АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/5992/17 Головуючий 1 інст. - Горпинич О.В.
Справа № 645/1502/16-ц Доповідач - Бурлака І.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«12» грудня 2017 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Бурлака І.В.,

Суддів: Карімової Л.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря: Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_4, Дванадцята Харківська державна нотаріальна контора про встановлення батьківства та визнання права власності в порядку спадкування за законом,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_3 звернулася до суду з зазначеним та у подальшому уточненим позовом до ОСОБА_1. В обґрунтування свого позову посилалася на те, що з 1996 року вона проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 та ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народився син ОСОБА_3

Зазначила, що за життя ОСОБА_5 визнавав себе батьком ОСОБА_3, займався вихованням сина, відвідував школу, ходив з ним до поліклініки тощо.

Вказала, що за життя ОСОБА_5 обіцяв подати до органу реєстрації актів цивільного стану заяву про визнання себе батьком ОСОБА_3, але через певні життєві труднощі та хворобу в останні роки життя не встиг цього зробити.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 помер.

Зазначила, що від першого шлюбу ОСОБА_5 має сина ОСОБА_1, однак він з ними не спілкувався. Мати ОСОБА_1 повідомила ОСОБА_5, що він не його син та ОСОБА_1 звертався до суду з заявою про позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав.

Вказала, що після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, що складається з квартири АДРЕСА_1, загальною площею 31,6 кв. м. За життя ОСОБА_5 заповіт чи інший документ щодо розпорядження своїм майном не залишив.

Просила встановити факт батьківства ОСОБА_5, 1955 року народження, щодо ОСОБА_3, який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Харкові; визнати право власності за ОСОБА_3 на ? частину квартири за адресою: АДРЕСА_1, загальна площа якої становить 31,6 кв. м., як спадкоємця першої черги.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_3 задоволено, встановлено факт батьківства ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4, щодо ОСОБА_3, який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Харкові; визнано право власності за ОСОБА_3 у порядку спадкування за законом на ? частину квартири АДРЕСА_1 (загальна площа квартири 31,6 кв. м.), після сперті батька, ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

При цьому посилався на неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що позивач не надала доказів того, що запис про батька дитини вчинено відповідно до частини 1 статті 135 СК України; що протягом п'ятнадцяти років позивач отримувала державну допомогу на утримання дитини, надавши до відповідного органу дані про відсутність батька дитини; що при житті померлий ОСОБА_5 батьківство не визнавав, до органів РАЦС, суду із заявами про встановлення батьківства не звертався; що в довідках із медичного закладу та шкоди зазначено зовсім інша особа; належним доказом на підтвердження факту батьківства є висновок експертизи; що ніяких відмов нотаріуса в оформленні спадщини до суду не надано.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити, рішення суду - скасувати.

При цьому судова колегія виходить з наступного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_3

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Виходячи з роз'яснень, які надані в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у статті 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених статтею 53 чинного на момент виникнення спірних правовідносин КпШС 1969 року, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини.

Так, при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 01 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС 1969 року, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в сукупності, зокрема спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір'ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини.

Відповідно до статті 53 КпШС в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, походження дитини від батьків, які не перебувають між собою в шлюбі, встановлюється шляхом подачі спільної заяви батьком і матір'ю дитини в державні органи реєстрації актів громадянського стану.

В разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття.

При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.

За положеннями статті 53 КпШС походження дитини від батьків, які не перебувають між собою в шлюбі, встановлюється шляхом подачі спільної заяви батьком і матір'ю дитини в державні органи реєстрації актів громадянського стану.

В разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття.

При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання батьківства.

Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне спілкування, придбання майна для спільного користування тощо).

Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір'ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї. Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги.

Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства.

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень статті 212 ЦПК України, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 є матір'ю ОСОБА_3, який народився ІНФОРМАЦІЯ_3, про що 09 серпня 2001 року зроблений відповідний актовий запис № 394.

В свідоцтві про народження ОСОБА_3 за заявою ОСОБА_2 батьком дитини записаний ОСОБА_6

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснила, що за життя ОСОБА_5 обіцяв подати до органу реєстрації актів цивільного стану заяву про визнання себе батьком ОСОБА_3, але через певні життєві труднощі та хворобу в останні роки життя не встиг цього зробити.

Проте, належних та допустимих доказів щодо цього вона відповідно до статей 57-60 ЦПК України до суду апеляційної інстанції не надала. Із довідки Харківської загальноосвітньої шкоди І-ІІІ ступенів № 38 від 06 листопада 2015 року та відповіді Харківської міської дитячої поліклініки № 15 від 09 листопада 2015 року, на які посилається ОСОБА_2 та в яких мова йде про те, що ОСОБА_5 піклувався про ОСОБА_3 як про свого сина не вбачається, чи визнав ОСОБА_5 ОСОБА_3 як свого сина та чому ОСОБА_5 протягом 14 років не подав до органу реєстрації актів цивільного стану заяву про визнання себе батьком ОСОБА_3

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснила, що вона, ОСОБА_5 та їх син ОСОБА_3 проживали за місцем реєстрації ОСОБА_5, однак доказів щодо цього не надала.

Навпаки, із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, а ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 - АДРЕСА_1.

Встановлюючи факт батьківства та визнаючи право власності в порядку спадкування за законом, суд першої інстанції в порушення норм матеріального та процесуального права, не встановивши факт спільного проживання та ведення спільного господарства між ОСОБА_2 та померлим ОСОБА_5, дійшов хибного висновку щодо задоволення позову.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущений строк позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Оскільки порушено норми матеріального та процесуального права, рішення суду підлягає скасуванню з відмовою в задоволенні позову ОСОБА_2 за недоведеністю.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 3 ч. 1 ст. 307, п. 1 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч.2.ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України судова колегія

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2017 року - скасувати і в задоволенні позову ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_3 - відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Судді колегії