Сквирський районний суд Київської області
Справа № 376/2702/17
Провадження № 2/376/1339/2017
"05" грудня 2017 р. Сквирський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді Клочка В.М.,
при секретарі Щур Л.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення за неможливістю спільного проживання із квартири комунального житлового фонду, -
13.11.2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначає, що згідно ордеру №132 від 25.03.1988 року виданого виконавчим комітетом Сквирської міської ради Київської області чоловіку позивачки ОСОБА_6, який помер в 1996 році було надано в оренду квартиру №7, по пров. Каштановий, 6 в м. Сквира Київської області. Після смерті чоловіка позивачка ОСОБА_1, залишилася проживати в даній квартирі зі своїми дітьми ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, та неповнолітніми внуками ОСОБА_7, ОСОБА_8.
Починаючи з 2015 року дочка позивачки ОСОБА_2, почала створювати неможливі умови для проживання, позивачу та третім особам, відповідачка ОСОБА_2, зловживає спиртними напоями, вчиняє постійні сварки, що негативно впливає на позивачку та членів її сімї, які проживали в даній квартирі. Тому у 2015 позивачка разом з іншими членами була змушена висилитися з квартири та переселитися до іншого житла.
На неодноразові прохання позивачки відповідачка не висиляється з квартири.
За позовом ОСОБА_1, посилаючись на вищевказані обставини, просить виселити відповідача з квартири кварти №7, по пров. Каштановий, 6 в м. Сквира Київської області без надання іншого жилого приміщення.
Позивач в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві.
Відповідач до суду повторно не з»явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому ЦПК Українипорядку, причини неявки суду не повідомив, заперечень не надав. Суд ухвалив постановити заочне рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що відповідає положенням ст..224 ЦПК України.
Треті особи подали до суду заяву про розгляд справи без їх участі, позов підтримують
Вивчивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, згідно ордеру №132 від 25.03.1988 року виданого виконавчим комітетом Сквирської міської ради Київської області чоловіку позивачки ОСОБА_6, який помер в 1996 році було надано в оренду кварти №7, по пров. Каштановий, 6 в м. Сквира Київської області. Після смерті чоловіка позивачка ОСОБА_1, залишилася проживати в даній квартирі зі своїми дітьми ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, та неповнолітніми внуками ОСОБА_7, ОСОБА_8.
Починаючи з 2015 року дочка позивачки ОСОБА_2, почала створювати неможливі умови для проживання, позивачу та третім особам, відповідачка ОСОБА_2, зловживає спиртними напоями, вчиняє постійні сварки, що негативно впливає на позивачку та членів її сімї, які проживали в даній квартирі. Тому у 2015 позивачка разом з іншими членами була змушена висилитися з квартири та переселитися до іншого житла.
На неодноразові прохання позивачки відповідачка не висиляється з квартири.
Офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача, або членів його сім'ї на підставі ст.116 ЖК України без надання іншого жилого приміщення, і відповідно до вимог цивільно-процесуального законодавства про допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання та громадського впливу має підтверджуватися письмовими доказами.
Статтею 116 ЖК України передбачено, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Разом із тим відповідно до ст. 157 ЖК України наймача, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу, а саме у разі систематичного руйнування чи псування ними належного власнику жилого приміщення або використання його не за призначенням, або систематичного порушенням правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Виселення провадиться в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.
Тобто, законодавцем передбачено, що в даному випадку маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК/ОСББ, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.
Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття.
Водночас, як роз'яснив пленум Верховного Суду України у п. 17 своєї Постанови «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», №2 від 12 квітня 1985 р., при розгляді справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК УРСР осіб, що систематично порушують правила суспільного співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або житловому будинку, варто виходити з того, що при антигромадському поводженні, що продовжується, виселення винного може бути й у випадку повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або суспільного впливу не дали позитивних результатів. Доказом застосування мір попередження і громадського впливу можуть служити постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні застереження, рішення суду або третейського суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів, що засудили дії винного.
Виходячи зі змісту даної статті, виселення - це крайня міра, яка застосовується тільки до осіб, які систематично порушують правила спільного проживання і роблять неможливим сумісне проживання. Під системністю слід зрозуміти вчинення двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження або громадського впливу.
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).
Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
З матеріалів справи вбачається, що позивач викликала поліцію за адресою і звинувачувала відповідача у вчиненні неправомірних дій щодо неї та інших членів її сімї в тому чисті неповнолітніх дітей, за результатами яких з ОСОБА_2 проводились профілактичні бесіди про недопущення протиправної поведінки, а також рекомендовано звернутись до суду в порядку цивільного судочинства.
З огляду на матеріали справи судом вбачається, що ОСОБА_2 розлучена, з неї стягуються аліменти на утримання її неповнолітніх дітей, згідно довідки Сквирської ЗОШ 1-3 ст.№2 неповнолітніми дітьми відповідачки опікується її колишній чоловік, з ним вони і проживають, ОСОБА_2, до школи не приходить, успіхами дітей не цікавиться.
Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 17 постанови від 12 квітня 1985 р. 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Йдеться, зокрема, про заходи попередження, яких застосовують суди,прокурори,органи внутрішніх справ,адміністративні комісії виконкомів, а також заходи громадського впливу, яких вживають збори жильців будинку чи члени житлово-будівельних кооперативів, трудові колективи, товариські суди й інші громадські організації за місцем роботи або проживання відповідача. Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім'ї на підставі ст. 116 ЖК без надання іншого жилого приміщення, і відповідно до правил ст. 29 ЦПК про допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання та громадського впливу має підтверджуватися письмовими доказами.
Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатні для постійного проживання в них. Різновидами житла відповідно до ст. ст. 380-382 ЦК України є - житловий будинок, садиба, квартира.
Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Згідно правової позиції Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантується кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла.
Відповідно до ч. 2 ст. 65 Житлового кодексу України, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
За викладених обставин, суд вважає, що позов заявлений ОСОБА_1 підлягає задоволенню з наведених вище підстав.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення , суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
З матеріалів справи вбачається, що позивачка при зверненні до суду з позовом сплатила судові витрати в розмірі 640,00 грн., що підтверджується квитанцією, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст.3, 10, 51-61, 208, 209, 212, 213, 214, 215, 224 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення за неможливістю спільного проживання із квартири комунального житлового фонду - задовольнити.
Виселити ОСОБА_2 з квартири №7, по пров. Каштановий, 6 в м. Сквира Київської області без надання іншого жилого приміщення.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 судовий збір в сумі 640 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області шляхом подання через Сквирський районний суд Київської області протягом десяти днів після проголошення рішення суду апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: