Дата документу 12.12.2017 Справа № 554/8634/17
Провадження №2/554/3841/2017
РІШЕННЯ

Іменем України

12 грудня 2017 року м.Полтава

Октябрський районний суд м.Полтави

в складі головуючого судді Чуванової А.М.

при секретарі Садошенко М.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Пласт» про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 у листопаді 2017 року звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Пласт», згідно якого просила стягнути з відповідача ПАТ «Пласт» на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 17293,67 гривень, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 21541,80 гривень, а всього 38835,17 гривень, моральну шкоду в розмірі 2000 гривень та витрати на правову допомогу в сумі 2000 гривень.Позов обґрунтувала тим, що вона з 04.01.2012 року працювала у ПАТ «Пласт» прибиральницею службових приміщень, та була звільнена з роботи 19.05.2017 року у звязку з закінченням трудового договору на підставі п.2 ст.36 КЗпП України. При звільненні підприємство не виплатило належну їй заробітну плату та до цього часу не розрахувалося з нею. Заборгованість ПАТ «Пласт» перед позивачем складає 17293,67 гривень, що не заперечується відповідачем та підтверджується його довідкою. Крім того, враховуючи, що до цього часу відповідач не здійснив з ОСОБА_1 розрахунок по заборгованій заробітній платі, посилаючись на відсутність коштів, позивач вважає, що з відповідача підлягає стягненню на її користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Згідно розрахунку, розмір середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати ОСОБА_1 складає 21541,80 гривень (за період затримки з 20.05.2017 року по 02.11.2017 року).

Крім того,внаслідок протиправних дій відповідача позивачу завдано моральної шкоди, оскільки вона повинна була докладати додаткових зусиль для організації свого життя та родини, та, заважаючи на економічний стан країни, знецінення національної валюти, щоденне підвищення цін, це було досить важко. Тому, позивач зазнала душевні страждання, наслідком яких стало погіршення фізичного та духовного стану. ОСОБА_1 оцінює завдану їй моральну шкоду в розмірі 2000 гривень. Посилаючись на вказані обставини, позивач просила позов задовольнити повністю.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Пояснила, що доказів погіршення фізичного стану позивача немає; моральні страждання їй були спричиненні незаконними діями відповідача.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні фактично позов визнала частково. Пояснила, що дійсно існує заборгованість по заробітній платі позивачу в сумі 17293,67 гривень; проте підприємство не мало можливості сплатити кошти працівнику, оскільки на момент звільнення позивача майно (газ) відповідача вже було арештоване. Таким чином, вини підприємства немає, бо в рамках кримінальної та господарської справ накладені арешти на рахунки ПАТ «Пласт», в тому числі і зарплатний, на все рухоме і нерухоме майно; вони оскаржили рішення суду, проте їм відмовили, надалі оскарження неможливе з-за відсутності коштів. Просила відмовити у стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Суд, заслухавши представників позивача та відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 04.01.2012 року працювала у ПАТ «Пласт» прибиральницею службових приміщень, та була звільнена з роботи 19.05.2017 року у звязку з закінченням трудового договору на підставі п.2 ст.36 КЗпП України (а.с.7-9 трудова книжка).

Відповідно до ч. 1ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

В день звільнення з позивачем не було проведено розрахунку, існує заборгованість у розмірі 17293,67 гривень (а.с.10 довідка відповідача).

Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені вст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці"роз'яснено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку.

Виходячи з викладеного вище, суд вважає за необхідне, для відновлення порушених прав та захисту законних інтересів позивача, стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 17293,67 гривень та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

З урахуванням цих норм, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата. Відповідно до п.5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Середня заробітна плата ОСОБА_1 за останні два місяці складає 3840 гривень, кількість робочих (відпрацьованих) днів за останні два місяці складає 41 дні, середньоденна заробітна плата складає 187,32 гривень, згідно наданої довідки відповідача (а.с.10).

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.05.2017 року.

За таких обставин на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.05.2017 року по 12.12.2017 року у сумі 26974,08 гривень ( 144 робочих дня х 187,32 гривень середньоденної заробітної плати).

