Головуючий суду 1 інстанції - Юзефович І.О.
Доповідач - Авалян Н.М.
Справа № 428/2052/17
Провадження № 22ц/782/655/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2017 року місто Сєвєродонецьк

Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Авалян Н.М.

суддів - Єрмакова Ю.В., Кострицького В.В.

за участю секретаря - Подрябінкіна Я.Г.

позивача - ОСОБА_2

представника позивача - ОСОБА_3

представника відповідача - Кірпи В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 24 липня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ТОВ "ДТЕК Свердловантрацит", за участю третьої особи - Первинної профспілкової організації Незалежної профспілки міста Свердловська на ВП "Шахта "Червоний партизан" ДП "Свердловантрацит", про визнання незаконною бездіяльності керівництва відокремленого підрозділу, визнання незаконним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

встановив

27 лютого 2017 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що він працював у Відокремленому підрозділі "Шахтоуправління Червонопартизанське" TOB "ДТЕК Сверловантрацит".

04 жовтня 2016 року відповідачем був виданий наказ № 546 про проведення обов'язкового щорічного медичного огляду працівниками шахти. Однак, видавши наказ адміністрація не організувала проходження своїми працівниками медичного огляду, не сплативши кошти за це. У лікарні позивачу було запропоновано на добровільній основі, у якості благодійних внесків самому сплатити за проходження медичного огляду. Оскільки особистих коштів у нього немає та сплачувати грошові кошти на рахунки невідповідних медичних закладів, за рахунок чого може фінансуватися терористична діяльність на тимчасово непідконтрольній Україні території, він був позбавлений можливості пройти медичний огляд за власний рахунок.

30 січня 2017 року відповідачем був виданий наказ № 169-ОД про відсторонення працівників, у тому числі і позивача, від роботи як особи, яка ухиляється від проходження обов'язкового щорічного медичного огляду.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив: 1) визнати незаконною бездіяльність керівництва Відокремленому підрозділі "Шахтоуправління Червонопартизанське" TOB "ДТЕК Сверловантрацит" щодо неналежної організації умов проходження щорічного медичного огляду працівниками шахти; 2) визнати незаконним та скасувати наказ № 169-ОД від 30 січня 2017 року про відсторонення його від роботи; 3) стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, яким він вважає незаконне відсторонення його від роботи; 4) стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 5000 гривень.

Заочним рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 24 липня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та неповноту їх з'ясування.

В судовому засіданні позивач та його представник апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні просив апеляційну скаргу відхилити та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Представник третьої особи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, але в судове засідання не з'явився.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, доводи сторін, перевіривши матеріали справи та надавши оцінку правильності застосування судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними доказами обставини, на які він посилається в позовній заяві. Зокрема, не доведено, що наказ про відсторонення працівників від роботи був виданий відносно нього, оскільки в наданій суду копії наказу не зазначено прізвища позивача. Також не доведено належними доказами обставини про наявність заборгованості по заробітній платі, оскільки надані позивачем розрахункові листи не свідчать про існування заборгованості. У зв'язку з недоведеністю вини відповідача в порушенні трудових прав позивача, суд визнав необґрунтованими вимоги позивача про стягнення моральної шкоди та відшкодування витрат на правову допомогу.

Апеляційний суд не може погодитись з висновками суду, оскільки суд першої інстанції у повній мірі не виконав свій процесуальний обов'язок сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Суд розглянув справу заочно, чим порушив частину 1 статті 224 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки на заочний розгляд справи була відсутня згода позивача або його представника (заява про заочний розгляд справи в матеріалах справи відсутня)ю

Крім того судом зроблено висновок, який виходить за межі заявлених позовних вимог. Зокрема, це висновок суду про недоведеність заборгованості по заробітній платі, адже така вимога позивачем не була заявлена.

Також помилковим є висновок суду про необґрунтованість вимоги позивача про відшкодування витрат на правову допомогу, оскільки така вимога не є позовною. Витрати на правову допомогувідповідно до пункту 2 частини 3 статті 79, статті 84 Цивільного процесуального кодексу України є судовими витратами, які підлягають розподілу в порядку, визначеному статтею 88 Цивільного процесуального кодексу України.

У зв'язку з цим рішення суду підлягає скасуванню з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини 1 статті 309 Цивільного процесуального кодексу України з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову з наступних підстав.

Під час апеляційного розгляду справи згідно з вимогами частини 2 статті 303 Цивільного процесуального кодексу України була усунута неповнота з'ясування обставин справи. З цією метою в судове засідання були викликані сторони, які надали пояснення щодо обставин справи та надали докази на підтвердження своїх доводів та надали докази на підтвердження своїх доводів та аргументів.

Судом встановлені наступні факти.

ОСОБА_2 працював у Відокремленому підрозділі "Шахтоуправління Червоно-партизанське" TOB "ДТЕК Сверловантрацит" на посаді гірничого майстра з повним робочим днем під землею (а.с148).

30 березня 2017 року позивача було звільнено з роботи за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України ( а.с148).

12 квітня 2017 року позивач був прийнятий на роботу на посаду майстра гірничого з повним робочим днем в шахті і Виробничий структурний підрозділ "Шахтоуправління імені Героїв космосу" ПрАТ "ДТЕК Павлоградвугілля" (а.с.149).

30 січня 2017 року, тобто період перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем, директором Відокремленого підрозділу "Шахтоуправління Червоно-партизанське" TOB "ДТЕК Сверловантрацит" ОСОБА_5 був виданий наказ № 169-ОД про відсторонено від роботи працівників згідно з додатком № 1, що ухиляються від проходження обов'язкового медичного огляду з 01.02.2017 року до повного його проходження (а.с. 120-123).

В наказі зазначено, що працівники відстороняються від роботи з 01 лютого 2017 року, а за ними зберігається заробіток за три робочих дні.

Розрахунковий лист ОСОБА_2 за лютий 2017 року свідчить про те, що з 22 робочих днів йому була нарахована заробітна плата за 9 робочих днів (а.с.37).

Відомості, зазначені в розрахунковому листі підтверджуються персоніфікованими даними про нараховану ОСОБА_2 заробітну плату, які представлені суду Головним управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області. (а.с.98,99)

Про те, що наказ був виданий відносно позивача свідчать також заяви ОСОБА_2 від 02 лютого та від 07 лютого 2017 року на ім'я директора шахти, в якій він просив пояснити підстави для відсторонення його від роботи та просив вжити заходів для оплати медичних послуг (а.с.9,10).

На ці заяви позивачу була надана відповідь заступником директора з охорони праці ОСОБА_6 листом від 14 лютого 2017 року за №14-Б, в якому позивач повідомляється про те, що він відсторонений від роботи у зв'язку з не проходженням медичного огляду і що понесені ним витрати на медичний огляд будуть відшкодовані шляхом надання матеріальної допомоги (а.с.145)

Також про те, що наказ був виданий відносно позивача свідчить його особистий підпис про ознайомлення з наказом, в якому він також зазначив , що профогляд не оплачений станом на 01 лютого 2017 року, чим порушений КЗпП (а.с.120-зв.).

З вказаних вище підстав судом не ставиться під сумнів представлений суду позивачем додаток до наказу, в якому в пункті 42 зазначено його прізвище, ім'я по батькові, рік народження, посада, табельний номер (а.с.121-123). Не зважаючи на те, що копія наказу та додаток до нього належним чином не завірені, у взаємозв'язку з іншими доказами, вони переконливо свідчать про те, що такий наказ відносно позивача ОСОБА_2 був виданий відповідачем.

Отже судом встановлено, що сторони перебували у трудових відносинах, які на могмент вирішення справи припинені. Між сторонами виник трудовий спір з приводу відсторонення позивача від роботи у зв'язку з його не проходженням обов'язкового періодичного медичного огляду.

Аналізуючи кожну із заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Позов про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи підлягає підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 169 Кодексу законів про працю України та статтею 17 Закону України "Про охорону праці" визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний за свої кошти забезпечити фінансування та організувати проведення періодичних медичних оглядів працівників, зайнятих на важких роботах, роботах із шкідливими чи небезпечними умовами праці або таких, де є потреба у професійному доборі. Перелік професій, працівники яких підлягають медичному оглядові, термін і порядок його проведення встановлюються Міністерством охорони здоров'я України за погодженням із Державним комітетом України по нагляду за охороною праці.

Статтею 159 КЗпП України передбачено, що працівник зобов'язаний проходити у встановленому порядку попередні та періодичні медичні огляди.

Процедура проведення попереднього та періодичного медичних оглядів визначена у Порядку проведення медичних оглядів працівників певних категорій, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 21 травня 2007 року № 246, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 липня 2007 року за № 846/14113.

Відповідно до пункту 2.4 вказаного Порядку для проведення попереднього (періодичних) медичного огляду працівників роботодавець повинен укласти або вчасно поновити договір з закладом охорони здоров'я та надати йому список працівників, які підлягають попередньому (періодичним) медичному огляду.

Згідно з пунктом 2.5 Порядку роботодавець за рахунок власних коштів забезпечує

організацію проведення медичних оглядів, витрати на поглиблене медичне обстеження працівника з підозрою на професійні та виробничо зумовлені захворювання та їх медичну реабілітацію, диспансеризацію працівників груп ризику розвитку професійних

захворювань.

За результатами періодичних медичних оглядів (протягом місяця після їх закінчення) Комісія оформляє Заключний акт за результатами періодичного медичного огляду працівників (далі - Заключний акт) за формою, зазначеною у додатку 9, який складається у шести примірниках - один примірник залишається в закладі охорони здоров'я, що проводив медогляд, інші надаються роботодавцю, представнику профспілкової організації або вповноваженій працівниками особі, профпатологу, закладу державної санітарно-епідеміологічної служби, робочому органу виконавчої дирекції Фонду .

Отже, організація проходження працівниками періодичних медичних оглядів відповідно до закону покладається на роботодавця.

Статтею 46 Кодексу законів про працю України власниковi або уповноваженому ним органу надається право на вiдсторонення працiвникiв вiд роботи за наявностi передбачених законодавством пiдстав, але це не є обов'язком, оскiльки вiдсторонення тiльки допускається.

Виходячі зі змісту вищезазначених норм права, суд вважає, що не можна вважати законним відсторонення працівника від роботи у разі, якщо роботодавець не вжив організацих заходів для його проходження працівниками. З вказаної підстави такий наказ не можна вважати законним, а тому він підлягає скасуванню.

Позов про визнання незаконною бездіяльності керівництва відповідача щодо неналежної організації умов проходження щорічного медичного огляду працівниками шахти задоволенню не підлягає, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не відповідає способам захисту трудових прав працівника. Достатнім та дієвим захистом порушеного трудового права позивача за встановлених обставин є скасування незаконного наказу.

Позов про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає задоволенню, оскільки це прямо передбачено законом.

Стягнення середнього заробітку у разі відсторонення працівника від роботи із зупиненням заробітної плати передбачено статтею 235 Кодексу законів про працю України, якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 Кодексу законів про працю України роботодавець iз власної iнiцiативи без законних пiдстав вiдсторонив працiвника вiд роботи (зазначена правова позиція висловлена в пункті 10 постанови пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату працi").

Розраховуючи середній заробіток за час вимушеного прогулу, суд враховує правовий висновок Верховного Суду України у справах №6-648цс15 від 16 грудня 2015 року, №6-419цс16 від 14 вересня 2016 року про порядок такого розрахунку відповідно до вимог статті 27 Закону України "Про оплату праці" та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача суд приймає розмір заробітної плати позивача, який вказаний у довідці про персоніфікацію даних про заробітну плату позивача як застрахованої особи. (а.с.98-99)

Нарахування заробітної плати позивачу за останні 2 календарних місяці, що передували відстороненню, становили за грудень 2016 року - 10229,30 гривень, за січень 2017 року - 8249,70 гривень, а всього 18479 гривень

Кількість днів при п'ятиденному робочому тижні становить у грудні 2016 року - 22 дні, у січні 2017 року - 20 днів. Відповідно середньомісячне число робочих днів - 21 ((22 + 20): 2).

Середньоденний заробіток позивача становить 439,97 гривень (18479 : 42).

Незаконне відсторонення позивача мало місце з 01.02.2017 року до 16.02.2017 року включно.

В судовому засіданні встановлено та визнається позивачем, що він був допущений до роботи 17 лютого 2017 року. Заробітна плата йому була виплачена за дев'ять днів. Таким чином, кількість днів вимушеного прогулу в лютому склала 11 днів (20 робочих днів за мінусом 9 днів, за які нарахована заробітна плата).

Відповідно середній заробіток за 11 днів вимушеного прогулу становить 4839,74 гривень (439,97 х 11).

З вказаної суми підлягає відрахуванню 1912,52 гривень, які були нараховані позивачу за вимушений прогул, про що зазначено в розрахунковому листі в графі "простой" (а.с.37)

Відповідно середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 2927,22 гривень.

Позов в частині стягнення моральної шкоди підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Стаття 237-1 Кодексу законів про працю України передбачає право працівника на відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Але відповідальність за завдання шкоди (у тому числі і моральної) за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Обов'язковою умовою для такої відповідальності є причинний зв'язок між противоправною поведінкою особи та завданою шкодою.

Встановлено, що законне право позивача на працю та отримання заробітної плати було порушене відповідачем незаконним відстороненням від роботи. Ця обставина вимагала від позивача додаткових зусиль по відновленню порушеного права, пов'язаного необхідністю звернення до фахівця у галузі права для звернення до суду. Не може бути поставлене під сумнів, що відсторонення від роботи негативно вплинули на моральній стан позивача, адже це є природньою реакцією будь-якої людини на аналогічну обставину. Однак, суд враховує, що відсторонення від роботи не були тривалим. Позивач через два тижні після відсторонення продовжив роботу, а потім звільнився та працевлаштувався на аналогічну посаду на іншому підприємстві. А тому суд вважає справедливим та достатнім розмір моральної шкоди в грошовому еквіваленті 500 гривень.

Аналізуючи заперечення представника відповідача на апеляційну скаргу, апеляційний суд зауважує, що вони частково заслуговують на увагу, але не є підставою для відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Зокрема, не можна не погодитись з доводом про те, що на момент подання апеляційної скарги позивач працював і отримував заробітну плату, достатню для сплати судового збору (середній заробіток позивача за новим місцем роботи становив 13885,12 гривень), а тому у судді-доповідача не було підстав для звільнення позивача від сплати судового збору. Але ця обставина стала відома під час апеляційного розгляду справи з наданої в судовому засіданні представником відповідача довідки від 09 жовтня 2017 року (а.с.117). Питання про звільнення від сплати судового збору вирішувалось суддею на стадії відкриття провадження у справі, виходячи з наявних у справі доказів. Як пояснив в судовому засіданні представник позивача, який готував апеляційну скаргу, позивач його не повідомив про своє працевлаштування. Суд припускає, що ця обставина свідомо не була повідомлена суду, але звільнення від сплати судового збору не є підставою для відхилення апеляційної скарги та не порушує прав відповідача, оскільки навіть за умови оплати судового збору, він підлягав відшкодуванню відповідачем у пропорційному відношенні до задоволених позовних вимог.

Також заслуговує на увагу довід про те, що розрахункові листи про заробітну плату позивача самі по собі не є належним доказом про заробітну плату, але як зазначено вище, в сукупності з іншими доказами ці листи містять інформації про факти, які мають значення для правильного вирішення справи.

Інші доводи представника відповідача зводяться до того, що всі докази, подані позивачем та його представником, є неналежними з огляду на те, що вся документація Відокремленого підрозділу "Шахтоуправління Червонопартизанське" TOB "ДТЕК Сверловантрацит" знаходиться на непідконтрольній Україні території в місті Свердловськ Луганської області, де знаходилось робоче місце позивача. Відповідач не має доступу до цих документів, оскільки в березні 2017 року шахта захоплена невідомими особами, у зв'язку з чим з 13 березня 2017 року господарська діяльність відповідача припинена. Перереєстрація відповідача на підконтрольній Україні території не здійснена.

Цей довід стосується оцінки доказів, яка здійснена судом у сукупності з іншими доказами. До того ж, критикуючи надані позивачем докази, відповідач їх не спростовував, посилаючись лише на неможливість перевірки та обмеження доступу до первинних документів.

З цього приводу суд зауважує, що не ставить під сумнів об'єктивні обмеження у доступі відповідача до документів структурного підрозділу, який знаходиться на тимчасово не підконтрольній Україні території. Однак ця обставина не впливає на висновок суду про те, що за встановлених обставин трудове право позивача було порушене, а тому воно підлягає судовому захисту, виходячи з приписів Конституції та законів України.

Стаття 55 Конституції України проголошує, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до статті 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в установленому порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 1, 2 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 232 Кодексу законів про працю України визначено, що у разі порушення трудових прав працівник може безпосередньо звернутись до суду.

За змістом вищезазначених правових норм, працівник, який має претензії до роботодавця щодо порушення своїх прав, має право на захист у суді. Це право є беззаперечним та не припиняється у випадку розірвання трудового договору та неможливості доступу до первинних документів роботодавця.

Вирішуючи питання про розподіл витрат по сплаті судового збору відповідно до вимог статті 88 Цивільного процесуального кодексу України та Закону України "Про судовий збір", апеляційний суд виходить з пропорційності заявлених та задоволених позовних вимог та враховує наступне.

Підлягають стягненню на користь позивача як сторони, на користь якої ухвалюється рішення, понесені і документально підтверджені судові витрати за надання правової допомоги у сумі 1500 грн.

Заперечення представника відповідача з цього приводу суд не приймає до уваги та зауважує наступне.

Представництво позивача в суді здійснювалось фахівцем у галузі права ОСОБА_3 Підставою представництва є довіреність, видана позивачем представнику (а.с.8) та договір про надання юридичних послуг № 5 від 17 лютого 2017 року, укладений між позивачем та Приватним підприємством "Приватна юридична фірма "Лорнет", директором якої є ОСОБА_3 Вказаним договором передбачено представництво позивача в суді.

На підтвердження понесення витрат суду представлена квитанція, з якої вбачається, що за вказаним договором юридичній фірмі сплачено 1500 гривень.

Законом України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову у цивільних та адміністративних справах" визначено граничний розмір відкшодування витрат за участь в судовому засіданні фахівця в галузі права.

Статтею 1 зазначеного Закону визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Загальний час участі представника позивача в судових засіданнях склав більше п'яти годин, що підтверджується наявними у справі журналами судових засідань (а.с.85,101,124,131) та тривалістю судового засідання, в якому ухвалено рішення.

40% прожиткового мінімуму, з якого проводиться розрахунок в 2017 році становить 640 гривень за годину. Відповідно за п'ять годин участі в судових засіданнях нормативно встановлений гранипчний розмір компенсації становить 3200 гривень. А розмір понесених позивачем витрат на правову допомогу значно менший від нормативно встановленого граничного розміру, а тому підлягає відшкодуванню у повному обсязі.

Витрати по сплаті судового збору підлягають розподілу за ставками, встановленими Законом України "Про судовий збір" наступним чином.

За подання позовної заяви за трьома вимогами немайнового характеру підлягав сплаті судовий збір в загальному розмірі 1920 гривень (640 х 3 = 1920).

Позивачем судовий збір не сплачувався. Питання про звільнення або відстрочення сплати судового збору судом першої інстанції не вирішувалось.

За подання позовної заяви з вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір".

За подання апеляційної скарги за трьома вимогами немайнового характеру підлягав сплаті судовий збір в загальному розмірі 2112 гривень (по 704 гривні за кожною вимогою).

Позивача від сплати судового збору звільнено ухвалою судді-доповідача від 01 вересня 2017 року (а.с.58).

За подання позовної заяви за вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 640 гривень та відповідно за подання апеляційної скарги на рішення суду в зазначеній частині в розмірі 704 гривні позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір".

Оскільки позов в зазначеній частині задоволений судом, судовий збір у розмірі 1344 гривень (640 + 704) підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Також підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір в такому ж розмірі 1344 гривень (640 + 704) у зв'язку із задоволенням позову про скасування наказу.

Крім того, виходячи з принципу пропорційності, підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір у зв'язку з частковим задоволенням позову про стягнення моральної шкоди у розмірі 134,40 гривень (64 + 70,40).

Таким чином, загальний розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь держави становить 2822,40 гривень (1344 +1344 + 134,40).

З позивача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в загальному розмірі 1216 гривень, з яких: 640 гривень - за подання позову в частині визнання незаконною бездіяльності відповідача та 576 гривень, виходячи з пропорційності від задоволеного позову про стягнення моральної шкоди ( 99% від 640).

Підсумовуючи наведене, керуючись статтею 88, пунктом 2 частини 1 статті 307, пунктом 1, пунктом 4 статті 309, статтями 313, 315, 317, 319, 323-325, 327 Цивільного процесуального кодексу України,

вирішив

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 24 липня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким

Задовольнити частково позов ОСОБА_2 до ТОВ "ДТЕК Свердлов-антрацит" про визнання незаконною бездіяльності керівництва відокремленого підрозділу, визнання незаконним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Визнати частково незаконним та скасувати наказ № 169-ОД від 30 січня 2017 року в частині відсторонення від роботи ОСОБА_2 .

Стягнути з ТОВ "ДТЕК Свердловантрацит" на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 2927 гривень 22 копійки та моральну шкоду в розмірі 500 гривень.

Відмовити в задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2.

Стягнути з ТОВ "ДТЕК Свердловантрацит" на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 1500 гривень.

Стягнути на користь держави судовий збір: з ОСОБА_2 у розмірі 1216 гривень; з ТОВ "ДТЕК Свердловантрацит" у розмірі 2822 гривні 40 копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції - Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Авалян Н.М.

Судді Єрмаков Ю.В.

Кострицький В.В.