УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Євграфової Є.П., Євтушенко О.І.,

Карпенко С.О., Мостової Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», поданою його представником Сокуренко НаталієюВолодимирівною, на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 8 червня 2016 року,

встановила:

У квітні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 17 грудня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у сумі 13 075,85 доларів США зі сплатою 0,75% на місяць з кінцевим терміном повернення 26 грудня 2014 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором того ж дня між банком та ОСОБА_4 укладений договір поруки, за умовами якого останній взяв на себе зобов'язання відповідати перед банком за виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором.

У порушення умов кредитного договору, ОСОБА_3 зобов'язання не виконував, у зв'язку з чим станом на 26 грудня 2014 року виникла заборгованість у сумі 46 987,11 доларів США, яку банк просив стягнути солідарно з боржника і поручителя.

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся із зустрічним позовом, в якому просив визнати поруку припиненою.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що банк без отримання його згоди як поручителя в односторонньому порядку збільшив процентну ставку за користування кредитними коштами з 9% до 11,04% річних, внаслідок чого збільшено обсяг його відповідальності. З огляду на зазначене, просив про задоволення позову.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 8 червня 2016 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано припиненою поруку за договором поруки від 17 грудня 2007 року, укладеним між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «ПриватБанк».

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 8 червня 2016 року, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, і ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах його повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, у складі, визначеному цим Законом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, виходив з недоведеності розміру заборгованості і спливу позовної давності.

З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення первісного позову ПАТ «ПриватБанк» погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін і без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 17 грудня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір на суму 13 075,85 доларів США, кінцевим терміном повернення якого визначено 14 грудня 2012 року.

Відповідно до договору застави рухомого майна, у забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором 17 грудня 2007 року ОСОБА_3 передав у заставу ПАТ КБ «Привабанк» автомобіль марки «Міtsubishi», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 80 800 грн.

Згідно наданого банком розрахунку, ОСОБА_3 станом на 8 червня 2015 року має заборгованість за кредитом у розмірі 48 818,93 доларів США, яка складається з 7 756,78 доларів США заборгованості за кредитом, 6 257,08 доларів США заборгованості за процентами за користування кредитом, 34 168,07 доларів США заборгованості за пенею.

Згідно акта прийому від 8 листопада 2010 року ОСОБА_3 передав у заклад ПАТ КБ «ПриватБанк» автомобіль марки «Міtsubishi», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, з технічним паспортом на автомобіль та комплектом ключів.

Не заперечуючи даного факту, представник банку повідомив про реалізацію даного автомобіля 22 серпня 2012 року за ціною 6 380,58 доларів США, з яких 14 листопада 2012 року зараховано на погашення тіла кредиту 3 190,29 доларів США, на погашення пені - 2 420,29 доларів США та 770 доларів США на погашення штрафу, що відображено у розрахунку заборгованості.

Відповідно до ч. 4 ст. 591 ЦК України, якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до ст. 112 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 24 Закону України «Про заставу» передбачено, що у випадках, коли суми, вирученої від продажу предмета застави, недостатньо для повного задоволення вимог заставодержателя, він має право, якщо інше не передбачено законом чи договором, одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна боржника в порядку черговості, передбаченої законодавством України.

Сам по собі факт реалізації предмета застави, в тому числі й на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу, не припиняє зобов'язання боржника перед кредитором в тому разі, коли сума, одержана від продажу предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя; у такому випадку закон передбачає право кредитора одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення його вимоги, з іншого майна боржника.

Таким чином, у позивача на підставі положень ст. 591 ЦК України, ст. 24 Закону України «Про заставу» виникло право щодо стягнення залишку боргу за кредитним договором.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, в тому числі, розрахунків наданих сторонами, і з яких суд виходив при вирішенні позову.

Вирішуючи справу в частині стягнення заборгованості за кредитним договором, суди попередніх інстанцій вказаних вимог закону та обставин справи не врахували, не перевірили доводів представника банку про часткове погашення заборгованості у зв'язку із реалізацією предмета застави і право на стягнення залишку боргу за кредитним договором, не перевірили та не дослідили умови кредитного договору в частині порядку проведення розрахунків за договором.