Заперечення представника відповідача щодо необґрунтованості позовних вимог через те, що вини відповідача у невиплаті сум, належних позивачеві при звільненні немає, так як рахунки та майно підприємства перебувають під арештом суд не приймає до уваги, з огляду на наступне.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці"визначено, що суд, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

В даній цивільній справі правовідносини між позивачем та відповідачем розглядаються в площині працівник роботодавець, які стосуються гарантій на оплату праці працівника. При цьому, роботодавець не може в межах цих правовідносин обмежувати право працівника на отримання заробітної плати через наявність невиконаних зобовязань роботодавця перед третіми особами та у звязку з цим доводити відсутність підстав для застосування положень ч. 1 ст.117 КЗпП України.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 р. № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст. 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за ст. 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналогічна правова позиція викладена в Постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 29 січня 2014 p. у справі № 6-144цс13, від 22 січня 2014 p. у справі № 6-159цс13.

Вiдсутнiсть фiнансово-господарської дiяльностi або коштiв у роботодавця не виключає його вини в невиплатi належних звiльненому працiвниковi коштiв та не звiльняє роботодавця вiд вiдповiдальностi, передбаченої ст. 117 КЗпП України (правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 липня 2013 року № 6-64цс13). Відповідач як юридична особа і господарюючий суб'єкт повинен таким чином організовувати виробництво, щоб бути спроможним виплатити зарплату своїм працівникам, щонайменше тим, що звільнилися з роботи.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного прав».

У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, «що поняття "власності", яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу N 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як "майнові права", і, таким чином, як "власність" в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу N 1».

Відповідно до вищезазначених норм матеріального права позивач мав правові підстави сподіватися на отримання заробітної плати за час своєї роботи на момент звільнення. Відповідач неправомірно не розрахувався з позивачем при звільненні, тому суд повинен захистити порушенні права позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача на її користь заборгованості по заробітній платі в розмірі 17293,67 гривень та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 26974,08 гривень, а всього 44267,75 гривень.

Щодо вимог про відшкодування 2000 гривень моральної шкоди, то суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено завдання їй моральної шкоди та зокрема її розміру 2000 гривень за обставин, встановлених судом.

Відповідно до положення статті 237-1 КЗпП України, на яку посилається позивач, відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

На обґрунтування вимог про відшкодування 2000 гривень моральної шкоди, позивач зазначила, що порушення її прав призвели до моральних та фізичних страждань.

Разом із тим, позивачем не надано доказів та не доведено вказаних нею фактів, а саме наявності моральних та фізичних страждань через порушення її прав.

Виходячи із цього, суд вважає, що у задоволенні позову в частині вимог про відшкодування моральної шкоди слід відмовити.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд виходить з положень ст.88 ЦПК України.

На підставі норми ч. 1 ст. 88 ЦПК України, положення Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 640 гривень.

Частиною 1 ст. 88 ЦПК України зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що витрати на правову допомогу входять до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи.

Згідно зі ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану адвокатом, регламентовано у п. 2 ч. 3 ст.79, ст. ст.84 ЦПК України.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним Законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

До матеріалів справи приєднано ордер про надання правової допомоги, розрахункові квитанції про сплату позивачем 2000 гривень гонорару, розрахунковий лист послуг адвоката.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Враховуючи засади граничних розмірів відшкодування судових витрат, категорію справи, кількість годин, протягом яких надавалася правова допомога, в тому числі представництво інтересів позивача в судових засіданнях, що підтверджується журналами судових засідань і розмір встановленої законом мінімальної заробітної плати, суд вважає що розмір компенсації за надану правову допомогу в сумі 2000 гривень є обґрунтованим.

Судові витрати відповідно до статті 88 ЦПК України підлягають до задоволення пропорційно задоволених вимог. Так як позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково: майнові задоволено, а у стягненні моральної шкоди відмовлено, витрати позивача на правові послуги також підлягають до стягнення частково - в розмірі 1000 гривень.

Враховуючи викладене, та керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88,212-215,218 ЦПК України, ст.ст.116,117,237-1 КЗпП України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Пласт» про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Пласт» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 17293,67 гривень та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 26974,08 гривень, а всього 44267,75 гривень.

В задоволенні інших вимог позивачу ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Пласт» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 1000 гривень.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Пласт» судовий збір на користь держави в сумі 640 гривень.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Полтавської області через Октябрський районний суд м.Полтави шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які беруть участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: А.М.Чуванова