У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2017 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Ступак О.В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 січня 2016 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 19 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання правочину нікчемним та застосування наслідків нікчемності правочину,

в с т а н о в и в :

У вересні 2015року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 18 травня 2006 року вона уклала з банком кредитний договір, за яким отримала кредит у сумі 24 тис. доларів США на споживчі цілі строком на 240 місяців. Зазначила, що перед укладенням кредитного договору банк не надав їй необхідних відомостей, що суперечить ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», крім того, пункти 3.7, 3.8, 5.5, 6.2, 9.1 цього договору свідчать про нечесну підприємницьку практику з боку банку.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просила визнати нікчемним вищевказаний кредитний договір на підставі ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 2 ст. 215 ЦК України та застосувати наслідки нікчемності договору, зобов'язавши банк повернути їй тільки суму кредиту.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 січня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у сумі 551 грн 20 коп.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 19 липня 2017 року скасовано рішення суду першої інстанції у частині розподілу судових витрат.

Виключено з рішення суду висновок про стягнення ОСОБА_2 в дохід держави судового збору у сумі 551 грн 20 коп.

В іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про визнання нікчемним вищевказаного кредитного договору, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим касаційна скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Статтею 335 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити, оскільки із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних рішень судів вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених рішень.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції, із висновками якого по суті вирішеного спору погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а також встановивши обставини справи, правильно виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог, відсутності підстав, передбачених ч. 2 ст. 215 ЦК України, для визнання нікчемним кредитного договору і відповідно застосування наслідків нікчемності договору згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України.

Надавши належну правову оцінку зібраним у справі доказам, суд правильно вважав, що підпис позивача на договорі свідчить про її згоду на укладення кредитного договору саме на тих умовах, які зазначені в договорі. Позивач при підписанні оспорюваного кредитного договору погодилася з його умовами, не заперечувала проти надання кредиту, форми кредитування, сплати процентів та інших платежів.

При цьому суд правильно врахував, що до підписання кредитного договору його сторони узгодили і підписали графік погашення кредиту, в якому міститься детальна інформація про визначену суму та строки повернення кредиту.

На підставі наявних у справі доказів суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для кваліфікації умов кредитного договору несправедливими та визнання нікчемним договору в цілому.

Статтею 212 ЦПК України установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані рішення судів містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам ст. ст. 213-215, 316 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

Суди належним чином дослідили наявні у справі докази, на підставі чого достатньо повно установили фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, разом із тим правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню.

У зв'язку з цим помилковими є доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами норм матеріального права.

Доводи касаційної скарги щодо недослідження судом доказів зводяться до переоцінки доказів, що згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України не передбачено під час перегляду справи у касаційному порядку.

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що апеляційний суд на порушення вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України не перевірив законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції, спростовуються змістом оскаржуваного рішення апеляційного суду.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, тому у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання правочину нікчемним та застосування наслідків нікчемності правочину, за касаційною скаргою на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 січня 2016 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 19 липня 2017 року.

Додані до касаційної скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ О.В.Ступак