Провадження № 22-ц/780/4019/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 38 11.12.2017
УХВАЛА

Іменем України

11 грудня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі :

Головуючого Мережко М.В.

Суддів - Мельника Я.С., Суханової Є.М.,

Секретар - Шуляк Д.О.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 червня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , правонаступниками якого є ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на частину спадкового майна

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду , дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів ,-

В с т а н о в и л а :

Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом 25 серпня 2015 року.

Свої вимоги обгрунтовувала тим, що 01 лютого 1987 року померла її мати - ОСОБА_6.

Після смерті матері залишилось спадкове майно: 1/2 частина житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: Київська область, м. Біла Церква, провулок Проточний,10.

Вказаний будинок був збудований її батьками під час зареєстрованого шлюбу та зареєстрований на імя батька ОСОБА_3.

Спадкоємцями після смерті матері на 1/2 частину житлового будинку, як на частку у майні подружжя, в даний час є батько - ОСОБА_3, ОСОБА_4 син померлої , і вона, дочка померлої, ОСОБА_2. Усі троє спадкоємці першої черги, відповідно кожен із них має право за спадщиною на 1/6 частину вказаного будинку. Вартість будинку за даними МБТІ становить 25 773 грн., вартість 1/6 частини 4295,50 грн.

Відповідачі, її батько та рідний брат, прийняли спадщину після смерті матері, оскільки проживали та були зареєстровані в спірному житловому будинку, а вона спадщину після смерті матері прийняла фактично, оскільки взяла речі матері: золоту обручку, одяг та 1500 крб. грошових заощаджень матері. Також, зазначила, що після смерті матері вона робила у будинку косметичний ремонт, доглядала за господарством, прибирала будинок, обробляла город, консервувала овочі, постійно, ще за життя матері і по даний час користується частиною присадибної ділянки, де побудувала гараж і тримає автомобіль.

Ніхто із спадкоємців до нотаріальної контори не звертався і свідоцтво на спадщину не отримував та від спадщини не відмовлялись.

При зверненні до нотаріуса 13 серпня 2015 року, їй було відмовлено у оформленні спадкових прав, оскільки вона не була зареєстрована за місцем відкриття спадщини, а між нею та іншими спадкоємцями виник спір щодо її права на спадкування, тому вимушена була звертатися до суду з цим позовом.

Враховуючи, що спадщина відкрилась у 1987 році і вони всі троє спадщину фактично прийняли, хоча нотаріально не оформили, до даних правовідносин повинні застосовуватись вимоги ЦК України (в редакції 1963 року), за ст. 549 якого визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, а відповідно до ст. 548 цього Кодексу, прийнята спадщина вважається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст.5 Прикінцевих положень ЦК України в редакції 2003 року, правила нового Кодексу застосовуються лише до спадщини, яка відкрилась, однак не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Позивач просила встановити факт прийняття нею, ОСОБА_2, спадщини після смерті матері - ОСОБА_6, яка померла 01 лютого 1987 року в м. Біла Церква; визнати за нею, ОСОБА_2, право власності на спадкове майно на 1/6 частину житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: Київська область, м. Біла Церква, провулок Проточний,10 та стягнути з відповідачів судові витрати.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 січня 2016 року було задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на частину спадкового майна.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 05 квітня 2016 року було скасовано рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 січня 2016 року, а у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на частину спадкового майна, відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2016 року , рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 січня 2016 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 05 квітня 2016 року були скасовані, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

12.01.2017 року Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 січня 2017 року , за клопотанням представника позивача, у справі було залучено в якості співвідповідача - ОСОБА_5, яка є дочкою померлої 01 лютого 1987 року ОСОБА_6

Під час розгляду справи , позивач ОСОБА_2 позов підтримала, просила задовольнити вимоги в повному обсязі . Позивач зазначала ,що її мати ОСОБА_6 заповіт щодо спадкового майна не складала, житловий будинок з господарськими спорудами був побудований матірю та батьком в період їх шлюбу та зареєстрований на імя ОСОБА_3, тому 1/2 частина вказаного майна є спадщиною після смерті матері, спадкоємцями якого є вона та відповідачі у справі. Нотаріально спадщину спадкоємці не оформляли . Вона взяла частину речей матері і грошові заощадження, тому вважає , що прийняла спадщину. ОСОБА_7 та ОСОБА_4 проживали у спадковому будинку . Вона щодня приходила до батька і допомагала йому по господарству, ремонтувала двері, чистила підвал, доглядала за господарством, користувалась присадибною ділянкою, побудувала гараж в якому стоїть її автомобіль. Після смерті матері робила поминки, замовляла памятник разом із батьком, завозила землю на кладовище. Їй ніхто не чинив перешкод в користуванні спадковим майном. За життя матері, батьки допомогли сестрі ОСОБА_5 з житлом. У 2015 році ОСОБА_4 почав займатись приватизацією земельної ділянки біля будинку та претендувати на все майно, тому вона звернулась до нотаріуса з питанням про оформлення спадщини, однак в неї не було документів на будинок, тому вона звернулась до суду з даним позовом. Гараж вона побудувала ще в 1977 році з дозволу батьків, а в 2007 році батьку не сподобалось, як він розміщений і він вимагав заварити двері гаража, які виходили у двір, після чого спір було вирішено, а вона продовжує користуватись гаражем. На момент смерті матері вона проживала ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із чоловіком, дітьми та свекрухою, поряд з будинком 6-7 соток землі, тому місця для гаража не було і його поставили у її батьків. За пів року до смерті матері вона працювала в МБТІ техніком, у свекрухи особливого господарства не було і вона допомагала батькам. За життя матері, батьки купили сестрі частину житлового будинку, їй сказали що допоможуть грошима і дали 4000 крб., а щодо брата розмов не було. Брат був зареєстрований у спірному будинку, а проживав разом із дружиною в м. Біла Церква, вул.. Ш. Алейхема та інколи приходив до батьків, а після смерті дружини з червня 2013 року перейшов проживати до батька. Батько після смерті матері, ще до півроку , віддав їй речі матері: обручку, 2 халати і 1500 крб. грошей, які зняв з ощадної книжки та які були їх спільними коштами. Щодо виклику міліції їх повідомили сусіди і вона спочатку звернулась до адвоката, а потім зробила запит в МБТІ, після отримання кого 17 квітня 2008 року ніяких дій щодо оформлення майна не вчиняла. Після того, як розпочався судовий спір, вона до батька не приходить. Тривалий час не займалась оформленням спадщини тому, що фактично вступила в управління майном і їй не забороняли ним користуватись.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від

14 червня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права , постановити нове рішення , яким задовольнити її позов ,

В апеляційній скарзі посилалася на неповне з»ясування судом обставин , що мають значення для справи , висновки суду не відповідають обставинам справи ,апеляційну скаргу обґрунтовувала обставинами, які викладені нею у позові .

Відповідач ОСОБА_3 помер 01 серпня 2017 року .

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 23 листопада 2017 року до участі у справі в якості правонаступників ОСОБА_3 залучені ОСОБА_4, ОСОБА_5

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням положень статей 55, 124 Конституції України та відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України і ст. З ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду, проте лише за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а юрисдикція судів поширюється на всі відносини, що мають правовий характер.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 11 ЦПК України).

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до чч. 1, 3 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

За змістом ч.ч. 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року) відносини спадкування регулюються нормами ЦК України (2004 року), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР( в редакції 1963 року , що діяла на момент смерті спадкодавців) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

За змістом ст. 548 ЦК УРСР( в редакції 1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно ст. 549 ЦК УРСР ( в редакції 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.

Судом встановлено, що 01 лютого 1987 року померла ОСОБА_6, дружина ОСОБА_3 та матір ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5.

Згідно витягу із спадкового реєстру № 41209058 від 13 серпня 2015 року ( а.с.15-16), сформованим приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу ОСОБА_8, на звернення громадянина, інформація про відкриття спадкової справи та заповітів щодо майна померлої 01 лютого 1987 року ОСОБА_6 відсутня. Вказана обставина сторонами у справі не оспорюється.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації, а права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав.

З листа Білоцерківського МБТІ № 09471 ( а.с. 13), на запит адвоката № 84 (а.с.189 - 191), вбачається, що позивач зверталась 14 квітня 2008 року до Білоцерківського МБТІ із запитом щодо спірного домоволодіння, та їй було надано відповідь 17 квітня 2008 року, про те, що право власності на житловий будинок № 10 по провулку Проточному в м. Біла Церква зареєстровано за ОСОБА_3, на підставі свідоцтва про право власності від 12 грудня 1967 року, виданим Білоцерківським МКГ. До даного житлового будинку належать самовільні побудови, а саме: прибудова до будинку «а2» розміром 2,37 х1,95 побудована в 1969 році; сарай літ. «Б» розміром 10,10 х 4,90 побудований в 1969 році; прибудова до сараю «б» розміром 2,70 х2,40 побудована в 1979 році; сарай літера «Г» розміром 1,90 х2,95 побудований в 1979 році; гараж літера «Д» розміром 4,18х5,97 побудований в 1977 році .

Вказана обставина узгоджується з копією технічного паспорта виданого 27вересня 2000 року на імя ОСОБА_3 ( а.с.10-12) та листом КП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації» № 147-0 від 03 вересня 2015 року, наданим на запит позивача від 31серпня 2015 року ( а.с.24) в якому зазначено, що станом на 01 січня 2013 року право власності на вказаний будинок зареєстровано за ОСОБА_3, на підставі свідоцтва про право власності від 12 грудня 1967 року, виданим Білоцерківським УЖКГ (реєстраційна книга №8 реєстраційний номер 765).

Крім того , судом встановлено, що житловий будинок № 10 по провулку Проточному в м. Біла Церква Київської області був побудований подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_6 в 1967 році, зареєстрований за одним з подружжя на підставі свідоцтва про право власності від 12 грудня 1967 року, виданим Білоцерківським УЖКГ (реєстраційна книга №8 реєстраційний номер 765), відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою 31січня .1966 року, яка втратила чинність згідно наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1996 року № 56.

Відповідно до ст.22 Кодексу про шлюб та сімю Української РСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Зазначені обставини підтверджено матеріалами справи і не заперечуються відповідачами, таким чином померлій 01 лютого 1987 року ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності дійсно належала 1/ 2 частина житлового будинку № 10 по провулку Проточному в м. Біла Церква Київської області.

З будинкової книги ( а.с. 72-78) вбачається, що у житловому будинку № 10 по провулку Проточному в м. Біла Церква на час смерті спадкодавця були зареєстровані та проживали відповідачі: ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які і по даний час в ньому проживають та утримують спадкове майно, що не заперечує позивач.

Отже, відповідно до ст. 549 ЦК УРСР ( в редакці1963 року) ОСОБА_3 та ОСОБА_4 визнаються такими, що прийняли спадщину, що не заперечує позивач та відповідач ОСОБА_5.

Відповідач ОСОБА_5 на час відкриття спадщини не була зареєстрована із спадкодавцем, проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 з

01 червня.1984 року. Заяву про прийняття спадщини після смерті матері до нотаріальної контори не подавала, фактично спадщину не приймала, що не заперечували сторони.

Доводи позивача ,що вона прийняла спадщину шляхом фактичного вступу у володіння частиною майна протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, отримавши частину майна померлої: одяг, кошти в розмірі 1500 крб. і золотої обручки, та вступивши в управління спадковим будинком,не знайшли свого підтвердження.

У пункті 124 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції УРСР від 31 жовтня 1975 року N 45/5 ( яка діяла на час відкриття спадщини) зазначено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст. 549 Цивільного кодексу). Доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути: довідка управління будинками, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця; довідка фінансового органу, органу держстраху чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому окладному страхуванню або збори; квитанція про сплату податку, платежу, збору; копія рішення суду, яке вступило в законну силу, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може служити наявність у спадкоємців ощадної книжки, квитанції про здані в ломбард речі, технічного паспорту на автомобіль чи мотоцикл або свідоцтва на моточовен та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користуватися яким можливо лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

З листа № 01-16/318 приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу ОСОБА_9 ( а.с.37), вбачається, що ОСОБА_2 звернулась до нотаріуса 02 жовтня 2015 року з питанням прийняття спадщини після померлої 01 лютого 1987 року ОСОБА_6 і їй були надані роз'яснення щодо пропуску строку подачі заяви про прийняття спадщини та за відсутності документів на підтвердження прийняття спадщини відповідно до ст. 549 ЦК УРСР (1963р.) було рекомендовано звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2, посилаючись лише на покази свідків, не надала належних, допустимих та переконливих доказів того, що після смерті матері вона вступила в управління спадковим будинком № 10 по провулку Проточному в м. Біла Церква. Наявність у неї частини майна померлої: одягу, золотої обручки та коштів в розмірі 1500 крб., якими вона обґрунтовує позовні вимоги, не свідчить про фактичний вступ в управління майном та про те, що позивач отримала їх у шестимісячний строк, встановлений для прийняття спадщини після смерті матері.

Дані обставини спростовуються письмовими доказами ,наявними в матеріалах справи.

Так , з ощадної книжки № 104241 виданої на імя ОСОБА_3 ( а.с. 79) вбачається, що 28 серпня 1987 року з вказаного рахунку було знято 1500 грн., після шестимісячного строку з дня відкриття спадщини, натомість отримання ОСОБА_2 коштів в сумі 1500 грн не свідчать про прийняття нею спадщини після смерті матері, оскільки як пояснила позивач гроші їй дав батько , а доказів що ці кошти належали померлій, ОСОБА_2 суду не надала.

Крім того , судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2, станом на час відкриття спадщини не проживала та не була зареєстрована у житловому будинку № 10 по провулку Проточному в м. Біла Церква, що підтверджено записами у будинковій книзі

( а.с.74), а проживала разом із своєю сімєю за адресою: м. Біла Церква, провулок Проточний, 25, з 25 грудня 1996 року була зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_3, а з 30 грудня 2003 року за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджено копією паспорта позивача ( а.с.5) та не заперечується позивачем.

З копії технічного паспорта на спірний будинок, доданий позивачем до позову, вбачається, що він був виготовлений у 2000 році, тобто через 13 років після відкриття спадщини, таким чином вважати, що позивач фактично вступила в управління спадковим будинком підстав не має.

Доводи позивача про те, що вона вступила в управління спадковим майном, оскільки користувалась побудованим нею з дозволу батьків гаражем, який розташований на спадковій земельні ділянці є безпідставними , оскільки земельні ділянка не входила до спадкового майна , є неприватизованою, крім того , судом встановлено, гараж позначений у технічному паспорті літера «Д» розміром 4,18 х 5,97 - побудований у 1977 році, є самовільною забудовою, що не заперечували сторони.

З постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 02 квітня 2008 року (а.с.14)., вбачається, що до чергової частини Білоцерківського МВ ГУ МВС України в Київській області з письмовою заявою звернувся ОСОБА_3, проживаючий за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, та просив допомогти у звільненні його земельної ділянки від незаконної забудови гаража, яку здійснила його дочка ОСОБА_2, проживаюча ІНФОРМАЦІЯ_1, та яка використовує цей гараж для свого автомобіля.

Ні суду першої інстанції , ні суду апеляційної інстанції не надано належних та допустимих доказів щодо виділення в натурі земельної ділянки спадкодавцю, а встановити право власності на неіснуючий об'єкт цивільного права, який не ввійшов до спадкової маси, є неможливим.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, роз'яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ч.3 Глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.212 року за № 282/20595, Нотаріус на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов'язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз'яснити порядок її оскарження. У цих випадках нотаріус протягом трьох робочих днів виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

ОСОБА_2 не надала суду постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій щодо оформленні права на спадщину.

Враховуючи , що позивач не надала суду переконливих , належних і допустимих доказів щодо прийняття нею спадщини після смерті матері , суд дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року « Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України ,колегія суддів вважає, що рішення суд постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні .

Керуючись ст. ст, 303,307,308 , 313 -315, , 317,319 ЦПК України . колегія суддів ,-

У х в а л и л а ;

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 червня 2017 року

залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді