Справа № 733/971/17 Провадження № 22-ц/795/2088/2017 Головуючий у I інстанції -Овчарик В. М. Доповідач - Харечко Л. К.
Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - судді Харечко Л.К.,

суддів: Лакізи Г.П., Скрипки А.А.,

з участю секретаря Поклада Д.В., представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, представників відповідача: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 13 вересня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 13 вересня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги про надання дозволу малолітній дитині - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 на виїзд за межі України у супроводі матері - ОСОБА_5 до Російської Федерації, Ісламської Республіки Іран, Королівства Тайланд та країн Європейського союзу: Австрійська Республіка, Князівство Андорра, Королівство Бельгія, Ватикан, Угорщина, Федеративна Республіка Німеччина, Грецька Республіка, Королівство Данія, Ірландія, Ісландія, Королівство Іспанія, Італійська Республіка, Республіка Кіпр, Латвійська Республіка, Литовська Республіка, Князівство Ліштенштейн, Велике Герцогство Люксембург, Республіка Мальта, Князівство Монако, Королівство Нідерланди, Королівство Норвегія, Республіка Польща, Португальська Республіка, Найсвітліша Республіка Сан-Марино, Словаччина, Республіка Словенія, Фінляндська Республіка, Французька Республіка, Чеська Республіка, Швейцарська Конфедерація, Королівство Швеція, Естонська Республіка, а також до Республіки Білорусь без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2 на строк до досягнення дитиною повноліття - ІНФОРМАЦІЯ_2 з метою туризму, відпочинку, оздоровлення та навчання.

Доводи скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не зазначив в рішенні, на підставі якої норми закону та рішення Верховного Суду України у задоволенні позову слід відмовити, а також проігнорував положення Сімейного кодексу України та норми міжнародного законодавства, адже, під час вирішення таких справ, суд повинен дбати перш за все про дотримання прав та забезпечення інтересів дитини, при цьому, дитина має, якщо це можливо, зростати в піклуванні своїх батьків, проте, у будь - якому разі, дитина не має розлучатися зі своєю матір'ю.

Також в скарзі зазначено, що суд не навів в рішенні підстав відхилення наданих позивачем доказів, зокрема, доказів законності проживання позивача та території Російської Федерації та Ірану, наявності місця для проживання, доказів влаштування дитини у школі, яку вона відвідувала у квітні-травні 2017 року, доказів запланованого відпочинку, доказів платоспроможності матері для забезпечення дитини усім необхідним за кордоном.

Отже, на думку позивача, рішення суду про відмову у задоволенні позову про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини на строк до досягнення нею повноліття, порушує права матері та самої дитини.

Вислухавши суддю - доповідача, пояснення учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.10.2007 року, який рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 08.11.2011 року був розірваний (а.с. 11 - 12).

Від шлюбу сторони мають дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 10), яка проживає разом з матір'ю - ОСОБА_5

Матеріали справи свідчать, що позивач, на початку 2017 року офіційно працевлаштувалась на території Російської Федерації, що підтверджується копією патенту, виданого 18.04.2017 року Федеральною Міграційною службою РФ, копією страхового свідоцтва обов'язкового пенсійного страхування від 31.05.2017 року, документу про проходження екзамену на володіння російською мовою та знання основ законодавства РФ від 27.03.2017 року (а.с. 25, 27, 28).

19.02.2017 року відповідачем була оформлена згода на тимчасовий виїзд дочки разом з матір'ю до Російської Федерації на період з 19.02.2017 року по 19.05.2017 року з метою відпочинку та туризму (а.с. 13). За цей час ОСОБА_6 була прийнята до школи № 880 Південного округу м. Москви, де і навчалась.

Після цього, позивач знову зверталась до відповідача з проханням надати згоду на виїзд дитини на один рік - до 20.05.2018 року з метою відпочинку, туризму та навчання.

Звернувшись до суду з даним позовом, ОСОБА_5 просила надати дозвіл на виїзд дитини на строк до досягнення дитиною повноліття - ІНФОРМАЦІЯ_2 з метою туризму, відпочинку, оздоровлення та навчання, посилаючись на те, що за кордоном має можливість забезпечити своїй дитині гідне життя, існування, навчання, розвиток та оздоровлення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не вказала часові проміжки виїзду дитини за кордон та її повернення, а зазначила лише перелік ряду країн, що суперечить нормам матеріального закону, які визначають рівність прав та обов'язків батьків стосовно виховання дитини.

Апеляційний суд погоджується з рішенням та вважає, що висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам даної справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до ст. 141 Сімейного Кодексу України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст. 153 СК України).

Згідно зі статтею 157 Сімейного Кодексу України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 161 Сімейного Кодексу України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків.

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні.

Відповідно до ч. 3 ст. 313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Пунктом 3 Правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (п/п 1 п. 4 Правил).

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів враховує можливість матері забезпечити дитину гідним життям, оздоровленням та навчанням, проте, вважає, що у випадку надання судом дозволу на постійне проживання малолітньої дитини без згоди та супроводу батька суперечило б чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини та призвело б до фактичного позбавлення батька дитини - відповідача передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

Отже, апеляційний суд не бере до уваги викладені в скарзі доводи ОСОБА_5, в зв'язку з чим не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування вірного за законного по суті рішення суду.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 13 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: