи до вчинення правочину і результат правочину не узгоджуються в разі помилки, якщо вона має істотне значення. Такими є помилки щодо правової природи правочину, його змісту, предмета, ціни, сторони, якості об'єкта тощо. Найчастіше хибне сприйняття стосується правової природи та предмета правочину, що може виникнути при визначенні тотожності предмета або його якості.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце та надати відповідні докази, які б свідчили про її помилку, зокрема, щодо правової природи правочину.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно правової позиції ВСУ, викладеній у справі № 6-202цс15, виходячи зі змісту статей 203, 717 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним.

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров'я та потребу у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, тощо.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Відповідно до правових позицій, які висловлені ВСУ в постановах від 18.06.2014 у справі № 6-69цс14 та від 19.03.2014 у справі № 6-9цс13, відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст. 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України.

Зважаючи на встановлені обставини справи та виходячи із аналізу зазначених норм права апеляційний суд приходить до висновку, що матеріалами справи та наявними в них доказами встановлено, що оспорюваний договір дарування порушує права позивача ОСОБА_2, оскільки під час укладення договору дарування останній помилявся щодо правової природи правочину, прав і обовязків, які виникнуть після його укладення між ним та відповідачкою, який, зважаючи на стан свого здоровя, укладаючи з ОСОБА_3 договір дарування, мав на меті відчуження належної йому на праві власності квартири лише за умови довічного утримання, оскільки має тяжку генетичну хворобу, є інвалідом ІІ групи з дитинства, на час укладення договору дарування був одиноким та під час загострення хвороби потребував сторонньої допомоги та догляду. Апеляційний суд зважає на те, що фактичної передачі квартири не відбулось, позивач на час звернення до суду продовжує проживати в ній, здійснювати утримання та сплачувати комунальні послуги.

Вирішуючи питання щодо застосування строків позовної давності у справі, апеляційний суд виходить з того, що строк звернення до суду позивачем не пропущений, оскільки є доведеним факт вчинення договору дарування під впливом помилки, фактичної передачі квартири за оспорюваним договором не відбулось, після укладення договору позивач продовжував проживати у ній та розпоряджатись нею на власний розсуд, здійснював витрати по утриманню квартири та сплаті комунальних послуг і про порушення свого права дізнався в червні 2016 року, коли між ним та відповідачкою виникла суперечка з приводу реєстрації новонародженої доньки позивача ОСОБА_10 від другого шлюбу.

Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З позовом до суду ОСОБА_2 звернувся в червні 2017 року, тобто в межах строку позовної давності.

Зважаючи на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам і, як наслідок, судом неправильно застосовано норми матеріального права, рішення районного суду на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог про визнання оспорюваного договору недійсним на підставі ст. 229 ЦК України та визнання за ОСОБА_2 права власності на квартиру № 23, що знаходиться в м. Чернігові по вул. Гончій (Горького), 14.

Посилання у рішенні районного суду на те, що позивач просив визнати договір дарування квартири недійсним з підстав ст.ст. 229, 233 ЦК України, так як він вчинений під впливом тяжкої обставини та помилки щодо обставин, які мають істотне значення, є помилковим, оскільки із позовної заяви вбачається, що правовою підставою позову зазначено ст.ст. 717, 203 ч. 1, 215 ч.1 та 3, 216, 229 ч. 1 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

До витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу п.2 ч.2 ст.79 ЦПК України.

Частиною 1 статті 84 ЦПК України визначено, що витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони.

Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

З 01.01.2017 прожитковий мінімум для працездатної особи встановлено в розмірі 1 600 грн, тобто граничний розмір компенсації становить 640 грн за 1 год. (1 600 грн х 40%).

Правову допомогу позивачу ОСОБА_2 надавала адвокат ОСОБА_11 на підставі договору про надання правової допомоги від 28.07.2017 (а.с. 56, 60-61). Згідно квитанції до прибуткового касового ордера № 5 від 28.07.2017 ОСОБА_2 сплатив адвокату ОСОБА_11 5 000 грн (а.с. 74).

В матеріалах справи наявна додаткова угода до договору про надання правової допомоги від 27.07.2017, в якій міститься розрахунок компенсації витрат, повязаних з наданням правової допомоги (уточнений) на суму 3 247 грн (а.с. 86-87).

Зважаючи на те, що договір про надання правової допомоги від 28.07.2017 було укладено після звернення ОСОБА_2 з позовом до суду 13.06.2017, апеляційний суд вважає, що з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню витрати за надання правової допомоги адвокатом ОСОБА_11 в сумі 1 920 грн, що складаються з ознайомлення з наявними документами 640 грн (1 год.) та складання уточненої позовної заяви 1 280 грн (2 год.).

Частинами 1, 3, 5 статті 88 ЦК України встановлено, що стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до положень п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» ОСОБА_2 як інвалід ІІ групи звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

Оскільки позов та апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягають задоволенню, відповідно з ОСОБА_3 на користь держави підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 1 310,54 грн (640 грн за вимогу немайного характеру + 670,54 грн за вимогу майнового характеру, у відповідності до п/п 1, 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір») та за розгляд справи в апеляційній інстанції в сумі 1 441,59 грн (1 310,54 грн х 110% у відповідності до п/п 6 п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір»), а разом 2 752,13 грн.

Керуючись ст.ст. 88, 303, 307, 309 ч. 1 п. 3,4, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд,-

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 жовтня 2017 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 - задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування від 06 травня 2011 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за № 1413.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру № 23, що знаходиться в м. Чернігові по вул. Гончій (Горького), 14.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у сумі 1920 (одна тисяча девятсот двадцять) грн за правову допомогу.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у сумі 2 752 (дві тисячі сімсот пятдесят дві) грн 13 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:Судді: