АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М.КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Слюсар Т.А., Панченка М.М.

при секретарі Крічфалуши С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 червня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 9 406 632, 83 грн., що еквівалентно 347 035, 35 доларам США та судові витрати, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 19.02.2015 між сторонами було укладено Договір № 1/15 про надання безпроцентної позики, відповідно до умов якого відповідач отримав в борг грошові кошти в розмірі 350 000 доларів США та які зобов'язався повертати частинами, щомісячно, починаючи з 05.03.2015. Відповідач взяті на себе зобов'язання належним чином не виконував, з червня 2015 року припинив здійснювати погашення заборгованості. У зв'язку з вище викладеним, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 347 035, 23 долари США, що еквівалентно 9 406 632, 83 грн. з розрахунку 1 долар США = 27, 1027 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 червня 2017 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_5 грошові кошти за договором позики від 19.02.2015 за №1/15 в розмірі суми основної заборгованості - 347 035,23 доларів США, що згідно курсу Національного банку України станом на 12.06.2017 становить суму - 9 066 211 грн. 75 коп., та судовий збір в сумі - 6890 грн., а всього - 9 073 101 (дев'ять мільйонів сімдесят три тисячі сто одну) гривню 75 коп. В задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції відповідач подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити, мотивуючи тим, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції залишено поза увагою та не надано правової оцінки доводам відповідача, викладеним в запереченні до позовної заяви, що в силу обставин укладення договору, грошові кошти за договором не передавались, а в момент укладення договору відповідач помилявся щодо правової природи договору, прав та обов'язків сторін, зокрема обов'язку позивача передати кошти в момент підписання договорів позики та підтвердження факту отримання коштів шляхом підписання договору без надання відповідної розписки.

Вважає, що договір позики не може бути достатнім доказом існування між сторонами правовідносин, що виникли з договору позики, та доказом отриманню відповідачем коштів (позики) з огляду на те, що розписка відповідача про отримання ним позики від позивача відсутня, платоспроможність позивача не підтверджена, а наявність у договорі позики формулювання про передачу грошових коштів не свідчить про факт отримання позичальником цих коштів.

Також звернув увагу на ту обставину, що волевиявлення сторін під час підписання договору від 19 лютого 2015 року №1/15 про надання позики не було спрямоване на укладення договору позики в розумінні ч. 1 ст.1046 ЦК України. Підписання договору стало результатом переговорів між позивачем та відповідачем з метою досудового врегулювання спору та підставою закриття провадження у справі №761/36085/14-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договорами позики від 01 січня 2012 року на загальну суму 6 235 282,51 грн. При цьому, зважаючи на обставини укладення Договору №1/15 (зокрема внаслідок впливу тяжкої обставини), грошові кошти не передавались позикодавцем та не могли передаватись позичальнику в момент їх підписання.

У судовому засіданні відповідач та його представник ОСОБА_6 підтримали доводи апеляційної скарги. Представник позивача - ОСОБА_7 заперечував проти доводів скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 19.02.2015 між позивачем та відповідачем укладено Договір № 1/15 про надання безпроцентної позики (далі по тексту - Договір), відповідно до умов якого відповідач отримав від позивача у власність грошові кошти в розмірі 350 000 доларів США, що еквівалентно 9 848 877, 12 грн., виходячи з офіційного курсу НБУ (1 долар США - 27, 357992 грн.). Відповідач зобов'язався повернути грошові кошти у визначений цим Договором строк (п. 1 Договору).

Пунктом 2 Договору визначено, що позика передається Позикодавцем (позивачем) Позичальнику (відповідачу) безпосередньо при підписанні цього Договору готівкою.

Підписанням цього Договору Позичальник підтверджує факт одержання ним від Позикодавця позики в розмірі, зазначеному в п. 1 Договору. Сторони свідчать про те, що належним чином підписаний Договір є доказом передання грошей від позикодавця до Позичальника (пп. 2.1., 2.2. Договору).

Позика за цим Договором є безпроцентною. Відсотки за Договором не нараховуються і не сплачуються (п. 3 Договору).

Відповідно до п. 5 Договору сторони домовились, що позичальник розпочне повернення позики з 05.03.2015 і продовжує повертати її щомісячними платежами шляхом передачі коштів позикодавцю у гривнях, в сумі еквівалентній сумі погашення позики в доларах США, виходячи з середнього готівкового курсу продажу долара США в м. Києві, встановленого станом на відповідний календарний день, в якому здійснюється повернення позики, яка зазначена в графіку погашення позики, викладеного в Додатку №1, який є невід'ємною частиною цього Договору.

Згідно пп. 5.1. Договору, повернення позики має відбуватися не пізніше 5 числа кожного календарного місяця.

