Справа № 2-2938/2010
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді - Цуранова А. Ю. , при секретарі Солом'яна Л. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м. Біла Церква подання державного виконавця Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області ОСОБА_1 про примусове проникнення до житла боржника - фізичної особи,

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2017 року до суду надійшло зазначене подання, в якому державний виконавець просив постановити рішення про примусове проникнення до квартири № 81 в житловому будинку № 113 по бул. Олександрійському в м. Біла Церква Київської області, що належить на праві приватної власності ОСОБА_2

Подання обгрутоване тим, що за виконавчим листом № 2-2938/10 виданим 22.11.2012 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області з ОСОБА_2 підлягає до стягнення 75 853,63 доларів США, що еквівалентно 606 859,38 грн. та 24 094,99 грн. заборгованості за кредитним договором, 1 700 грн. судових витрат та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

24.06.2016 року старшим державним виконавцем Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області ОСОБА_3 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та направлено її боржнику для виконання, яку ОСОБА_2 отримала 20.07.2016 року.

На підставі договору купівлі-продажу за ОСОБА_2 зареєстрована квартира № 81 за адресою: м. Біла Церква, бул. Олександрійський, буд. 113.

Неодноразові вимоги про надання вільного доступу до зазначеної квартири, з метою проведення її опису, боржник проігнорував та звернувся із заявою про завершення виконавчого провадження, в звязку з тим, що на неї поширює свою дію Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

В судовому засіданні представник заявника підтримала подання та просила його задовольнити.

Представник боржника в судовому засіданні, надавши письмові заперечення, в задоволенні подання просив відмовити.

Заслухавши пояснення представника державної виконавчої служби, представника боржника, дослідивши матеріали справи та матеріали виконавчого провадження, суд встановив наступне.

12.07.2010 року ухвалено рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, яким вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОТП Банк» 75 853,63 доларів США, що еквівалентно 606 859,38 грн. та 24 094,99 грн. заборгованості за кредитним договором, 1 700 грн. судових витрат та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, яке 22.07.2010 року набрало законної сили.

22.11.2012 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області видано виконавчий лист про примусове виконання вищезазначеного рішення суду № 2-2938/10.

Згідно відміток державного виконавця на виконавчому листі про виконання рішення або повернення виконавчого листа стягувачу із зазначенням причин повернення: виконавчий лист № 2-2938/10 двічі, а саме: 23.12.2014 року та 29.09.2015 року, повертався стягувачу на підставі п. 9 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

24.06.2016 року старшим державним виконавцем міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_3 винесена постанова про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 2-2938/10 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованості за кредитним договором в сумі 75 793,63 грн.

Зазначена постанова надіслана ОСОБА_2 та отримана нею особисто 20.07.2016 року.

08.12.2016 року державним виконавцем встановлено, що згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта № 7515948 за ОСОБА_2 зареєстрована квартира, що знаходиться за адресою: м. Біла Церква, бул. 50 річчя ПеремогиАДРЕСА_1.

31.08.2016 року стягувач ПАТ «ОТП Банк» звернувся до виконавчої служби з клопотанням про проведення опису, в якому просив провести опис та арешт майна боржника ОСОБА_2.

08.12.2016 року виконавчою службою складено вимогу № 25277 про проведення опису та арешту майна, яка направлена боржнику.

Цього ж дня складений акт про те, що при виході на дільницю за адресою: бул. ОлександрійськийАДРЕСА_1 двері боржником не відчинено.

15.12.2016 року ОСОБА_2 отримала вимогу державного виконавця від 08.12.2016 року за № 25277.

22.03.2017 року державним виконавцем складений акт про те, що при виході за адресою: бул. ОлександрійськийАДРЕСА_1 встановлено, що ОСОБА_2 фактично проживає, але двері ніхто не відчинив.

25.07.2017 року державним виконавцем складений акт про те, що при виході на дільницю за адресою: бул. ОлександрійськийАДРЕСА_1 двері ніхто не відчинив.

11.09.2017 року виконавчою службою складено вимогу № 42699 про проведення опису та арешту майна, яка направлена боржнику.

14.09.2017 року зазначена вимога отримана ОСОБА_2.

Цього ж дня складений акт про те, що при виході за адресою: бул. ОлександрійськийАДРЕСА_1, для проведення виконавчих дій, а саме: опису квартири № 81 по бул. Олександрійський, буд. 113 двері ніхто не відчинив.

15.09.2017 року ОСОБА_2 звернулась до державного виконавця із завою про закриття виконавчого провадження, оскільки на неї поширює свою дію Закон України «Про мораторій на стягнення майна з громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Зазначені обставини справи підтверджуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до п. 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець має право звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб.

Згідно п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець має право за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення.

Питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення за поданням державного виконавця, приватного виконавця (ч. 1 ст. 376 ЦПК України).

Визначальним при розгляді подання державного виконавця про примусове проникнення до житла боржника є лише факт невиконання рішення та неможливість державного виконавця потрапити до жилого приміщення боржника для проведення опису й арешту його майна.

В судовому засіданні встановлено, що державним виконавцем надсилались вимоги про надання безперешкодного доступу до квартири за адресою: бул. ОлександрійськийАДРЕСА_1. В даних вимогах зазначалась дата та час проведення вказаної в них виконавчої дії. При цьому, вимога про проведення опису квартири від 08.12.2016 року, який мав відбутися 20.12.2016 року о 15-30 год. отримана боржником 15.12.2016 року, а вимога про проведення опису та арешту майна від 11.09.2017 року, який мав відбутися 14.09.2017 року об 11-00 год. отримана боржником 14.09.2017 року.

Матеріали справи свідчать, що 20.12.2016 року державний виконавець вихід за місцем проживання боржника не здійснював, а 14.09.2017 року до квартири державний виконавець не потрапив, оскільки двері ніхто не відчинив.

При цьому будь-яких доказів, що боржник отримувала вимогу про проведення опису та арешту майна від 11.09.2017 року до початку вчинення виконавчої дії - 14.09.2017 року об 11-00 год., державним виконавцем не надано, тому у суду відсутні підстави стверджувати, що боржник ОСОБА_2 перешкоджала державному виконавцю у проведенні виконавчих дій щодо опису нерухомого майна.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на час укладення договору) між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобовязується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Пунктом 23 частини 1 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на час укладення договору) визначено, що споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Аналізуючи вказані норми законодавства про захист прав споживачів Верховний Суд України у справі № 6-223цс16 дійшов висновку, що Законом України «Про захист прав споживачів» регулюються кредитні відносини між банком та споживачем щодо надання кредитних коштів на споживчі потреби. Задоволення споживчих потреб людини здійснюється шляхом отримання нею споживчих благ, які мають на меті задоволення її потреб на забезпечення життя, здоровя та життєдіяльності, зокрема придбання товарів широкого вжитку і тривалого користування, транспортних засобів, на нагальні потреби: лікування, навчання, весілля, народження дитини, непередбачені обставини тощо. Засобом задоволення тих чи інших споживчих потреб людини виступають споживчі блага. Це товари та послуги індивідуального або виробничого призначення, що використовуються для задоволення особистих економічних та побутових потреб окремих людей. Споживчі блага можуть бути як матеріальними потребами (товари) так і нематеріальними (послуги).

Споживчій кредит надається кредитором фізичним особам на придбання споживчих товарів або послуг, однак конкретні ознаки такого кредиту законодавцем не встановлено.

Визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб та чи використано цей кредит на зазначені потреби.

В судовому засіданні встановлено, що нерухоме майно придбавалась боржником з метою забезпечення житлом себе та членів своєї сімї, тобто для задоволення особистих потреб, тому суд дійшов висновку, що взятий боржником кредит являється споживчим.

Отже, державний виконавець звертаючись до суду з поданням про примусове проникнення до житла боржника фізичної особи, помилково не врахував положень п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно якого протягом дії цього Закону: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Крім того, суд звертає увагу, що в звязку із вступом в силу Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» виконавча служба двічі повертала виконавчий лист стягувачу.

Таким чином, за викладених обставин, суд вважає за необхідне в поданні про примусове проникнення до житла боржника - фізичної особи відмовити.

Керуючись ст.ст. 210, 376 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні подання державного виконавця Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області ОСОБА_1 про примусове проникнення до житла боржника - фізичної особи відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області, шляхом подачі апеляційної скарги протягом пяти днів з дня проголошення.

Суддя ОСОБА_4