Крім того, суд першої інстанції не визначився з підставою для відмови у позові про стягнення заборгованості, оскільки посилався як на недоведеність позовних вимог, так і на сплив позовної давності.

Вказаних порушень норм процесуального права не виправив і апеляційний суд.

За таких обставин ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій судові рішення в частині вирішення позову ПАТ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості не можна вважати законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України вони підлягають скасуванню у цій частині з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Щодо вирішення вимог за зустрічним позовом про припинення поруки слід зазначити наступне.

Задовольняючи вимоги за зустрічним позовом, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що банк без згоди поручителя в односторонньому порядку збільшив процентну ставку за користування кредитними коштами з 9% до 11,04% річних, що призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя та є підставою для припинення поруки.

Вказані висновки судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог щодо припинення поруки відповідають фактичним обставинам справи та узгоджуються з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Судом першої інстанції встановлено, що у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, укладеним 17 грудня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3, цього ж дня між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов'язувався солідарно відповідати перед банком за виконання зобов`язань ОСОБА_3

Згідно з п. 2 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату тіла кредиту, процентів за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Згідно з умовами кредитного договору, плата за користування кредитними коштами складає 9% річних.

У п. 13 договору поруки сторонами визначено, що зміни і доповнення до цього договору вносяться тільки за згодою сторін, у письмовому вигляді, шляхом укладення відповідної додаткової угоди.

Згідно із ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього.

Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення; розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення) розміру неустойки тощо.

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованості за кредитним договором, з 1 листопада 2008 року процентна ставка була змінена з 9% на 11,04 % річних.

Вказані обставини не заперечував у судовому засіданні представник банку, підтвердивши, що ОСОБА_4 письмового повідомлення про збільшення процентної ставки за кредитним договором банк не направляв і будь-яких додаткових угод з ним не укладав.

Проте положення договору поруки не містять умов про можливість збільшення процентної ставки та зміни основного договору без повідомлення поручителя.

Зазначення у договорі поруки про ознайомлення з умовами основного договору, яким передбачена можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням, не звільняє сторони основного зобов'язання від узгодження цих змін з поручителем.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року у справі № 6-100цс12, яка, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватись судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм.

У зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав для покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Вказана правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 20 лютого 2013 року у справі № 6-172цс12, яка, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватись судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм.

Задовольняючи позовні вимоги за зустрічним позовом про визнання поруки припиненою, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дав належну оцінку доказам у справі з урахуванням умов укладених сторонами договорів та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Доводи касаційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо наявності у банку права збільшувати розмір процентної ставки за основним зобов'язанням без згоди поручителя правильні, проте таке збільшення впливає на обсяг відповідальності поручителя і виключає можливість солідарного стягнення заборгованості з поручителя.

Так, згода поручителя на збільшення обсягу його відповідальності має бути очевидною і наданою у спосіб, передбачений договором поруки (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 5 червня 2013 року у справі 6-43цс13).

Доводи касаційної скарги щодо необґрунтованості рішень судів першої та апеляційної інстанцій в частині припинення поруки ґрунтуються на довільному трактуванні норм закону та умов укладених договорів, як кредитного, так і договору поруки.

Отже, задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, на основі належним чином оцінених доказів та повно встановлених обставин справи, дійшов обґрунтованого висновку про припинення поруки.

За таких обставин, відповідно до ст. 337 ЦПК України касаційну скаргу в частині доводів щодо вирішення зустрічного позову колегія суддів відхиляє і залишає оскаржувані рішення місцевого та апеляційного судів у цій частині без змін.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», подану його представником СокуренкоНаталією Володимирівною, задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 8 червня 2016 року скасувати в частині вирішення позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, справу у цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

У інішй частині рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 8 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: Є.П.Євграфова О.І.Євтушенко С.О.Карпенко Г.І.Мостова