Справа № 216/3163/15-ц
Провадження № 2/216/83/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.11.2017 м.Кривий Ріг

Дніпропетровська область

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого - судді Онопченка Ю.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Нестеренко В.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 8 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про припинення права на частку в спільному майні та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з указаним позовом, зазначаючи, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02 грудня 2011 року на праві приватної спільної часткової власності належить 3/4 частки житлового будинку з господарчими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1. Починаючи з 2011 року й по сьогоднішній день вона проживає та зареєстрована за вказаною адресою. З моменту виникнення в неї права власності на цей будинок постійного зв'язку із власником іншої 1/4 частки даного будинку - відповідачем у справі в неї не має, їй лише відомо, що він проживає та працює на території Російської Федерації. Вони з відповідачем не є близькими членами однієї сім'ї, не проживають спільно та не ведуть спільного господарства. Відповідач жодним чином не приймає участі в управлінні, ремонті будинку та надвірних споруд, в облаштуванні прибудинкової території, в оплаті комунальних та інших платежів за користування будинком тощо. Оплату всіх комунальних та будь-яких інших платежів за користування цілим будинком здійснює вона, що підтверджується відповідними договорами про отримання комунальних послуг і квитанціями про оплату таких послуг.

Тому вважає, що є обґрунтовані підстави для припинення права відповідача на частку в житловому будинку, який належить їм на праві спільної часткової власності, та визнання за нею права власності на цю частку будинку згідно з положеннями ст. 365 ЦК України.

Однією із необхідних умов припинення за рішенням суду права особи на частку у спільному майні є те, що частка є незначною і не може бути виділена в натурі. Вона володіє часткою в спільному з іншим співвласником житловому будинку, яка складає 75 відсотків від вартості всього майна, тобто частка якого становить 3/4 від всієї вартості житлового будинку. За таких обставин частка іншого співвласника в праві приватної спільної часткової власності на житловий будинок є незначною, оскільки на нього припадає не більше ніж 25 відсотків від вартості житлового будинку, а вона натомість має ідеальну частку, яка становить 75 відсотків від вартості всього житлового будинку. Крім того, частка іншого співвласника будинку відповідно до технічного паспорту не дає можливості навіть виділити в натурі приміщення (кімнату) для володіння та користування, оскільки становить менший розмір ніж площа будь-якого із приміщень житлового будинку. Спірний будинок неможливо ні поділити в натурі між співвласниками, ні виділити частку у спільному майні одному із співвласників, ні встановити порядок користування житловим будинком між співвласниками, оскільки частка одного з співвласників є незначною.

Наступною умовою припинення за рішенням суду права особи на частку у спільному майні є те, що річ є неподільною. Житловий будинок як річ зазвичай є подільною річчю, однак враховуючи те, що в даному випадку частка іншого співвласника будинку є незначною, тобто становить менший розмір ніж площа будь-якого із приміщень будинку, розподіл домоволодіння в натурі відповідно до ідеальних часток співвласників у розмірі 3/4 та 1/4 з технічної точки зору - неможливий, тому будинок як річ за наявності такого розміру часток співвласників є річчю неподільною.

Іншою умовою припинення за рішенням суду права особи на частку у спільному майні є те, що спільне володіння та користування майном є неможливим. Співвласники не є близькими членами однієї сім'ї, не проживають спільно та не ведуть спільного господарства. Більш того, з моменту виникнення у неї права власності на 3/4 частки будинку вона за власні кошти провела ремонт будинку та надвірних споруд, а також облаштувала прибудинкову територію, збудувала новий паркан. Враховуючи відсутність постійного зв'язку із власником 1/4 частки будинку, задля відсутності заборгованості за оплату комунальних послуг та інших платежів за користування будинком, вона з моменту виникнення у неї права власності на 3/4 частки будинку сплачує такі платежі в повному обсязі, у тому числі й за нарахування, які відбуваються на частку іншого співвласника будинку, що підтверджується копіями відповідних квитанцій.

Вказані вище обставини свідчать про неможливість спільного володіння та користування майном, оскільки з боку іншого співвласника не вчиняються жодні дії, спрямовані на утримання, ремонт, облаштування та догляд за будинком як його співвласника, а натомість вона не має бажання в подальшому здійснювати всі наведені вище дії стосовно будинку, права на які має й інший співвласник.

Останньою умовою припинення за рішенням суду права особи на частку у спільному майні є те, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. У разі необхідності вона готова провести оцінку будинку та внести на депозитний рахунок суду грошову компенсацію вартості 1/4 частки спірного будинку.

Посилаючись на викладене, позивач просила припинити право власності відповідача на 1/4 частку спірного будинку та визнати за нею право власності на цю частку будинку.

У судовому засіданні позивач та її представник ОСОБА_2 позов підтримали та просили його задовольнити з підстав, викладених у позові. Крім того, позивач посилалась на те, що з приводу користування спільним майном у неї з племінником виникли неприязні та напружені відносини, будь-якої домовленості вони з цього питання не досягли, а на її пропозицію сплатити відповідачеві вартість належної йому частки будинку останній відмовився. 20 лютого 2017 року нею внесено на депозитний рахунок суду вартість 1/4 частки будинку, яка була визначена судовим експертом. Разом з тим зазначила, що вона за відсутності згоди відповідача та надання ним відповідних документів позбавлена можливості приватизувати належну їй частку земельної ділянки. Також позивач звернула увагу на те, що в неї є онук, ОСОБА_5, який є інвалідом дитинства, і коли останній буде приїжджати до неї в гості з батьками, а можливо в майбутньому й жити разом з нею, то присутність сторонніх людей у будинку не бажана.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог категорично заперечував, посилаючись на їх безпідставність. При цьому надав суду письмові заперечення, в яких зазначив, що позивач у своїй позовній заяві стверджує, що ОСОБА_4 жодним чином не приймає участі в управлінні, ремонті житлового будинку та надвірних споруд, в облаштуванні прибудинкової території, в оплаті комунальних та інших послуг. Вважає таке твердження не зовсім правильним, тому що з моменту оформлення права власності на частину спірного будинку, оскільки він іноді тимчасово був відсутній в межах м. Кривого Рогу, однак неодноразово приїздив до спірного домоволодіння, позивач постійно протиправно чинила ОСОБА_4 перешкоди в користуванні спірним житловим будинком і не впускала в нього, тому він вимушений був звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 19 червня 2014 року було усунуто перешкоди в користуванні спірним домоволодінням шляхом вселення ОСОБА_4 у будинок АДРЕСА_1. На виконанні Центрально-Міського відділу ДВС Криворізького МУЮ знаходився виконавчий лист № 216/8006/13-ц від 19.06.2014 року та відбулося вселення ОСОБА_4 у спірне домоволодіння, так як мирним шляхом це питання врегулювати не вдалося, що підтверджується відповідними документами, які знаходяться в матеріалах справи. Позивач зазначає, що з моменту виникнення в неї права власності на 3/4 частки житлового будинку, нею було за власні кошти здійснено ремонтні роботи та облаштовано прибудинкову територію, збудовано новий паркан, однак вказані факти не підтверджуються жодними доказами, а тому не має причин вважати, що на ОСОБА_1 лежить тягар утримання спірного домоволодіння. Разом з тим вважає, що заборгованість з оплати житлово-комунальних послуг та інших платежів за користування будинком виникла безпосередньо з вини ОСОБА_1, оскільки вона, навіть за наявності вказаного рішення суду та примусовому вселенні ОСОБА_4, не бажає вирішити цю проблему мирним шляхом, а сама створює конфліктну ситуацію. Також позивач зазначає, що частка ОСОБА_4 в спільному майні є незначною і припинення права власності на неї не завдасть істотної шкоди інтересам співвласників. Вважає таке твердження помилковим і таким, що грубим чином порушує права відповідача. Примусове позбавлення права на частку в спільному майні порушує конституційні права ОСОБА_4 на володіння, користування та розпорядження своєю власністю, оскільки правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших, тому вважає, що задоволення позовних вимог завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, у зв'язку з чим в задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити за їх безпідставністю. Крім того, відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 77964794 від 11.01.2017 року у ОСОБА_4 іншого житла немає, окрім спірного будинку, а рідна тітка намагається його викинути на вулицю, позбавити власності та житла. ОСОБА_4 бажає користуватися своєю часткою, однак позивач не допускає його до будинку. Також вважає можливим спільне користування та володіння будинком та прибудинковими спорудами й припинення права на частку в спільному майні завдасть йому шкоди. Примусове позбавлення права на частку в спільному майні порушує його конституційні права на володіння, користування та розпорядження своєю власністю. Відповідно до висновку експерта № 2347/48-16 від 03.08.2016 року, який знаходиться в матеріалах справи, ринкова вартість 1/4 частки спірного будинку становить лише 47 012 грн, а за вказану суму відповідач не спроможний нині буде придбати собі належне житло. За таких обставин задоволення позовних вимог ОСОБА_1 завдасть істотної шкоди інтересам відповідача та позбавить його законного права на житло, яке гарантується державою. Також позивачем не надано достатніх доказів того, що сторони не могли б спільно користуватися та володіти спірним будинком, оскільки позивач не бажає навіть спробувати вести спільне господарство. Тому вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та необґрунтованими, у зв'язку з чим вони повинні бути залишені судом без задоволення. Стосовно доводів позивача про те, що вона за відсутності згоди відповідача та надання ним відповідних документів позбавлена можливості приватизувати належну їй частку земельної ділянки, представник відповідача зазначив, що ОСОБА_1 не зверталась до ОСОБА_4 з таким проханням.

Заслухавши пояснення позивача, її представника, представника відповідача та показання свідків, дослідивши матеріали справи, давши відповідну правову оцінку зібраним у матеріалах справи доказам, суд приходить до висновку про те, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що позивачеві ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02 грудня 2011 року, виданого державним нотаріусом Першої Криворізької державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Шабліян Є.М. і зареєстрованого в КП ДОР «Криворізьке БТІ» 22.12.2011 року, на праві приватної спільної часткової власності належить 3/4 частки житлового будинку з господарчими та побутовими будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 10).

Відповідачеві ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 02 грудня 2011 року, виданого державним нотаріусом Першої Криворізької державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Шабліян Є.М. і зареєстрованого в КП ДОР «Криворізьке БТІ» 22.12.2011 року, на праві приватної спільної часткової власності належить 1/4 частка житлового будинку з господарчими та побутовими будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 11).

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 червня 2014 року усунуто перешкоди в користуванні спірним домоволодінням, які чинить ОСОБА_1, шляхом вселення ОСОБА_4 у будинок АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 40-41).

Згідно із актом державного виконавця Центрально-Міського ВДВС Криворізького МУЮ та постановою про закінчення виконавчого провадження від 10 липня 2015 року відбулося вселення ОСОБА_4 у спірне домоволодіння.

Відповідно до наданих позивачем копій договорів про надання комунальних послуг і квитанцій про оплату вона дійсно отримує ці послуги та проводить оплату комунальних послуг та інших платежів за користування будинком (т. 1 а.с. 57-85). Зазначена обставина відповідачем не заперечується.

В акті від 30.10.2015 року, підписаному мешканцями АДРЕСА_1, а саме: ОСОБА_7 (буд. 19), ОСОБА_8 (буд. 18), ОСОБА_9 (буд. 26), і завіреному головою квартального комітету № 45 ОСОБА_10, останні підтверджують, що ОСОБА_4 не проживав і на даний момент не проживає за адресою: АДРЕСА_1 За цією адресою проживала та проживає ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 118).

До наданих позивачем копій видаткових накладних про придбання сантехніки суд ставиться критично, оскільки вони не містять необхідних реквізитів, зокрема підписів, печаток та інформації про одержувача товару (т. 1 а.с. 88-91). Разом з тим саме по собі придбання цих товарів позивачем не свідчить про те, що вони були встановлені саме в спірному будинку.

У листі ТОВ «Дніпроленд» від 22.10.2015 року № 185 позивача повідомлено про те, що виконати роботу по виготовленню технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: м. Кривий Ріг, АДРЕСА_1, не має можливості, оскільки вона надала документи не в повному обсязі, а саме згідно зі ст. 55 Закону України «Про землеустрій» документи надаються кожним власником нерухомого майна (т. 1 а.с. 119). За цією обставиною представник відповідача пояснив, що ОСОБА_1 не зверталась до ОСОБА_4 з таким проханням, доказів на спростування цього позивачем не надано.

Згідно із висновком судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 03.08.2016 року № 2347/48-16 ринкова вартість 1/4 частки спірного будинку станом на 03.08.2016 року становить 47 012 грн.

При розділу домоволодіння кожному із співвласників необхідно виділяти приміщення в житловому будинку, надвірні споруди та земельну ділянку відповідно до частин, зазначених у питанні. Розробка варіантів враховує додержання обов'язкових державних будівельних норм ДБН з комфортності житла, протипожежної безпеки, санітарних та побутових розривів при розміщенні на земельній ділянці. Поділ будинку на дві квартири не є можливим через його недостатню загальну площу для дотримання будівельних норм. У зв'язку з неможливістю розділу будинку виділити 1/4 частку в спірному житловому будинку з господарськими спорудами відповідно до частки співвласника - ОСОБА_4 не можливо.

У зв'язку з неможливістю розділу житлового будинку порядок користування спірним житловим будинком з господарськими спорудами відповідно до часток співвласників: ОСОБА_4 - 1/4 частка, ОСОБА_1 - 3/4 частки, експертом не розроблялися.

У зв'язку з неможливістю розділу житлового будинку варіанти визначення порядку користування спірним житловим будинком з господарськими спорудами відповідно до часток співвласників: ОСОБА_4 - 1/4 частка, ОСОБА_1 - 3/4 частки, визначити не можливо (т. 1 а.с. 168-176).

Відповідно до квитанції № 11501072 від 20 лютого 2017 року ОСОБА_1 внесено на депозитний рахунок суду кошти в розмірі 47 012 грн - визначена експертом вартість 1/4 частки спірного будинку (т. 1 а.с. 230).

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта від 24.11.2017 року № 104941406 відомості про інше нерухоме майно у сторін у справі, крім спірного будинку, відсутні.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8, яка є сусідкою, пояснила, що відповідача бачила, коли він вселявся до будинку два роки тому, йому передали ключі від будинку. Після вселення вона його не бачила. Перед вселенням бачила відповідача в 2010 році на похоронах бабусі, а раніше бачила його ще дитиною. Він не жив і не живе в будинку, як і його сім'я. На вселення відповідач приїзжав на гарній машині. У спірному будинку не має можливості жити разом. Позивач не бажає жити з відповідачем, а хоче сплатити йому вартість його частки в будинку.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_11, який є зятем позивача, пояснив, що останній раз бачив відповідача влітку три роки тому при вселенні. У позивача в гостях він буває дуже часто, відповідач у будинку не живе й не жив раніше ні постійно, ні тимчасово. Відповідач живе в м. Москві Російської Федерації. Після вселення відповідач жодного дня не жив у спірному будинку і не приїзжав. У відповідача гарний фінансовий стан, він добре виглядає, дорого одягнений, приїзжав на різних машинах.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до положень ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Конституцією України (ст. 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У п. 1 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

Оскільки згідно з чинним законодавством суд вирішує спори співвласників щодо розпорядження чи користування майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової або іншої матеріальної компенсації за частку у спільній власності за наявності умов, передбачених пунктами 1- 4 частини першої та частини другої статті 365 ЦК України, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватися ним.

Частиною 1 ст. 365 ЦК України визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Із змісту норми ст. 365 ЦК України випливає, що припинення права особи на частку у спільному майні допускається за наявності будь-якої з обставин, передбачених пп. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї (ухвала Верховного Суду України від 23 червня 2010 р. у справі № 6-22505св09; постанова від 16 січня 2012 р. у справі № 6-81цс11).

Стаття 365 ЦК України передбачає, що для припинення права особи у спільному майні є три самостійні умови: «частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим». Разом з цим при окремому виконанні кожної з цих умов повинно дотримуватись правило, що «таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та члена його сім'ї». Саме ця обставина є визначальною для суду при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 23 листопада 2016 року № 6-1943цс16).

У судовому засіданні встановлено і це підтверджується висновком судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 03.08.2016 року № 2347/48-16, що спірний будинок є неподільним на дві квартири через його недостатню загальну площу для дотримання будівельних норм. У зв'язку з неможливістю розділу будинку виділити 1/4 частку в спірному житловому будинку з господарськими спорудами відповідно до частки співвласника - ОСОБА_4 не можливо.

У зв'язку з неможливістю розділу будинку експертом не розроблялись варіанти порядку користування спірним житловим будинком з господарськими спорудами відповідно до часток співвласників.

Таким чином, належна відповідачеві 1/4 частка спірного будинку не може бути виділена в натурі, а спільне володіння і користування майном є неможливим, ураховуючи й неприязні відносини між сторонами в справі.

Разом з тим суд не може повністю погодитись із доводами позивача про те, що належна відповідачеві 1/4 частка спірного будинку є незначною.

Крім того, судом достовірно встановлено, що іншого нерухомого майна у відповідача не має. За таких обставин суд вважає, що припинення права відповідача на частку в спільному майні завдасть істотної шкоди його інтересам, оскільки доказів того, що останній має у власності або користуванні інше житло, під час розгляду справи не надано.

При цьому суд погоджується з доводами представника відповідача про те, що за визначену експертом вартість належної відповідачеві 1/4 частки спірного будинку в розмірі 47 012 грн останній не зможе придбати собі належне житло.

Посилання позивача на те, що в неї є онук, ОСОБА_5, який є інвалідом дитинства, і коли останній буде приїжджати до неї в гості з батьками, а можливо в майбутньому й жити разом з нею, то присутність сторонніх людей у будинку не бажана, суд до уваги не бере, оскільки рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях і наявність цієї обставини не може бути безумовною підставою для припинення права власності відповідача в спільному майні.

Ураховуючи все вище наведене, суд приходить до висновку про те, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про припинення права на частку в спільному майні та визнання права власності слід відмовити за їх необґрунтованістю.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 317, 319, 321, 365 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про припинення права на частку в спільному майні та визнання права власності відмовити.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подачі апеляційної скарги рішення суду, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Ю.В. Онопченко

Повне рішення складено 28 листопада 2017 року.