АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/6638/13-ц 22-ц/774/8/К/17
Справа № 212/6638/13-ц Головуючий в І інстанції
Провадження № 22ц/774/8/к/17 ОСОБА_1
Категорія 39 (I) Доповідач Барильська А.П.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області ускладі:

Головуючого судді: Барильської А.П.

суддів: Бондар Я. М., Зубакової В. П.

секретар: Видрик А.А.

представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 22 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, третя особа приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_6, про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А :

В липні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування позову послався на те, що ОСОБА_7, на підставі заповіту від 13.07.2013 року, є спадкоємцем матері ОСОБА_8

18.06.2013 року йому стало відомо про смерть рідного брата ОСОБА_7

Про смерть брата позивачу повідомила ОСОБА_5

Після поховання брата, позивач дізнався про складений братом заповіт від 22 травня 2013 року, за яким до ОСОБА_5 переходить все належне брату майно, у тому числі й будинок у м. Кривий Ріг, вул. Скрипника, буд. №6 і належна йому на праві власності квартира, розташована у с.м.т. Широке, АДРЕСА_1.

По змісту заповіту, тексту та підпису у ньому, позивач зрозумів, що його брат, підчас складання заповіту не міг керуватися своїми діями, або взагалі не був причетний до складання заповіту та його підпису, оскільки у бесідах з позивачем він висловлював наміри щодо розпорядження майном на користь позивача.

На підставі вище наведеного позивач просив визнати заповіт, укладений 22.05.2013 року, недійсним.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 22 грудня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_5, третя особа Приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_6 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 витрати на правову допомогу в сумі 4500 грн.

На вказане рішення суду представник позивача ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог позивача, посилаючись на те, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини та матеріали справи.

Так, представник позивача посилається на ті обставини, що після поховання брата, позивач дізнався про складений 22 травня 2013 року братом заповіт на ОСОБА_5 За даним заповітом до ОСОБА_5 переходить все належне брату майно, у тому числі і належний йому за заповітом матері будинок у м. Кривий Ріг, вул. Скрипника, буд. № 6 і належна йому на праві власності квартира, розташована у с.м.т. Широке, АДРЕСА_1.

По змісту заповіту, тексту та підпису у ньому, позивач зрозумів, що його брат, в час складання заповіту, був у стані, в якому він не усвідомлював своїх дій, тому що перебував або у дурманному чи сильному алкогольному сп'янінні, або взагалі не був причетний до складання заповіту та його підпису.

Представник позивача зауважує, що ОСОБА_7 підписав заповіт, не маючи на це такої волі, оскільки він хворів онкологічним захворюванням, приймав сильно діючи знеболювальні препарати та зловживав спиртними напоями.

Погіршення стану здоровя, неадекватність поведінки померлого підтвердили в судовому засіданні й свідки, проте судом не було надано належної оцінки цим поясненням.

Представник позивача вважає, що висновок судово-психіатричної експертизи № 181, складений комісією амбулаторних судово-психіатричних експертиз КЗ «Гейківська психоневрологічна лікарня» є помилковим, та таким, що не відповідає матеріалам справи та суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про проведення судової комплексної посмертної психолого-психіатричної експертизи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, 18 червня 2013 року помер брат позивача ОСОБА_7, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-КИ №519556 (а.с.8 том 1).

За життя ОСОБА_7, на випадок своєї смерті склав заповіт (а.с. 6, том 1), який посвідчений 22 травня 2013 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_6, відповідно до якого усе майно де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, та взагалі, все заповів відповідачу ОСОБА_5

Звертаючись до суду з позовом про визнання заповіту недійсним,позивач посилався на те, що його брат ОСОБА_7, в час складання заповіту, не міг керуватися своїми діями, або взагалі не був причетний до складання заповіту та його підпису, оскільки у бесідах з позивачем він висказував наміри щодо розпорядження майном на користь позивача.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи судом першої інстанції не було встановлено абсолютну неспроможність ОСОБА_7, в момент вчинення правочину, розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст.ст. 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною вільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним.

У п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України, (в редакції 2004 року, яка діяла на момент ухвалення рішення судом першої інстанції), зобовязаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України, (в редакції 2004 року, яка діяла на момент ухвалення рішення судом першої інстанції).

Підставою для визнання правочину недійсним відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України, (в редакції 2004 року, яка діяла на момент ухвалення рішення).

Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року, при розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК України, (в редакції 2004 року, яка діяла на момент ухвалення рішення), за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Як вбачається із матеріалів справи, судом першої інстанції, у відповідності до вимог п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та у відповідності до статті 145 ЦПК України, (в редакції 2004 року, яка діяла на момент ухвалення рішення судом першої інстанції) було призначено судово-психіатричну експертизу.

Відповідно до висновку посмертної судово-психіатричної експертизи № 181 КЗ "Гейківської ПЛ"ДОР" від 23.06.2015 року ОСОБА_7 міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент складання і підписання заповіту 22 травня 2013 року (а.с.231 том 1).

Отже, вирішуючи даний спір суд першої інстанції встановив психічний стан заповідача в момент вчинення заповіту, та було встановлено, що заповідач ОСОБА_7 міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент складання і підписання заповіту 22 травня 2013 року, у звязку із чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що висновок судово-психіатричної експертизи № 181, складений комісією амбулаторних судово-психіатричних експертиз КЗ «Гейківська психоневрологічна лікарня» є помилковим, та таким, що не відповідає матеріалам справи та суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про проведення судової комплексної посмертної психолого-психіатричної експертизи, з огляду на наступне.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновку судово-психіатричної експертизи № 181, колегією суддів 31 січня 2017 року було призначено по справі комплексну судову психолого-психіатричну посмертну експертизу, на вирішення якої були поставлені питання, які були запропоновані представником позивача, а саме: Чи міг ОСОБА_7 з урахуванням особливостей його захворювань, а саме: виявлення у нього онкологічного захворювання та хронічної алкогольної інтоксикації, персонально-психологічних властивостей, умов мікросоціальної сфери, у повній мірі розуміти значення своїх дій та керувати ними на час укладення заповіту 22.05.2013 року?

Чи могли такі захворювання стати причиною зміни психічного стану ОСОБА_7 та виплинути на його волю та волевиявлення в момент складання заповіту від 22.05.2013 року?

Чи могла вплинути на психологічний і емоційний стан ОСОБА_7 відсутність лікування онкологічного захворювання та відсутність призначення і невжиття ОСОБА_7 знеболюючих засобів для онкохворих, на час складення заповіту на правильність сприйняття фактів, що мають значення для укладення заповіту.

Чи дозволяв стан здоровя ОСОБА_7 з соматичними ознаками, що характерні для наявної хронічної інтоксикації, зберігати психологічну самостійність у своїх рішеннях і діях та протистояти будь-якому психологічному впливу інших осіб під час складання заповіту 22.05.2013 року?

Чи міг ОСОБА_7 під час складання заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними?

Відповідно до висновку комплексної судової психолого-психіатричної посмертної експертизи № 440 від 07.07.2017 року, в складі комісії: голови комісії, заступника директора з експертної роботи ОСОБА_9, членів комісії лікаря судово-психіатричного експерта ОСОБА_10, завідуючої лабораторії психіатричних досліджень ОСОБА_11 та лікаря-доповідача лікаря судово-психіатричного експерта ОСОБА_12 встановлено, що по запитанню 1: ОСОБА_7 на момент укладення заповіту від 22.05.2013 року виявляв психічні і поведінкові розлади в результаті вживання алкоголю, синдром залежності (F10.2) та сомотагенно-обумовлений астенічний синдром (F06.8) і за своїм психічним станом він у повній мірі усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.

По запитанню 2: ОСОБА_7 на момент укладення заповіту від 22.05.2013 року виявляв психічні і поведінкові розлади в результаті вживання алкоголю, синдром залежності (F10.2) та сомотагенно-обумовлений астенічний синдром (F06.8) і за своїм психічним станом він у повній мірі усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.

По запитанню 5: ОСОБА_7 на момент укладення заповіту від 22.05.2013 року усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.

По запитанню 3: На час укладення заповіту 22.05.2013 року ОСОБА_7 виявляв ознаки «психічних і поведінкових розладів, обумовлені вживанням алкоголю, синдром алкогольної залежності на тлі сомотагенно-обумовленого астенічного синдрому», тому встановлення повязаних з цим психічним розладом змін в емоційних проявах, особистісних рисах, критичних здібностях входить до компетенції лікарів судово-психіатричних експертів.

По запитанню 4: На час укладення заповіту 22.05.2013 року ОСОБА_7 виявляв ознаки «психічних і поведінкових розладів, обумовлені вживанням алкоголю, синдром алкогольної залежності на тлі сомотагенно-обумовленого астенічного синдрому», тому встановлення повязаних з цим психічним розладом змін в емоційних проявах, особистісних рисах, критичних здібностях входить до компетенції лікарів судово-психіатричних експертів.

Таким чином, висновком комплексної судової психолого-психіатричної посмертної експертизи № 440 від 07.07.2017 року, в складі комісії, що складався з заступника директора з експертної роботи, лікарів судово-психіатричних експертів та завідуючої лабораторії психічних досліджень, яка має вищу психологічну освіту, встановлено, що ОСОБА_7 на момент укладення заповіту від 22.05.2013 року виявляв психічні і поведінкові розлади в результаті вживання алкоголю, синдром залежності (F10.2) та сомотагенно-обумовлений астенічний синдром (F06.8) і за своїм психічним станом він у повній мірі усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.

Отже, доводи представника позивача про те, що висновок судово-психіатричної експертизи № 181, складений комісією амбулаторних судово-психіатричних експертиз КЗ «Гейківська психоневрологічна лікарня» є помилковим, та таким, що не відповідає матеріалам справи, спростовуються висновком комплексної судової психолого-психіатричної посмертної експертизи № 440 від 07.07.2017 року, яка проведена на підставі наявних в матеріалах справи доказів та з урахуванням пояснень свідків, які надавались в судовому засіданні в суді першої інстанції.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що по змісту заповіту, тексту та підпису у ньому, позивач зрозумів, що його брат, в час складання заповіту, був у стані, в якому він не усвідомлював своїх дій, тому що перебував або у дурманному чи сильному алкогольному сп'янінні, або взагалі не був причетний до складання заповіту та його підпису, оскільки вказані доводи спростовуються висновком комплексної судової психолого-психіатричної посмертної експертизи № 440 від 07.07.2017 року, згідно якого ОСОБА_7 на момент укладення заповіту від 22.05.2013 року усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними. Доказів на підтвердження зазначених вище обставин, згідно ст.ст. 77,78,80 ЦПК України, позивачем ані до суду першої, а ні до суду апеляційної інстанції, не надано.

Вище наведеним спростовуються й доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_7 підписав заповіт не маючи на це такої волі, оскільки він хворів онкологічним захворюванням, приймав сильно діючи знеболювальні препарати та зловживав спиртними напоями.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що погіршення стану здоровя, неадекватність поведінки померлого підтвердили в судовому засіданні й свідки, проте судом не було надано належної оцінки цим поясненням, оскільки відповідно до ст.212 ЦПК України, (в редакції 2004 року, яка діяла на момент ухвалення рішення судом першої інстанції), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, відповідно до вимогст.212 ЦПК України, (в редакції 2004 року, яка діяла на момент ухвалення рішення судом першої інстанції), оцінив докази, а саме пояснення свідків по справі, та надав їм належну оцінку.

Крім того слід зауважити, що при проведенні комплексної судової психолого-психіатричної посмертної експертизи 07.07.2017 року, були враховані наявні в матеріалах справи доказів та з пояснення свідків, які надавались в судовому засіданні в суді першої інстанції, та зроблено висновок, що ОСОБА_7 на момент укладення заповіту від 22.05.2013 року усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.

При розгляді даного спору суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обовязки сторін, обставини по справі, перевірив доводи та дав їм правильну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону, у звязку з чим підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 22 грудня 2015 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 27 грудня 2017 року.

Головуючий:

Судді: