Справа№592/4602/17
Провадження №2/592/1400/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2017 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми у складі:

головуючого: судді Бичкова І. Г. ,

за участю: секретаря судового засідання Троценко Ю. Ю. ,

представника позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача: адвоката ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань в приміщенні суду в м. Суми цивільну справу за позовом приватного підприємства Запорожець ОВ до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

25.04.2017 року представник позивача приватного підприємства Запорожець ОВ за довіреністю ОСОБА_1 звернувся до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовною заявою до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, в якій він зазначив про те, що 15.12.2014 року близько 11 години в м. Суми на перехресті вул. Петропавлівська та вул. Перекопська, керуючи транспортним засобом Рута-25 СПГ, реєстраційний номер НОМЕР_1, ОСОБА_3 здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4. Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, остання померла на місці дорожньо-транспортної пригоди. На момент дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах із ПП Запорожець О. В. . Вироком Зарічного районного суду м. Суми від 03.11.2015 року ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч 2 ст. 286 КК України. Разом з тим, в рамках кримінального провадження розглядалась справа за цивільним позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, потерпілим дітям загиблої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_4 . Відтак, рішенням суду по цій справі з ПП Запорожець О. В. , як з роботодавця було стягнуто на відшкодування моральної шкоди, завданої злочином, 22687 грн. на користь ОСОБА_5 (син загиблої) та 32687 грн. на користь ОСОБА_6 (дочка загиблої) . Між підприємством та потерпілими були укладені договори про розстрочку погашення заборгованості зі сплати відшкодування завданої моральної шкоди і в період з березня по червень 2016 року ця заборгованість була погашена. Згідно ст. 131 Кодексу законів про працю України працівники зобовязані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді. Ст. 130 Кодексу законів про працю України передбачає, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обовязків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ст. 134 КЗпП України встановлює випадки повної матеріальної відповідальності працівника за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації. П. 3 ст. 134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, зокрема, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку. ОСОБА_7 до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам установам, організаціям їх працівниками № 14 від від 29.12.1992 року судам слід мати на увазі, що до позовних заяв про матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку (п. 3 ст. 14 КЗпП України) , повинні додаватись докази, які підтверджують, що вчинення працівником таких діянь встановлено у порядку кримінального судочинства. У додатках до позовної заяви міститься копія вироку, яким було засуджено відповідача до кримінальної відповідальності. Відтак, ОСОБА_3 внаслідок вчиненого злочину було завдано ПП Запорожець ОВ матеріальних збитків, розмір яких складає : 22687 + 42687 = 55574 грн. . ОСОБА_7 до ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема у випадку завдання майнової (матеріальної) іншій особі. Сторонами у зобовязанні є боржник і кредитор. Ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо іншим розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки сума заборгованості сплачувалася позивачем поетапно, то він розрахував розмір втрат від інфляції та розмір 3 проценти річних відносно кожного платежу. ОСОБА_7 до квитанцій, позивач сплатив ОСОБА_5 згідно вироку суду від 02 02 2016 року наступні суми. Дата сплати: 31.03.2016 року, сума: 6806,00 грн. , 3 проценти річних: 218,00 грн. , розмір інфляційних втрат: 836,56 грн. ; дата сплати: 29.04.2016 року, сума: 6806,00 грн. , 3 проценти річних: 202,00 грн. , розмір інфляційних втрат: 948,19 грн. ; дата сплати: 02.06.2016 року, сума: 4651,03 грн. , 3 проценти річних: 139,00 грн. , розмір інфляційних втрат: 700,95 грн. ; дата сплати: 02.06.2016 року, сума: 4083,66 грн. , 3 проценти річних: 122,00 грн. , розмір інфляційних втрат: 615,35 грн. ; дата сплати: 02.06.2016 року, сума: 340,31 грн. , 3 проценти річних: 10,00 грн. , розмір інфляційних втрат: 51,24 грн. . Разом сума: 22687,00 грн. , 3 проценти річних: 691,00 грн. , розмір інфляційних втрат: 3152,29 грн. . Отже, загальний розмір шкоди підприємству, що настала після сплати ОСОБА_5 з урахуванням інфляційних збитків та 3 процентів річних на момент звернення до суду складає 22687 + 691,00 + 3152,29 = 26530,29 грн. . ОСОБА_7 до квитанцій згідно вироку суду від 02.06.2016 року ОСОБА_6 було сплачено наступні суми. Дата сплати: 05.04.2016 року, сума: 9806,00 грн. , 3 проценти річних: 293,00 грн. , розмір інфляційних втрат: 1477,86 грн. ; дата сплати: 10.05.2016 року, сума: 9806,00 грн. , 3 проценти річних: 282,00 грн. , розмір інфляційних втрат: 1096,28 грн. ; дата сплати: 24.06.2016 року, сума: 1600,00 грн. , 3 проценти річних: 40,00 грн. , розмір інфляційних втрат: 177,10 грн. ; дата сплати: 24.06.2016 року, сума: 5883,66 грн. , 3 проценти річних: 147,00 грн. , розмір інфляційних втрат: 651,17 грн. ; дата сплати: 24.06.2016 року, сума: 490,31 грн. , 3 проценти річних: 12,00 грн. , розмір інфляційних втрат: 54,24 грн. ; дата сплати: 24.06.2016 року, сума: 5101,03 грн. , 3 проценти річних: 126,00 грн. , розмір інфляційних втрат: 508,51 грн. . Разом сума: 32867,00 грн. , 3 проценти річних: 900,00 грн. , розмір інфляційних втрат: 3965,16 грн. . Отже, загальний розмір шкоди підприємству, що настала після сплати ОСОБА_6 з урахуванням інфляційних збитків та 3 процентів річних на момент звернення до суду складає 32687 + 900,00 + 3965,16 = 37552,16 грн. . Загальний розмір матеріальної шкоди на момент звернення до суду не погашений і з урахуванням 3 проценти річних та інфляційним збільшенням складає 26530,29 грн. + 31552,16 грн. = 64082,45 грн. . Крім того, відносини, що склалися між сторонами, потребували з боку позивача сторонньої допомоги в частині надання консультацій із спірних питань, що виникали, складання документів, участі у судових засіданнях, у звязку з чим позивач вимушений був звертатися за правовою допомогою до фахівця. Це, в свою чергу, поклало на нього додаткові витрати в розмірі 3500,00 грн. , що підтверджується актом виконаних робіт та платіжним дорученням. Право на правову допомогу гарантовано ст. ст. 8, 59 Конституції України. ОСОБА_7 до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ Про застосування судами законодавства про судові витрати v цивільних справах № 10 від 17.10.2014 року розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч. 3 ст. 79, ст. ст. 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а їй у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги v конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів) . Зазначені виграти мають бути документально підтверджені та доведені. На підставі вищезазначеного та керуючись ст. ст. 1, 3, 107, 118 120 ЦПК України, він просив: 1. Прийняти позовну заяву та відкрити провадження у справі. 2. Стягнути з ОСОБА_3 на користь приватного підприємства Запорожець ОВ шкоду, завдану підприємству з урахуванням інфляції та 3 проценти річних у розмірі 64082,45 грн. 3. Стягнути з ОСОБА_3 на користь приватного підприємства Запорожець ОВ витрати на правову допомогу в розмірі 3500,00 грн. . 4. Усі судові витрати покласти на відповідача (№ 14783/17 від 25.04.2017 року) (а. с. 4, 5) .

20.09.2017 року представник відповідача ОСОБА_3 за договором адвокат ОСОБА_2 надав до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми заперечення проти позову, в якому він зазначив про те, що в провадженні Ковпаківського районного суду м. Суми знаходиться цивільна справа за позовом ПП Запорожець ОВ до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди. В позовній заяві позивач просить суд стягнути з відповідача шкоду завдану підприємству з урахуванням інфляції та 3 проценти річних в розмірі 64082 грн. 45 коп. , а також витрати на правову допомогу у розмірі 3500 грн. . Відповідач повністю заперечує проти позову у звязку з тим, що на момент подання позовної заяви до суду позивачем був пропущений строк звернення до суду, встановлений ч. 3 ст. 233 КЗпП України, позивач не ставить питання про поновлення строку та жодної поважної причини пропуску даного строку в позові не наведено. Як вбачається з позовної заяви та матеріалів цивільної справи, то позивач та відповідач на момент заподіяння шкоди 15.12.2014 року знаходилися в трудових відносинах, а саме: відповідач працював водієм на ПП Запорожець ОВ . Даного факту сторони не заперечують. 03.11.2015 року вироком Зарічного районного суду м. Суми в справі № 591/3673/15-к, провадження № 1-кп/591/231/15 було встановлено вину відповідача у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди 15.12.2014 року (а. с. 6 9) . 02.02.2016 року вироком апеляційного суду Сумської області вирок суду першої інстанції був скасований та був ухвалений новий вирок (а. с. 10 13) . Тобто з цього моменту вирок вступив в закону силу, оскільки касаційних скарг на вирок сторони не подавали. Позовна заява позивачем подана до суду лише 25.04.2017 року (а. с. 4) , тобто через 1 рік та два місяці після вступу вироку в закону силу та через 2 роки та 6 місяців після встановлення юридичного факту завдання відповідачем шкоди позивачу, оскільки дорожньо-транспортної пригоди мала місце 15.12.2014 року. За змістом ч. 1 ст. 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. Згідно з положеннями п. 4 ч. 1 ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами власника або уповноваженого ним органу про відшкодування працівниками матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації. Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди (ч. 3 ст. 233 КЗпП України) . Отже, строк звернення до суду у справах щодо трудових правовідносин врегульовано положеннями КЗпП України. Спірні правовідносини у справі регулюються положеннями ст. 233 КЗпП України, якою встановлено строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Як розяснено у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками № 14 від 29.12.1992 року, судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст. 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Окрім того, аналогічні спори вже неодноразово розглядалися Верховним Судом України та 27.04.2016 року висловлена правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-216цс16, де чітко зазначено про те, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди (ч. 3 ст. 233 КЗпП України) . За змістом цієї норми день прийняття постанови про закриття кримінального провадження та звільнення від кримінальної відповідальності особи, яка є відповідачем у цивільній справі про відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на працівника трудових обовязків, не слід вважати днем виявлення шкоди, заподіяної цим працівником, у разі наявності акта або висновку, складених у результаті інвентаризації матеріальних цінностей, під час ревізії або перевірки фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації. Отже, прийняття постанови про звільнення особи від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження не усуває юридичного значення доведених до відома юридичної особи або органу державного управління актів, висновків та інших документів, здатних підтвердити початок перебігу встановленого ч. 3 ст. 233 КЗпП України строку звернення до суду. В доповнення даного заперечення він зазначив про те, що позивач по даній цивільній справі ПП Запорожець О. В. був залучений в якості відповідача при розгляді кримінального провадження за ч. 2 ст. 286 КК України Зарічним районним судом м. Суми та представник відповідача ПП Запорожець ОВ брав участь у судових засіданнях при розгляді кримінального провадження. Тобто ПП Запорожець ОВ ще до набрання вироком законної сили відносно ОСОБА_3 безпосередньо знав про те, що працівником була заподіяна шкода підприємству, а це ще раз підтверджує той факт, що строк звернення до суду встановлений ч. 3 ст. 233 КЗпП України був пропущений, тому суд має відмовити позивачу у задоволенні позову з цих підстав. Що стосується вимог позивача про стягнення інфляції та 3 проценти річних, то необхідно наголосити на тому, що дані вимоги взагалі є необґрунтованими та безпідставними, оскільки в даному випадку мова йдеться про деліктні правовідносини, а не про зобовязання. В абз. 2 п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки № 4 від 01.03.2013 року зазначено про те, що положення ст. 625 ЦК України не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобовязанням, яке виникає з договірних зобовязань. Винятком є відповідальність страховика (ст. 992 ЦК України) . На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 3, 84, 118 120, 133, 214, 215 ЦПК України; ст. 1194 ЦК України, він просив відмовити позивачу ПП Запорожець ОВ в задоволенні позову про стягнення матеріальної шкоди з ОСОБА_3 у звязку з необґрунтованістю та пропущенням строку звернення до суду (вхідний № 33374 від 20.09.2017 року) (а. с. 53 55) .

28.11.2017 року представник позивача приватного підприємства Запорожець ОВ за довіреністю ОСОБА_1 надав до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми письмові пояснення на заперечення проти позовної заяви, в яких він зазначив про те, що 20.09.2017 року до Ковпаківського районного суду м. Суми було надано заперечення проти позовної заяви про відшкодування матеріальної шкоди від 25.04.2017 року по цивільній справі № 592/4602/17. Сторона відповідача подала до суду свої заперечення проти позову. Ознайомившись з наданими запереченнями та копіями документів, які були додані до них, він просить суд звернути увагу на таке. В запереченні проти позовної заяви відповідач акцентує увагу на тому, що позивачем було пропущено строки звернення до суду. Як вбачається у викладеному змісті заперечення проти позовної заяви відповідач вказує на те, що строк звернення до суду у справах щодо трудових правовідносин врегульований положеннями КЗпП України та складає один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Днем виявлення шкоди за чинним законодавством слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Відповідач також зазначає про те, що позивач по цивільній справі ПП Запорожець ОВ Зарічним районним судом м. Суми був залучений в якості відповідача при розгляді кримінального провадження за ч. 2 ст. 286 КК України. Тобто відповідач вказує на те, що ПП Запорожець О. В. ще до набрання вироком законної сили знав про те, що працівником була заподіяна шкода підприємству і цим ще раз підтверджує той факт, що строк звернення до суду, встановлений ч. 3 ст. 233 КЗпП України пропущений і налягає на тому, щоб суд відмовив позивачу в задоволені позову саме з цієї підстави. Відповідач залишає поза увагою те, що відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обовязків. Згідно ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. ОСОБА_7 до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками № 14 від 29.12.1992 року судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст. 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Цей строк застосовується і при зверненні із заявою прокурора. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на предявлення регресного позову. Таку думку Верховний Суд України виклав і в своїй правовій позиції в постанові від 30.03.2016 року по справі № 6-2598цс15. Так, відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Системний аналіз цієї норми дає підстави для висновку про її застосування за таких умов: 1. Право регресної вимоги до винної особи має третя особа після виконання нею зобовязання перед потерпілим. 2. Регрес застосовується після припиненні зобовязання з відшкодування шкоди. За регресними зобовязаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобовязання. Остання виплата з відшкодування шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення на користь третьої особи, була здійснена позивачем 29.06.2016 року. Враховуючи положення абз. 3 п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками № 14 від 29.12.1992 року, з 29.06.2016 року у позивача виникло право регресної вимоги і, відповідно, з цього ж часу обчислюється строк на предявлення регресного позову. Строк на предявлення позивачем регресного позову у даному випадку закінчується 29.06.2017 року. Позовну заяву приватного підприємства Запорожець про відшкодування матеріальної шкоди було подано 25.04.2017 року. Отже, позивачем подано позовну заяву до суду з дотриманням вимог ст. 233 КЗпП України. Також відповідач в запереченні проти позову зазначає проте, що вимоги позивача щодо стягнення інфляційних нарахувань та 3 проценти річних є необґрунтованою та посилається на абз. 2 п. 4 Постанови Пленуми Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки від 01.03.2013 року, а саме: положення ст. 625 ЦК України не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобовязанням, яке виникає з договірних зобовязань. Винятком є відповідальність страховика (ст. 992 ЦК України) . ОСОБА_7 залишає поза увагою абз. 1 п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки від 01.03.2013 року, відповідно до якого, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст. ст. 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обовязок відшкодувати завдану шкоду витікає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний звязок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Відповідач помилково посилається на Постанову Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки від 01.03.2013 року, оскільки в Пленумі чітко вказано, що його положення застосовуються під час вирішення питання, щодо відшкодування шкоди яка завдана майну фізичної або юридичної особи і право на відшкодування якої виникає з підстав передбачених ст. ст. 1166,1187 ЦК України. В даному випадку шкода була заподіяна злочином відповідача. Підстави для її відшкодування передбачені ст. 130, ч. 3 ст. 134 КЗпП України. Також необхідно врахувати те, що шкода завдана не безпосередньо майну, а матеріальному становищу підприємства, тому що на підприємство було покладено обовязок відшкодувати шкоду заподіяну її працівником, тобто підприємство понесло грошові витрати. На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 27, 128 ЦПК України, він просив врахувати зазначені обставини при винесенні рішення по справі (вхідний № 44389 від 28.11.2017 року) .

В судове засідання представниця позивача приватного підприємства Запорожець ОВ директор приватного підприємства Запорожець ОВ ОСОБА_8, відповідач ОСОБА_3 не зявилися. Про час, місце та дату судового розгляду вони були повідомлені належним чином. Від них суду не були надані заява про розгляд справи у їхню відсутність чи заяви про відкладення розгляду справи. Відтак, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутність представниці позивача приватного підприємства Запорожець ОВ директора приватного підприємства Запорожець ОВ ОСОБА_8, відповідача ОСОБА_3, що у повній мірі узгоджується та не суперечить положенням ст. 169 ЦПК України.

У відкритому судовому засіданні представник позивача приватного підприємства Запорожець ОВ за довіреністю ОСОБА_1 позов підтримав, надав суду пояснення, аналогічні викладеним ним в позовній заяві та в письмових поясненнях на заперечення проти позовної заяви. Він просив: 1. Стягнути з ОСОБА_3 на користь приватного підприємства Запорожець ОВ шкоду, завдану підприємству з урахуванням інфляції та 3 проценти річних у розмірі 64082,45 грн. 2. Стягнути з ОСОБА_3 на користь приватного підприємства Запорожець ОВ витрати на правову допомогу в розмірі 3500,00 грн. . 3. Усі судові витрати покласти на відповідача.

У відкритому судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 за договором адвокат ОСОБА_2 позов не визнав, надав суду пояснення, аналогічні викладеним ним в запереченні проти позову. Він просив відмовити позивачу ПП Запорожець ОВ в задоволенні позову про стягнення матеріальної шкоди з ОСОБА_3 у звязку з необґрунтованістю та пропущенням строку звернення до суду.

Вислухавши пояснення представника позивача приватного підприємства Запорожець ОВ за довіреністю ОСОБА_1, пояснення представника відповідача ОСОБА_3 за договором адвоката ОСОБА_2, дослідивши та перевіривши письмові докази справи, враховуючи наявність судових рішень, які містяться з Єдиному державному реєстрі судових рішень в режимі повного доступу, встановивши такі юридичні факти та відповідні їм правовідносини, суд дійшов до наступного висновку.

Вироком Зарічного районного суду м. Суми від 03.11.2015 року по справі № 591/3673/15-к, провадження № 1-кп/591/231/15 ОСОБА_9 був визнаний винуватим у предявленому йому обвинуваченні у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та йому було призначене покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (пять) років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_3 було звільнено від реального відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 (три) роки. Було ухвалено стягнути з товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія Альфа-Гарант на користь ОСОБА_5 7313 грн. у відшкодування моральної шкоди. Було ухвалено стягнути з товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія Альфа-Гарант на користь ОСОБА_6 12155,70 грн. у відшкодування матеріальної шкоди, 7313 грн. у відшкодування моральної шкоди. Було ухвалено стягнути з ПП Запорожець ОВ на користь ОСОБА_5 у відшкодування моральної шкоди 22687 грн. . Було ухвалено стягнути з ПП Запорожець ОВ на користь ОСОБА_6 32687 грн. у відшкодування моральної шкоди. Було ухвалено стягнути з ОСОБА_3 на користь держави 1152 грн. на відшкодування процесуальних витрат, повязаних з залученням експерта. Було ухвалено речові докази по справі: - автомобіль Рута-25 СПГ, реєстраційний номер ВМ 3397АА, який знаходиться на зберіганні у власника ОСОБА_10 , залишити останньому на праві власності; - компакт диск СD-R з відеозаписом дорожньо-транспортної пригоди, який знаходиться на зберіганні в матеріалах справи, залишити в матеріалах справи; - напівчоботи загиблої ОСОБА_4 , які передані на зберігання потерпілій ОСОБА_11 залишити останній. Вирок скасовано в частині, вирок набрав законної сили 02.02.2016 року (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/53088060) (а. с. 6 9, 67 74) .

Вироком апеляційного суду Сумської області від 02.02.2016 року по справі № 591/3673/15-к, провадження № 11-кп/788/39/16 апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_3 та представника ТДВ СК Альфа-Гарант були задоволені частково. Апеляційну скаргу прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення прокуратури Сумської області ОСОБА_12 було задоволено. Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 03.11.2015 року відносно ОСОБА_3 було скасовано у звязку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність в частині звільнення від призначеного йому покарання та в частині цивільного позову щодо стягнення моральної шкоди в сумі 7313 грн. 00 коп. та майнової шкоди в сумі 12155 грн. 70 коп. у звязку з невідповідністю висновків суду обставинам справи та неповним зясуванням судом обставин, що мають значення для справи, та було постановлено ухвалити у цій частині свій вирок, за яким вважати ОСОБА_3 засудженим за вироком Зарічного районного суду м. Суми від 03.11.2015 року за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (пять) років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки. На підставі ст. 75 КК України було ухвалено звільнити засудженого ОСОБА_3 від відбування призначеного основного виду покарання у виді позбавлення волі, якщо він протягом 3 (трьох) років не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обовязки. Було ухвалено покласти на ОСОБА_3 обовязки передбачені ст. 76 КК України: - не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; - повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання та роботи; - періодично зявлятися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції. Було ухвалено стягнути з ТДВ Страхова компанія Альфа-Гарант на користь ОСОБА_5 7308 грн. на відшкодування моральної шкоди. Було ухвалено стягнути з ТДВ Страхова компанія Альфа-Гарант на користь ОСОБА_6 10913 грн. 23 коп. в рахунок відшкодування майнової шкоди та 7308 грн. на відшкодування моральної шкоди. Було ухвалено виключити із анкетних даних ОСОБА_3 посилання щодо його громадянства Російської Федерації, зазначивши громадянство України. В іншій частині вирок було залишено без зміни. Вирок набрав законної сили 02.02.2016 року (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/55372292) (а. с. 10 13, 57 66) .

Із змісту ч. 4 ст. 61 ЦПК України вбачається, що вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Тобто преюдиційні факти це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його субєктивними і обєктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Субєктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Обєктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням чи вироком суду.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Дана стаття визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобовязання. Грошовим зобовязанням вважається зобовязання, змістом якого є сплата боржником грошей. Грошові зобовязання можуть бути частиною інших оплатних зобовязань (наприклад, обовязок покупця сплатити гроші за придбаний товар, обовязок наймача оплатити користування майном тощо) , а можуть мати самостійний характер (відносини позики, кредиту, банківського вкладу тощо) . Правила даної статті розповсюджуються на будь-які грошові зобовязання, а також незалежно від того, чи передбачена сплата грошей в готівковій чи в безготівковій формі. Ч. 1 даної статті встановлює виключення із загального правила про припинення зобовязання у звязку із неможливістю його виконання (ст. 607 ЦК України) . Оскільки грошові кошти є родовими речами, неможливість виконання такого зобовязання (наприклад, внаслідок відсутності у боржника грошей) , не звільняє його від відповідальності. Тобто в будь-якому випадку боржник зобовязаний буде відшкодувати кредиторові завдані збитки, сплатити неустойку та нести інші наслідки, передбачені даною статтею. Ч. 2 даної статті визначає спеціальні правові наслідки прострочення виконання грошових зобовязань. Таких наслідків є декілька. По-перше, боржник зобовязаний сплатити суму заборгованості з врахуванням індексу інфляції за весь час прострочення. Індекс інфляції є статистичною інформацією, яка щомісячно надається Держкомстатом та публікується в газеті Урядовий курєр та на офіційному веб-сайті Державного комітету статистики України (http://www.ukrstat.gov.ua) . Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) , а отже сума боргу в цьому періоді зменшується. По-друге, дана стаття передбачає можливість стягувати за прострочення виконання грошового зобовязання проценти річних. Розмір процентів річних визначається сторонами в договорі. Якщо сторони в договорі не передбачили сплату процентів річних та їх розмір, підлягають сплаті три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення. Проценти річних, передбачені даною статтею, є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобовязань та можуть стягуватися поряд із пенею.

Із змісту ч. 1 ст. 1172 ЦК України вбачається, що юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обовязків.

Дана норма встановлює загальні правила відповідальності юридичної особи за шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обовязків. Для покладення на юридичну особу відповідальності необхідною є наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправної поведінки працівника, завданої шкоди, причинного звязку та вини) , так і певних спеціальних умов, лише за наявності яких може бути застосована зазначена норма. До таких спеціальних умов відносяться: а) перебування завдавача шкоди в трудових (службових) відносинах з юридичною роботодавцем, незалежно від характеру таких відносин: постійні, тимчасові, сезонні тощо (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди № 6 від 27.03.1992 року) ; б) завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обовязків. Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обовязків треба розуміти виконання роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом) , посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами, протягом усього робочого часу. У випадку виникнення судового спору відповідачем по таким справам є субєкт відповідальності, а безпосередній завдавач шкоди працівник залучається до участі у справі в якості третьої особи. В подальшому юридична особа роботодавець може звернутися з регресним позовом про притягнення винного працівника до матеріальної відповідальності за нормами трудового законодавства (п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками № 14 від 29.12.92 року) .

Із змісту ч. ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України вбачається, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, повязана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

В науці цивільного права завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки традиційно виділяється у спеціальний делікт, враховуючи особливості механізму завдання шкоди, а також умов виникнення деліктного зобовязання. Особливість механізму полягає в тому, що шкода завдається потерпілому не будь-якими діями, а саме діяльністю, яка підпадає під характеристику джерела підвищеної небезпеки, надану у даній статті. ОСОБА_7 під джерелом підвищеної небезпеки треба розуміти діяльність, повязану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Отже для віднесення тої чи іншої діяльності до джерела підвищеної небезпеки треба, щоб така діяльність створювала підвищену небезпеку для самої особи, яка її проводить, а також для інших осіб. Підвищена небезпека в розумінні даної статті є обєктивною категорією, не повязаною з психологічним поняттям страху, та означає більшу вірогідність настання негативних, шкідливих наслідків, ніж при проведенні будь-якої іншої діяльності. Причиною підвищеної небезпеки є такі властивості обєктів, з якими проводиться діяльність, які обумовлюють неможливість повного контролю за такою діяльністю з боку людини на даному етапі розвитку науки та технологій. Тому, незважаючи на дотримання правил техніки безпеки, існує підвищена вірогідність завдання шкоди внаслідок проведення такої діяльності. Особливі правила ст. 1187 ЦК України діють тільки тоді, коли шкода завдана тими шкідливими властивостями обєкту, завдяки яким діяльність з ним визнається джерелом підвищеної небезпеки. Так шкода, завдана автомобілем, буде відшкодовуватися за правилами ст. 1187 ЦК України тільки тоді, коли автомобіль знаходився в русі, а не тоді, коли він стояв в гаражі або на стоянці. Субєктом відповідальності за даною статтею є володілець обєкта, діяльність з яким створює підвищену небезпеку, під яким слід розуміти особу, що на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Для вирішення питання про притягнення тієї чи іншої особи до відповідальності за ст. 1187 ЦК України треба визначити дві основні ознаки володільця: юридичну та матеріальну (фактичну) . Юридична ознака означає, що володільцем визнається тільки та особа, яка володіє обєктом, діяльність з яким створює підвищену небезпеку, на відповідній правовій підставі: право власності, інше речове право, договір оренди, доручення, підряду тощо. Матеріальна або фактична ознака володільця джерела підвищеної небезпеки означає, що особа повинна здійснювати фактичне володіння (експлуатацію, використання, зберігання, утримання) небезпечних обєктів. Як правило, обидві ознаки володільця джерела підвищеної небезпеки повинні мати місце, крім випадків, передбачених в законі. Так, не визнається володільцем джерела підвищеної небезпеки та не несе відповідальності перед потерпілим особа, яка здійснювала фактичне володіння (управління, експлуатацію) небезпечним обєктом в силу трудових відносин з володільцем такого обєкту (водій, машиніст, оператор тощо) . Така особа може бути притягнена до відповідальності лише самими володільцем джерела підвищеної небезпеки в регресному порядку, враховуючи характер відносин, які між ними склалися. Якщо управління небезпечним обєктом передається третій особі без якогось юридичного оформлення (наприклад, передається управління транспортним засобом без оформлення довіреності) , вважається, що обєкт не виходить із володіння його безпосереднього володільця, і саме він буде нести відповідальність за завдану шкоду.

Згідно ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Дана стаття визначає право регресу, під яким розуміється право особи, що відшкодувала шкоду, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого завдано шкоди. Зазначена стаття застосовується у випадках, коли фігура завдавача шкоди та фігура особи, яка несе відповідальність за завдану шкоду, не співпадають (ст. 1172 ЦК України тощо) . За загальним правилом на боржника за регресною вимогою покладається обовязок відшкодувати кредитору виплачене ним третій особі відшкодування в повному обсязі. Виключення з цього положення можуть бути встановлені законом. Так, відповідно до ст. 132 Кодексу законів про працю України за шкоду, завдану підприємству, установі, організації при виконанні трудових обовязків, працівники, з вини яких завдано шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмір. Право звернення з регресною вимогою виникає у кредитора з моменту здійснення ним виплат потерпілому, з цього ж моменту обчислюється строк для предявлення регресного позову.

Згідно ч. 4 ст. 1193 ЦК України суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину.

Дана норма передбачає можливість зменшення розміру відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища. Слід мати на увазі, що дане правило розповсюджується лише на випадки, коли шкоди завдано діями фізичної особи. Незадовільний фінансовий стан та інші подібні труднощі юридичної особи не є підставою для зменшення розміру відшкодовуваної шкоди. Правило даної норми має загальний характер та розповсюджується на всі випадки завдання шкоди фізичною особою (в тому числі моральної шкоди, шкоди, завданої смертю годувальника тощо) , крім випадку, коли шкоди завдано вчиненням злочину. Вчинення фізичною особою злочину повинно бути встановлено обвинувальним вироком суду, який набрав законної сили.

Згідно ч. 1 ст. 1196 ЦК України шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю фізичної особи під час виконання нею договірних зобовязань (договір перевезення тощо) , підлягає відшкодуванню на підставах, встановлених статтями 1166 та 1187 цього Кодексу.

Дана стаття підкреслює застосування норм гл. 82 ЦК України до договірних правовідносин, якщо під час виконання договірних зобовязань особі було завдано шкоди каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю. Це правило є узагальненим положенням окремих норм договірного права, зокрема ст. 928 ЦК України, якою встановлена відповідальність перевізника за шкоду, завдану каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю пасажира за правилами гл. 82 ЦК України. Подібне твердження закріплено судовою практикою в п. 10 Постанови Пленуму ВСУ Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди № 6 від 27.03.1992 року.

Із змісту абз. 2 п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки № 4 від 01.03.2013 року вбачається, що положення ст. 625 ЦК України не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобовязанням, яке виникає з договірних зобовязань. Винятком є відповідальність страховика (ст. 992 ЦК України) .

Отже, що стосується вимоги представника позивача приватного підприємства Запорожець ОВ за довіреністю ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_3 на користь приватного підприємства Запорожець ОВ шкоду, завдану підприємству з урахуванням інфляції та 3 проценти річних у розмірі 64082,45 грн. , суд дійшов наступного висновку.

Оскільки внаслідок вчиненого ОСОБА_3 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, приватному підприємству Запорожець ОВ в дійсності була заподіяна матеріальна шкода в розмірі 55374 грн. , відтак з ОСОБА_3 на користь приватного підприємства Запорожець ОВ слід стягнути шкоду, завдану підприємству, саме в розмірі 55374 грн. .

Що стосується стягнення з ОСОБА_3 на користь приватного підприємства Запорожець ОВ інфляційних втрат та 3 процентів річних, то суд дійшов наступного висновку.

Оскільки в даному випадку мали місце не договірні відносини, не грошові зобовязання, змістом яких є сплата боржником грошей, а деліктні правовідносини, тобто правовідносини, які випливають із заподіяння шкоди, оскільки положення ст. 625 ЦК України не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, бо відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобовязанням, яке виникає з договірних зобовязань, відтак суд дійшов висновку про те, що вимоги представника позивача приватного підприємства Запорожець ОВ за довіреністю ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_3 на користь приватного підприємства Запорожець ОВ інфляційних втрат та 3 процентів річних є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Отже, що стосується вимоги представника позивача приватного підприємства Запорожець ОВ за довіреністю ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_3 на користь приватного підприємства Запорожець ОВ витрат на правову допомогу в розмірі 3500,00 грн. , то суд дійшов наступного висновку.

Із змісту ксерокопії договору про надання юридичних послуг від 27.07.2015 року, ксерокопії акту виконаних робіт № 07/04 від 11.04.2017 року, ксерокопії платіжного доручення № 113 від 24.04.2017 року вбачається, що ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, є платником єдиного внеску, який здійснює підприємницьку діяльність у сфері права та надає юридичні послуги (а. с. 31, 32) .

Із змісту ксерокопії довіреності від 15.06.2016 року вбачається, що директор приватного підприємства Запорожець ОВ ОСОБА_8, що діє на підставі Статуту, уповноважила ОСОБА_1 представляти інтереси підприємства, зокрема, у будь-яких судах, в тому числі, апеляційних судах та судах касаційної інстанції з усіма правами, наданими позивачу, тощо. Тобто директором приватного підприємства Запорожець ОВ ОСОБА_8 надані ОСОБА_1 повноваження представника. Саме в такому процесуальному статусі ОСОБА_1 брав участь у розгляді справи.

Таким чином, ОСОБА_1 брав участь у розгляді справи в якості представника за довіреністю із повноваженнями представника, передбаченими ст. 44 ЦПК України.

Крім того, позивач приватне підприємство Запорожець ОВ , в особі його директора ОСОБА_8, чи будь-яка інша уповноважена особа позивача приватного підприємства Запорожець ОВ не подавали заяви про допуск ОСОБА_1 як особи, яка має право на надання правової допомоги, у відповідності до ч. 2 ст. 56 ЦПК України, тобто позивач приватне підприємство Запорожець ОВ , в особі його директора ОСОБА_8, чи будь-яка інша уповноважена особа позивача приватного підприємства Запорожець ОВ не заявляли клопотання про залучення ОСОБА_1 до участі у справі як особи, яка надає правову допомогу.

Крім того, суд не постановляв ухвалу про допуск (залучення) до участі у справі ОСОБА_1 як особи, яка має право на надання правової допомоги та яка надає правову допомогу.

Крім того, ані позивач приватне підприємство Запорожець ОВ , в особі його директора ОСОБА_8, ані будь-яка інша уповноважена особа позивача приватного підприємства Запорожець ОВ , ані представник позивача приватного підприємства Запорожець ОВ за довіреністю ОСОБА_1 не надали суду документ про те, що ОСОБА_1 є особою, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги, як те передбачено ч. 1 ст. 56 ЦПК України.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що вимоги представника позивача приватного підприємства Запорожець ОВ за довіреністю ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_3 на користь приватного підприємства Запорожець ОВ витрат на правову допомогу в розмірі 3500,00 грн. , є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Отже, що стосується вимоги представника позивача приватного підприємства Запорожець ОВ за довіреністю ОСОБА_1 про покладення на відповідача ОСОБА_3 усіх судових витрат, то суд дійшов наступного висновку.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Таким чином, оскільки суд дійшов висновку про те, що позов приватного підприємства Запорожець ОВ до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди слід задовольнити частково, відтак судові витрати слід присудити позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тобто, оскільки представник позивача приватного підприємства Запорожець ОВ за довіреністю ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_3 на користь приватного підприємства Запорожець ОВ шкоду, завдану підприємству з урахуванням інфляції та 3 проценти річних у розмірі 64082,45 грн. , а суд дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_3 на користь приватного підприємства Запорожець ОВ шкоди, завданої підприємству в розмірі 55374 грн. (86 % від 64082,45 грн.) , оскільки позивачем приватним підприємством Запорожець ОВ був сплачений судовий збір в розмірі 1600 грн. , відтак суд дійшов висновку про те, що з ОСОБА_3 слід стягнути на користь приватного підприємства Запорожець ОВ судовий збір в розмірі 1382,57 грн. (86 % від 1600 грн. ).

Таким чином, на основі зясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, давши їм належну оцінку, суд дійшов висновку про те, що позов приватного підприємства Запорожець ОВ до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди слід задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_3 на користь приватного підприємства Запорожець ОВ шкоду, завдану підприємству в розмірі 55374 грн . , а в задоволенні решти вимог слід відмовити за безпідставністю, стягнувши з ОСОБА_3 на користь приватного підприємства Запорожець ОВ судовий збір в розмірі 1382,57 грн. .

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 208, 209, 213 215, 218, 222 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Позов приватного підприємства Запорожець ОВ до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь приватного підприємства Запорожець ОВ шкоду, завдану підприємству в розмірі 55374 грн. .

В задоволенні решти вимог відмовити за безпідставністю.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь приватного підприємства Запорожець ОВ судовий збір в розмірі 1382,57 грн. .

Рішення може бути оскаржене.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду Сумської області через суд першої інстанції Ковпаківський районний суд м. Суми, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Головуючий: І.Г. Бичков