АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6345/17 Справа № 185/1558/17 Головуючий у 1 й інстанції - Головін В. О. Доповідач - Демченко Е.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання права власності на 1/2 частину квартири та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл майна подружжя,-

в с т а н о в и л а:

У лютому 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання права власності на 1/2 частину квартири, мотивуючи тим, що з 01 жовтня 2005 року по 14 липня 2014 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2

Вказував, що під час перебування у шлюбі ними було придбано квартиру АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що спірна квартира на праві власності належить ОСОБА_2, втім є спільним майном подружжя, просив суд ухвалити рішення, яким визнати в порядку поділу майна подружжя за ним право власності на 1/2 частку трикімнатної квартири АДРЕСА_1 загальною площею 69,00 кв.м, житловою площею 39,00 кв.м.

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про розподіл майна подружжя, мотивуючи тим, що з 01 жовтня 2005 року по 14 липня 2014 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3

Вказувала, що 24 квітня 2013 року за гроші, позичені у її тітки, було придбано квартиру АДРЕСА_1, право власності на котру було оформлене на неї.

Зазначала, що під час перебування у шлюбі ОСОБА_3 жодних дій, спрямованих на утримання квартири, не здійснював, комунальні платежі не сплачував, жодних грошових коштів позичених на придбання спірної квартири не повертав.

Посилаючись на те, що після розлучення на повному її утриманні залишилась їх спільна донька, аліменти на утримання якої ОСОБА_3О не сплачує, а тому просила суд ухвалити рішення, яким відступити від засад рівності часток подружжя та визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач за первісним позовом ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що з 01 жовтня 2005 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

У сторін є малолітня донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.98).

24 квітня 2013 року ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу придбала квартиру АДРЕСА_1 (а.с.8-9).

Право власності було оформлено на ОСОБА_2 (а.с.11).

Рішенням Київського районного суду м.Донецька від 14 липня 2014 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.10).

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуті аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.97).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 та частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно було набуте за час перебування у шлюбі, належить сторонам на праві спільної сумісної власності, а тому кожний із подружжя має право на 1/2 частину спірної квартири.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч.1 ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно до ч.3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності; у разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частиною 3 ст.368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до п.п.22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, вирішуючи спір між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу й залишає майно у їх спільній частковій власності.

Згідно з ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.1 ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно ст.ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст.16 ЦК України.

Відповідно до ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За правилами ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до змісту ст.ст.57,58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира була придбана відповідачем ОСОБА_2 24 квітня 2013 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу ОСОБА_5, за 103.908 грн.72 коп. Зареєстровано в реєстрі за №1096 (а.с.8-9), тобто квартира була придбана в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

ОСОБА_2 не надано підтверджень існування інших обставин, визначених положеннями ст.70 СК України, що дають підстави для відступлення від засад рівності часток подружжя та не доведено наявності поважних підстав, які б давали змогу відступити від рівності часток у майна подружжя.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що є рішення суду за яким з ОСОБА_3 стягується аліменти не дають підстав для задоволення позову.

Крім того, в матеріалах справи міститься довідка-розрахунок заборгованості по аліментам, видана Голосіївським районним відділом державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 13 травня 2017 року, з якої вбачається, що станом на 30 квітня 2017 року переплата за аліментами становить 8.302 грн. 71 коп. (а.с.144).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_2 здійснювала самостійну оплату комунальних платежів також не дає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Максюта Ж.І.