Позичальник зобов'язаний повернути всю позику не пізніше ніж до 05.02.2022 (п. 6 : Договору).

У разі неможливості повернення позики (її частини) в строк, передбачений п. 5.1. цього Договору, позичальник зобов'язаний заздалегідь письмово повідомити про це позикодавця, зазначивши дату, до якої має намір виконати зобов'язання з повернення позики (її частини). Але у будь-якому випадку, цей строк не може перевищувати термін повернення позики, зазначений в (пп. 5.3. Договору).

В разі прострочення повернення чергової частини позики більш ніж на два місяці, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також вправі нараховувати пеню в розмірі 0, 1 % від несплаченої суми за кожен день прострочення (п. 7 Договору).

Своїми підписами сторони засвідчили, зокрема, що їх волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін (положення п. 11 Договору).

Сторонами погоджено та підписано графік погашення заборгованості за Договором про надання безпроцентної позики № 1/15 від 19.02.2015, в якому визначені щомісячні платежі на погашення суми заборгованості (а.с. 7).

На підставі наданих сторонами доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, які досліджені в судовому засіданні, судом першої інстанції встановлено, що відповідач взяті на себе зобов'язання не виконує, у встановлені Договором строки борг не погашає, до позивача у відповідності до пп. 5.3. Договору з письмовим повідомленням не звертався. На виконання умов договору відповідачем здійснено погашення боргу за три місяці (березень - травень 2015 року). Починаючи з червня 2015 року відповідач припинив погашення боргу за договором та графіком.

У відповідності до п. 7 договору у разі прострочення повернення чергової частини позики більш ніж на два місяці позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено і частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У зв'язку з порушенням позичальником строків повернення кредиту, що встановлені договором та виникненням заборгованості більш ніж за два місяці, позивач (позикодавець) використав передбачене частиною другою статті 1050 ЦК України та п. 7 договору право на дострокове повернення повної суми заборгованості за договором позики, пред′явивши 23 грудня 2016 року позов в суд.Станом на 06 жовтня 2016 року заборгованість відповідача перед позивачем за договором позики становить 347 035, 23 долари США.

За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що відповідач порушив свої зобов′язання щодо щомісячного повернення грошових коштів, а тому позивач відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України має право достроково стягнути частину позики, що залишилася.

Ураховуючи умови договору та положення статті 533 ЦК України, суд першої інстанції правомірно стягнув суму боргу, відповідно до умов договору та положень цієї норми, визначену за курсом долара США станом на день ухвалення судового рішення.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції зроблений на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів та в повній мірі відповідають вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що грошові кошти за договором не передавались, а в момент укладення договору відповідач помилявся щодо правової природи договору, прав та обов'язків сторін, зокрема щодо обов'язку позивача передати кошти в момент підписання договору позики та надання відповідної розписки для підтвердження факту отримання були предметом перевірки судом першої інстанції, їм надана належна правова оцінка. Так, досліджуючи договір позики, з урахуванням всіх наявних доказів в матеріалах справи, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вчинена сторонами письмова форма договору позики є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Своїми підписами сторони засвідчили, що їх волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін (положення п. 11 Договору).

Твердження відповідача про те, що договір позики не може бути достатнім доказом існування між сторонами правовідносин, що виникли з договору позики, та доказом отримання відповідачем коштів (позики) з огляду на те, що розписка відповідача про отримання позики від позивача відсутня не ґрунтується на вимогах закону.

Так, за змістом статті 202, 205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Як свідчать матеріали справи сторонами на підтвердження існування між ними правовідносин, що виникли з договору позики, обрана письмова форма договору. Вказаний правочин вчинений у формі, встановленій законом, і спрямований на настання реальних правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно факт укладення між сторонами (ОСОБА_8 та ОСОБА_4.) договору про надання безпроцентної позики від 19.02.2015, так і факт передачі грошової суми позичальнику підтверджується письмовою формою договору. Оформлення у цьому випадку розписки для засвідчення обставин отримання боржником від кредитора певної грошової суми не є необхідною умовою.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що волевиявлення сторін під час підписання договору від 19 лютого 2015 року №1/15 про надання позики не було спрямоване на укладення договору позики в розумінні ч. 1 ст.1046 ЦК України спростовуються іншими доказами, які містяться в матеріалах справи та діями самого відповідача, який на виконання умов договору про надання безпроцентної позики від 19.02.2015 здійснив погашення заборгованості за березень 2015 року в розмірі 885,04 доларів США, за квітень 2015 року - 1 075,47 доларів США, за травень 2015 року - 1 004,27 доларів США.

Твердження відповідача про укладення Договору №1/15 внаслідок впливу тяжкої обставини не знайшли свого підтвердження.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 312, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: