28 листопада 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
ЄвтушенкоО.І., Кадєтової О.В., Мостової Г.І.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: Вінницька міська рада, ОСОБА_8, про припинення права власності,
за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_9, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 07 березня 2017 року,
в с т а н о в и л а:
У липні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: Вінницька міська рада, ОСОБА_8, про припинення права власності.
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що в 1961 році
ОСОБА_10 з дружиною ОСОБА_11 побудували будинок АДРЕСА_1, в 1965 оці - сараї «Б», «б», погріб «П/Б», в 1980 році - навіс «б1», що підтверджується технічним паспортом.
В 1982 році на присадибній ділянці був побудований новий будинок та рішенням виконкому Вінницької міської ради від 10 лютого 1983 року № 83 за ним закріплено земельну ділянку, площею 600 кв. м., із земельної ділянки домоволодіння ОСОБА_10 Новому будинковолодінню присвоєно адресу - АДРЕСА_1.
Цим же рішенням вирішено утворити проїзд до нового домоволодіння за рахунок земельної ділянки ОСОБА_10 21 лютого 1983 року в акті про відвід земельної ділянки під забудову та плані земельної ділянки було відображено даний проїзд.
На ділянці, яка передбачалась під проїзд до будинку АДРЕСА_1 знаходились сараї «Б», «б», проте, в зв'язку з тим, що сусіди були близькими родичами, це не створювало жодних проблем.
В 2003 році власниками будинковолодіння АДРЕСА_1 стали ОСОБА_4 та ОСОБА_8 з частками 2/3 та 1/3 відповідно.
Вказані сараї в 2013 році ОСОБА_12, спадкоємець ОСОБА_10, розібрав разом з навісом «б1» та на їх місці самочинно збудував господарські споруди «Б», «б» з бетонним фундаментом, за що був притягнутий Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області до адміністративної відповідальності. ОСОБА_12 штраф сплатив, однак самовільно збудовану споруду не демонтував.
ОСОБА_4 вважала, що сараї «Б», «б», навіс «б1» фізично перестали існувати влітку 2013 року, на їх місці зведені нові споруди, проте документально право власності на попередні сараї не було припинене, що є суттєвою перешкодою для здійснення прав позивача та відновлення проїзду до її ділянки.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_12 помер, його спадкоємцями є
ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які оформили спадкові права. До складу спадщини увійшли сараї «Б», «б».
Ураховуючи наведене, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_4 на підставі положень ст. 349 ЦК України просила припинити право власності на сараї літ. «Б», літ. «б», які знаходяться по АДРЕСА_1, належні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих державним нотаріусом Першої Вінницької державної нотаріальної контори 12 жовтня 2016 року Шарко О.В. за реєстровими номерами 1-2497, 1-2500, у звʼязку з їх знищенням.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 лютого 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 07 березня

2017 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від

02 лютого 2017 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_9 просить скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від

07 березня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що ОСОБА_4 не доведено, що її права на проїзд до свого домоволодіння буде відновлено в разі припинення права власності відповідачів на будівлі сараїв.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 (2/3 частки) та ОСОБА_8 (1/3 частка) є співвласниками житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 на підставі договору міни від 19 грудня 2003 року. Право власності зареєстроване в БТІ 26 грудня 2003 року.

Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради № 83 від

10 лютого 1983 року за цим будинковолодінням (ОСОБА_14) була закріплена земельна ділянка, площею 600 кв. м., з земельної ділянки домоволодіння ОСОБА_10, а також вирішено утворити проїзд

(3,5 м х 61,0 м) з 1 пров. Карбишева до домоволодіння ОСОБА_14 за рахунок земельної ділянки домоволодіння ОСОБА_10

На підставі рішення 21 лютого 1983 року складений акт про відведення земельної ділянки ОСОБА_14 під будівництво по АДРЕСА_1, загальною площею 600 кв. м.

Земельна ділянка під проїзд в акті про відведення не передбачена.

Встановлено, що фактично з 1983 року проїзду до ділянки № 32а не існувало. Відповідно до технічного паспорту на будинковолодіння АДРЕСА_1, виготовленого БТІ 14 лютого 1990 року, а також відповідно до плану цієї земельної ділянки, складеного управлінням головного архітектора міста на земельній ділянці АДРЕСА_1, яка передбачалась під проїзд загального користування, розташовані сараї «Б», «б», 1965 року забудови.

Власником будинковолодіння АДРЕСА_1 в період з 1984 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 (дня смерті) був ОСОБА_12

В 2013 році ОСОБА_12 на місці сараїв «Б» та «б» розпочав будівництво нових споруд. Постановою заступника начальника інспекції Держархбудконтролю у Вінницькій області Фурдипала А.О. від 21 серпня 2013 року ОСОБА_12 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 96 КУпАПв зв`язку з тим, що він самовільно, без затвердженої у встановленому чинним законодавством порядку проектної документації, виконує будівельні роботи з будівництва господарської споруди по

АДРЕСА_1.

07 листопада 2013 року комісією Департаменту архітектури містобудування та кадастру Вінницької міської ради встановлено, що

ОСОБА_12, в порушення Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»збудував частину господарської споруди прямокутної форми з габаритними розмірами 3,85 м х 10,4 м, фундамент виконаний з бетону. По периметру зведено кілька рядків кладки з керамічної цегли, на якій влаштовано покриття з азбестоцементних листів шиферу хвилястої форми по дерев`яному каркасу.

Після смерті ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1, спадщину прийняли ОСОБА_6 та ОСОБА_7 по 1/2 частці. Згідно свідоцтв про право на спадщину за законом від 12 жовтня 2016 року спадщина складається з житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1. Відповідно до технічного паспорта, виданого КП «ВМБТІ» 22 травня 2013 року на земельній ділянці розташовані: житловий будинок «А», прибудови «А1», «а1», «а», загальною площею 83,1 кв. м, у тому числі житловою - 57,4 кв. м., сараї «Б», «б», убиральня «Г», погріб «П/Б», огорожа № 1 - № 2.

Згідно відповіді Департаменту ДАБІ у Вінницькій області від

16 листопада 2016 року, посадовими особами Департаменту проведено позапланову перевірку та фото фіксацію об`єкта і з візуального огляду встановлено, що по АДРЕСА_1 самочинно виконано будівельні роботи з будівництва одноповерхової цегляної будівлі. Інформація, чим порушено вимоги п.п. 1 п. 1 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», тому складено протокол про адміністративне правопорушення, а власників домоволодіння притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 96 КУпАП.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4 зазначала, що право власності ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на сараї «Б», «б», яке вони набули на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 12 жовтня

2016 року, підлягає припиненню відповідно до ст. 349 ЦК України, оскільки старі будівлі - сараї «Б», «б» були зруйновані ОСОБА_12 влітку

2013 року, а нові - самочинно ним збудовані, тому безпідставно включені у свідоцтва про право на спадщину.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.

Аналіз зазначеної норми дає підстави дійти висновку про те, що власник за своїм бажанням має право визначити фактичну та юридичну долю речі. Знищення майна належить до таких способів припинення права власності, коли власник за своїм бажанням, добровільно припиняє своє право власності, або ж право власності припиняється поза волею власника в результаті випадку, непереборної сили або неправомірних дій інших осіб.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_4 зазначила, що права її порушені і підлягають захисту саме в такий спосіб.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи наведене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки встановили, що ОСОБА_4 не доведено, що її право на проїзд до свого домоволодіння буде відновлене в разі припинення права власності відповідачів на будівлі сараїв.

Крім того, судами попередніх інстанцій правильно зазначено, що право власності на знищене майно припиняється тільки за наявності відповідної заяви власника майна про внесення змін до державного реєстру.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 07 березня 2017 року, тому що судові рішення законні та обґрунтовані.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_9, відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 07 березня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: Вінницька міська рада, ОСОБА_8, про припинення права власності залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко О.В. Кадєтова Г.І. Мостова