Справа № 723/2529/16-ц
Провадження № 2/723/81/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2017 року Сторожинецький районний суд

Чернівецької області

в складі головуючої Дячук О.О.

при секретарі Яворській М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сторожинець цивільну справу за основним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним правочину і визнання спільною сумісною власністю, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів та припинення права спільної власності, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним правочину і визнання спільною сумісною власністю.

Позовні вимоги обгрунтовує слідуючими обставинами.

02 жовтня 1982р.н. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб. Вони разом вели спільне господарство та мали спільний сімейний бюджет.

Від цього шлюбу у них є повнолітні діти: донька - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 та донька - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

05 червня 2013року рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

Під час шлюбу та за спільні кошти отримані ними за кредитним договором було придбано майно, а саме транспортний засіб ПАЗ 32054-07 д.н. НОМЕР_1 шасі НОМЕР_5.

Згідно кредитного договору № CVHMAK000110850, укладеного між ОСОБА_2 та «ПриватБанк» 24 липня 2006 року останній отримав кредит у сумі 121 635.00гривень. Кошти бралися на придбання транспортного засобу ПАЗ 32054-07 Е-2. Автобус був придбаний ОСОБА_2 по договору купівлі-продажу автотранспортного засобу № 178 від 20 липня 2006 року. Згідно детального розпису загальної вартості платежів та визначення сукупної вартості кредиту і реальної процентної ставки, що є додатком до кредитного договору №С//НМАК00010850 від 24.07.2006 року вартість автобуса (застави) складає 121 635 (сто двадцять одну тисячу шістсот тридцять п'ять гривень 00 копійок).

Згідно договору поруки від 24 липня 2006 року ОСОБА_1 виступила поручителем за виконанням зобов'язань ОСОБА_2 по кредитному договору №CVHMAK00010850 від 24.07.2006р. та несла із ним відповідальність за виконання останнім грошових зобов'язань по укладеному кредитному договору.

ОСОБА_1 зазначає, що з 03.08.2004року до 2011року була зареєстрована фізичною особою-підприємцем і здійснювала підприємницьку діяльність на спрощеній системі оподаткування та її дохід з 2005 по 2010роки складає 247 540гривень, якого було цілком достатньо для спільного із колишнім чоловіком погашення кредитних зобов'язань.

Відповідно до довідки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (правонаступника «ПриватБанк») від 11.07.2011року кредит за кредитним договором №СVНМАК00010850 від 24.07.2006р. повністю був погашений.

Враховуючи викладене ОСОБА_1 вважає, що вказаний автобус є об'єктом їх спільної сумісної власності подружжя, та оскільки вони розлучені вже більше 2-х років і їй не відомо місцезнаходження спільно придбаного пасажирського автобуса ПАЗ 32054-07 Е-2, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, оскільки її колишній чоловік не вважає за потрібне про це її повідомляти та надавати користуватися спільним автобусом, позивач вирішила поділити майно, що є їх спільною сумісною власністю.

Із відповіді Територіального сервісного центру №7341 від 01.04.2016року №260 позивач дізналася, що пасажирський автобус ПАЗ 32054-07 Е-2 2006року випуску шасі НОМЕР_5 реєстраційний номер НОМЕР_1, відчужено на користь іншої особи.

Позивач зазначає, що згоду на відчуження вказаного транспортного засобу не давала.

Згідно довідки територіального сервісного центру № 7341 регіонального сервісного центру МВС в Чернівецькій області від 01.04.2016 року № 260 вбачається, що 21.07.2006 року транспортний засіб ПАЗ 32054-07 д.н. НОМЕР_1, було зареєстровано за ОСОБА_2.

19.06.2015 року транспортний засіб ПАЗ 32054-07 д.н. НОМЕР_1 шасі № НОМЕР_5 було знято з обліку для реалізації та цього ж дня на підставі довідки-рахунку ААЕ-220209 виданої ПАТ «Гравітон» 19.06.2015р. було перереєстровано за громадянином ОСОБА_3, якій є рідним братом відповідача.

З відповіді РСЦ МВС в Чернівецькій області, підставою реєстрації автомобіля на нового власника є довідка-рахунок ПАТ «ГРАВІТОН» серії ААЕ-229209, якою підтверджується укладення між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору купівлі- продажу даного автобуса. Вказана довідка-рахунок містить всі істотні умови договору купівлі-продажу. Так, в довідці-рахунку вказано, що 19.06.2015 року спірний автобус продано відповідачу ОСОБА_3, при укладенні договору купівлі-продажу автобус було оцінено в 26190.00 ( двадцять шість тисяч сто дев'яносто гривень 00 копійок), державні номерні знаки не змінювалися.

Оскільки вказаний автобус було продано без її згоди, позивач вважає вказаний правочин недійсним.

ОСОБА_1 вважає, що відповідач ОСОБА_3 є недобросовісним набувачем автобуса, оскільки він перебуваючи в родинних стосунках з відповідачем ОСОБА_2 був обізнаний, що останній перебував з нею у шлюбі з 02 жовтня 1982 року по 05 червня 2013 року та те, що спірний автобус 2006 року випуску було придбано подружжям за отримані в період шлюбу грошові кошти, отримані на підставі кредитного договору, по якому вона виступала майновим поручителем, а тому автобус є спільною сумісною власністю. Отже, відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Вважає, що спірний автобус підлягає витребуванню у відповідача, адже він вибув з її володіння як співвласника поза її волею.

Враховуючи вищевикладене ОСОБА_1 просить суд визнати недійсним з моменту вчинення 19.06.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу автобуса ПАЗ 32054-07 Е-2 2006року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та витребувати від покупця ОСОБА_3 вказаний автобус. Визнати спільною власністю її та ОСОБА_2 автобус ПАЗ 32054-07 Е-2 2006 року випуску, шасі НОМЕР_5, реєстраційний номер НОМЕР_1, і визначити по 1/2 частині кожному з подружжя вказаного спільного майна. Припинити право спільної власності на автобус ПАЗ 32054-07 Е-2 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, та виділити у її власність вказаний автобус. Стягнути з неї на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості Уг частини автобуса. Усунути перешкоди в користуванні автобусом ПАЗ 32054-07 Е-2 2006 року випуску, шасі № НОМЕР_5, реєстраційний номер НОМЕР_1, шляхом його вилучення з користування ОСОБА_3 та передання вказаного майна їй в користування і володіння. Стягнути з відповідачів на її користь понесені судові витрати: 675.75грн., судовий збір 4450.00грн. витрати на правову допомогу.

ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів та припинення права спільної власності, зазначивши, що він звернувся із зустрічним позовом, оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 незаконні і утискають його законні права.

02.10.1982р. між ним та ОСОБА_1 було укладено шлюб, який було розірвано на підставі рішення Сторожинецького районного суду від 05.06.2013р.. Під час шлюбу ними було придбано автобус ПАЗ 32054-07, 2006р.в., державний номер НОМЕР_1. Після придбання вказаного автобуса було присвоєно номер маршруту 276 і він на ньому починаючи з 2006 і до сьогоднішнього дня займається професійною діяльністю, а саме перевозкою пасажирів і їздить майже 10років за маршрутом м.Чернівці - с.Дубове - с.Спаська - м.Чернівці, а тому твердження відповідачки ОСОБА_1, що їй не було відоме місцезнаходження автобуса є не що інше як вигадка і не відповідає дійсним обставинам справи.

В травні 2010року у зв'язку з тим, що він займаючись професійною діяльністю - перевозкою пасажирів на вказаному автобусі постійно їздив, як за вище вказаним маршрутом м.Чернівці - с.Спаська - м.Чернівці, а також їздив і в інших напрямках перевозячи пасажирів і тоді сталась поломка в двигуні і він вимушений був проводити капітальний ремонт двигуна. Оскільки коштів на ремонт вдома не було, то він необхідну суму, а саме гроші в сумі 2500євро за згоди відповідачки ОСОБА_1 позичив у його брата ОСОБА_3. Кошти які він позичив 10.05.2010року, а саме 2500євро ним було використано на повний кап. ремонт двигуна і на придбання комплекту резини, тобто виключно в інтересах сім'ї. За взаємною домовленістю він повинен був вказану суму повернути брату включно до грудня 2015р. Про те, що необхідну суму він взяв саме у його брата - ОСОБА_1 знала, він їй про це розповідав, вона зовсім не заперечувала, а тільки наполягала, щоб автобус їздив, а він постійно заробляв кошти і приносив їх додому, що він і робив постійно.

У серпні 2011р. відбулася повторна поломка двигуна на автобусі ПАЗ 32054-07, 2006р.в., д. н. НОМЕР_1, а коштів на ремонт у них знову не було, він за згодою ОСОБА_1 повторно звернувся до його брата ОСОБА_3 за позикою. 10.08.2011року він у брата ОСОБА_3 позичив гроші в сумі 2000євро, які витратив виключно в інтересах сім'ї, а саме на ремонт автобуса, на якому в подальшому працював і заробляв кошти для утримання сім'ї. В той час ремонт двигуна проводив ОСОБА_5.

Всього ним за договорами позики у брата ОСОБА_3 в період з 2010ро по 2011р. було отримано 4500євро, що станом на 29.10.2016року становить - 129150грн. Вище всі отримані від позики кошти ним було витрачено виключно в інтересах сім'ї, а саме на ремонт автобуса оскільки він займався професійною діяльністю - перевезенням пасажирів.

Маючи на меті виконати умови договорів позики перед ОСОБА_3 він неодноразово підходив до відповідачки ОСОБА_1, однак остання відмовилась виплачувати будь-які кошти, які вони позичили у брата ОСОБА_3.

На початку 2014р. брат ОСОБА_3 підійшов до нього повідомив, що йому потрібні кошти і попросив, щоб вони йому почали повертати кошти, які позичили, а тому протягом 2014року і на початку 2015року ним було повернуто брату ОСОБА_3 кошти в сумі 2000 євро, що становить 57 400 грн..

В подальшому з ціллю погашення позики перед ОСОБА_3 в повному обсязі, за усною згодою відповідачки ОСОБА_1 ними було передано у власність ОСОБА_3 автобус ПАЗ 32054-07 , 2006р.в., д. н. НОМЕР_1 і було оформлено як довідку-рахунок від 19.06.2015року.

Окрім того зазначає, що після його розлучення з ОСОБА_1 ним було витрачено немалі кошти на утримання автобуса.

Враховуючи вищевикладене просить суд позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним правочину і припинення права власності на частку в спільному майні подружжя задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_1 на його ОСОБА_2 користь грошові кошти в сумі 57 400грн.. Припинити право спільної власності на автобус ПАЗ 32054-07 , 2006р.в., д. н. НОМЕР_1, шасі НОМЕР_5 та виділити у його ОСОБА_2 власність вказаний автобус. Судові витрати покласти на відповідача.

ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення коштів, зазначивши, що позовні вимоги ОСОБА_1 незаконні і утискають його законні права.

Його брат ОСОБА_2 був одружений на ОСОБА_1 і вони разом проживали в своєму будинку в с.Кам'яна Сторожинецького району. Також відомо, що брат багато років займається перевезенням пасажирів, а у 2006році він придбав автобус ПАЗ 32054-07, 2006р.в., д. н. НОМЕР_1, і на вказаному автобусі перевозив пасажирів за маршрутом м.Чернівці - с.Дубове - с.Спаська. У 2013році ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розлучились і брат ОСОБА_2 переїхав проживати в м.Чернівці.

На початку травня 2010року до нього звернувся його брат ОСОБА_2 і попросив його, щоб він позичив їм гроші, оскільки як він повідомив, що дома таких грошей у них з ОСОБА_1 не має, а йому потрібно десь 2500євро на повний ремонт автобуса. І раніше бували випадки, що він позичав брату кошти, але це були не великі суми і він завжди повертав у визначений ними строк. 10.05.2010року він позичив брату 2500євро і вони домовились, що він повинен їх повернути до кінця 2015року, при цьому вони оговорили, що брат зможе йому повертати кошти і частинами, а якщо йому будуть потрібні кошти раніше, то раніше, на що брат ОСОБА_9 погодився і він йому передав кошти, а він написав розписку. В подальшому зі слів брата йому відомо, що він закупив запчастини і всі позичені у нього кошти витратив на ремонт автобуса.

На початку серпня 2011р. ОСОБА_2 знову звернувся до нього з проханням позичити гроші на ремонт автобуса, він вдруге 10.08.2011р. передав братові ОСОБА_2 кошти в сумі 2000євро, а він написав йому розписку, умови повернення коштів вони оговорили такі самі, як в попередній раз, тобто до кінця 2015року, а у випадку, якщо йому будуть потрібні раніше кошти, то з моменту його вимоги, на що брат погодився.

Між ним та братом ОСОБА_2 було укладено два договори позики, які відповідають вимогам ст.1046 ЦК України. Всього за двома договорами позики 10.05.2010р. і 10.08.2011р. він передав брату ОСОБА_2 на потреби сім'ї кошти в сумі 4500євро, що станом на 29.11.2016року становить - 129150грн.. Про суму позики відповідачка ОСОБА_1 достовірно знала, оскільки ще коли вони проживали разом, то вона його запевняла, щоб він не переживав, і кошти вони йому повернуть.

На початку 2014року згідно домовленості він звернувся до брата ОСОБА_2 і попросив, щоб йому повернули кошти. Протягом 2014 і початок 2015року ОСОБА_2 повернув кошти в сумі 2000євро, що становить 57400гривень. ОСОБА_2 повідомив, що це його власні кошти, оскільки в той час з ОСОБА_1 останній був розлучений.

В подальшому з ціллю погашення позики ОСОБА_2 за згодою ОСОБА_1 зі слів брата було запропоновано передати у власність автобус ПАЗ 32054-07, 2006р.в., д.н. НОМЕР_1 і після його згоди дану угоду було оформлено як довідку-рахунок від 19.06.2015р..

Оскільки ОСОБА_1 заперечує факт надання згоди на здійснення договору про передачу йому автобуса в рахунок погашення позики, він вимушений вимагати від неї повернення коштів позики в сумі 2250 євро, що становить - 64 575 грн. оскільки в той час він позику надав їхній сім'ї.

Враховуючи вищевказане, просить позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним правочину і припинення права власності на частку в спільному майні подружжя задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_1 на його ОСОБА_3 користь грошові кошти в сумі 64575грн.. Судові витрати покласти на відповідача.

ОСОБА_1, її представник в судовому засіданні свій позов підтримали частково, просять визнати недійсним з моменту вчинення 19.06.2015р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу автобуса ПАЗ 32054-07 Е-2 2006року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та витребувати від покупця ОСОБА_3 вказаний автобус. Визнати спільною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автобус ПАЗ 32054-07 Е-2 2006 року випуску, шасі НОМЕР_5, реєстраційний номер НОМЕР_1, і визначити по 1/2 частині кожному з подружжя вказаного спільного майна, в ішій частині позовних вимог відмовилися. Просять відмовити у задоволенні зустрічних позовів ОСОБА_2 та ОСОБА_3, надали заперечення у якому зазначили, що ознайомившись із зустрічним позовом ОСОБА_2, поданим ним до неї, про стягнення з неї на його користь грошових коштів в сумі 57400 гривень, припинення права спільної власності на автобус ПАЗ 32054-07, 2006 р.в. д.н. НОМЕР_1, та виділити у його власність вказаний автобус, а також зустрічним позовом ОСОБА_3, поданим до неї про стягнення з неї на його користь грошових коштів в сумі 64575 гривень, ОСОБА_1 є відповідач у цих справах, повністю заперечує проти зустрічних позовів та вважає, що позовні вимоги позивачів не можуть бути задоволені виходячи з наступного.

ОСОБА_2 просить суд прийняти зустрічну позовну заяву до розгляду з первинним позовом, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним правочину і припинення права власності на частку в спільному майні подружжя задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_1 на його користь грошові кошти в сумі 57400 гривень, припинити право спільної власності на автобус ПАЗ 32054-07, 2006 року випуску, д.н. НОМЕР_1, та виділити у його власність вказаний автобус, а також викликати і допитати в якості свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_3.

Свої позовні вимоги позивач обгрунтував тим, що дійсно, між ним та ОСОБА_1 02 жовтня 1982року було укладено шлюб, а 05 червня 2013 року шлюб між ними було розірвано. За час спільного проживання в шлюбі ними було придбано майно, в тому числі пасажирський автобус ПАЗ 32054-07, 2006 року випуску, д.н. НОМЕР_1, шасі НОМЕР_5.

В зустрічному позові позивач підтверджує те, що в 2006році зазначеному автобусу був присвоєний номер маршруту 276 і починаючи з 2006 року по теперішній час, він займається професійною діяльністю, а саме перевозкою пасажирів за зазначеним маршрутом м.Чернівці - с.Дубове протягом останніх майже 10 років. Даним обгрунтуванням ОСОБА_2 підтвердив те, що автобус, який є спільним сумісним майном використовується ним у власних цілях і відчужений фіктивно, так як договір був вчинений без наміру створення будь-яких правових наслідків. Отже, зазначений автобус був відчужений тільки для виду: як ОСОБА_2 так і ОСОБА_3 знали заздалегідь, що автобус не буде передано в користування ОСОБА_3, а ОСОБА_2 не отримає за нього кошти. Позивачі за зустрічними позовами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є рідними братами і договір відчуження автобуса було оформлено для того, щоб вона не змогла претендувати на свою частку придбаного ними спільного автобуса і її колишній чоловік міг і далі користуватись спільним сумісним майном відчуженим без її згоди.

ОСОБА_2 стверджує, що 2010року, 2011р. сталася поломка автобуса і він змушений був робити його капітальний ремонт, а також придбати комплект шин для спільного автобуса. Як твердить ОСОБА_2, що він позичив у свого брата ОСОБА_3 гроші в сумі 2500 євро, вдруге 2000Євро, за її усної згоди.

ОСОБА_1 зазначає, що ОСОБА_3 працюючи, на той час найманим, працівником - кондитером в ТОВ «Терешкіно» і отримуючи невелику заробітну платню в українській національній валюті не міг мати вказану ОСОБА_2 таку значну суму в іноземній валюті.

Про зазначений борг і розписки вона вперше дізналася з зустрічної позовної заяви до суду. Позивач не те що неодноразово підходив до неї, а навпаки постійно уникав зустрічей з нею, тому, що не хотів платити їй хоча би 1000 гривень щомісячно від зароблених грошей на зазначеному уже маршруті автобуса.

В даному випадку позивач стверджує, що він двічі позичав гроші у свого брата на ремонт двигуна автобуса та використав грошові кошти і для придбання шин для автобуса. Як уже було зазначено, що вона не знала і не могла знати про позику грошей її колишнім чоловіком у свого брата, так як позичати грошові кошти їх сім'ї не було необхідності, оскільки вони вдвох працювали і отримували достатній заробіток для покриття витрат на утримання в належному стані автобуса.

З 03.08.2004 року по 31.12.2010 року, вона була приватним підприємцем і перебувала на обліку в ДПІ як фізична особа-підприємець. За час здійснення підприємницької діяльності, а конкретно з 01.01.2005 року по 31.12.2010 року, нею було отримано 247540 (двіста сорок сім тисяч п'ятсот сорок) гривень доходу, з них тільки в 2010 році, нею, було отримано 49610(сорок дев'ять тисяч шістсот десять) гривень, на той час більше шести тисяч доларів і це не рахуючи заробітку позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 приблизно 6000-8000гривень щомісячно.

Про те, що їм не було необхідності позичати гроші може свідчити той факт, що 18 липня 2010 року вони святкували весілля їхньої доньки Ксенії і після весілля у них залишилося 4000 ( чотири тисячі) доларів США.

Окрім цього, з 17.07 по 27.07.2011 року вона з колишнім чоловіком їздили на відпочинок в Помор'є у Болгарію по путівці від транспортно-туристичної компанії «Крайс», Вони не їхали б відпочивати знаючи про те, що в них є борг за першою розпискою з 2010 року в 2500 ( дві тисячі п»ятьсот) евро.

Старша донька ОСОБА_4 працює анестезіологом в Чернівецькій міській дитячій лікарні №1 та по сумісництву медичним представником в компанії «КУСУМ» і перший внесок для погашення кредиту за автобус 12000(дванадцять тисяч) гривень дала їм дочка.

ОСОБА_1 вважає, що обидві розписки написані в один день після подання, нею, первісного позову, так як підпис позивача в зустрічному позові та обох розписках одинаковий. Він не схожий на той підпис, який був у її колишнього чоловіка під час їхнього спільного проживання, в період коли були написані розписки. Багато років колишній чоловік не змінював свій підпис.

На її думку надані суду розписки не є підтвердженням факту отримання грошей ОСОБА_2, а є сфальсифікованим доказом для введення суду в оману з метою стягнення з неї безпідставної грошової компенсації.

Зазначає, що автобус до 2012р. не ламався, після їх розлучення кошти ОСОБА_2 від перевезення пасажирів використовував тільки у своїх цілях.

Позивачу за зустрічним позовом ОСОБА_2 не було необхідності позичати у брата ОСОБА_3 10 травня 2010року та 10 серпня 2011року гроші на ремонт автобуса, так як ремонт двигуна згідно договору позички укладеного 07.08.2009р. з приватним підприємством «Багіра» міг бути оплачений приватним підприємством «Багіра», до якого вони могли звернутися в разі потреби при будь-якій поломці автобуса. Однак, за коштами для ремонту автобуса ні в 2010р., а ні в 2011 роках до ПП «Багіра» вони не зверталися, так як не було необхідності проводити ремонт автобуса, тому що він перебував у технічно справному стані.

Таким чином, надані позивачами розрахунки коштів, які вони просять стягнути з неї на їх користь необгрунтовані належними та допустимими доказами, є надуманими та містять намагання стягнути з неї безпідставні борги.

ОСОБА_2, ОСОБА_3, їх представник у судовому засіданні позов ОСОБА_1 не визнали, свої зустрічні позова підтримали частково, просять позов ОСОБА_1 до нього та до ОСОБА_3 про визнання недійсним правочину і припинення права власності на частку в спільному майні подружжя задовольнити частково, судові витрати покласти на відповідача. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 64575гривень. В іншій частині позовних вимог відмовилися. Надали заперечення у якому зазначили, що після розлучення ОСОБА_2 з ОСОБА_1, остання сама запропонувала ОСОБА_2, щоб останній добровільно відмовився від його частки у будинку, де проживає ОСОБА_1 на користь їхньої дочки, інше майно - земельну ділянку іншій дочці, при цьому йому повідомила, що претендувати на автобус не буде, що при необхідності підтвердить письмово, однак в подальшому відмовилась.

Щодо визнання спільною власністю автобуса не заперечує. Він не бажає отримувати грошову компенсацію замість своєї частки.

Просять відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог частково.

Судом встановлено, що сторони знаходилися у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 05.06.2013р. шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

Під час їх спільного шлюбного життя ними було набуто пасажирський автобус ПАЗ 32054-07 Е-2 2006року випуску шасі НОМЕР_5 реєстраційний номер НОМЕР_1, який було зареєстровано за ОСОБА_2 Останній займався перевезенням пасажирів.

19.06.2015 року транспортний засіб ПАЗ 32054-07 д.н. НОМЕР_1 шасі № НОМЕР_5 було знято з обліку для реалізації та цього ж дня на підставі довідки-рахунку ААЕ-220209 виданої ПАТ «Гравітон» 19.06.2015р. було перереєстровано за громадянином ОСОБА_3, якій є рідним братом ОСОБА_2.

З відповіді РСЦ МВС в Чернівецькій області, підставою реєстрації автомобіля на нового власника є довідка-рахунок ПАТ «ГРАВІТОН» серії ААЕ-229209, якою підтверджується укладення між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору купівлі- продажу даного автобуса. Вказана довідка-рахунок містить всі істотні умови договору купівлі-продажу. Так, в довідці-рахунку вказано, що 19.06.2015 року спірний автобус продано відповідачу ОСОБА_3, при укладенні договору купівлі-продажу автобус було оцінено в 26190.00 ( двадцять шість тисяч сто дев'яносто гривень 00 копійок), державні номерні знаки не змінювалися.

В травні 2010року ОСОБА_2 займався професійною діяльністю - перевозкою пасажирів на вказаному автобусі постійно їздив, як за вище вказаним маршрутом м.Чернівці - с.Спаська - м.Чернівці, а також їздив і в інших напрямках перевозячи пасажирів, в результаті чого сталась поломка двигуна.

Відповідно до наданих суду розписок, на ремонт автобуса ОСОБА_2 позичив у свого брата ОСОБА_3 10.05.2010р. - 25000Євро і 10 серпня 2011р. 2000Євро.

Всього ним за договорами позики у брата ОСОБА_3 в період з 2010ро по 2011р. було отримано 4500євро, що станом на 29.10.2016року становить - 129150грн..

Протягом 2014року і на початку 2015року ОСОБА_2 було повернуто брату ОСОБА_3 кошти в сумі 2000 євро, що становить 57400 грн..

ОСОБА_3 в якості свідка у судовому засіданні пояснив, що він є рідним братом ОСОБА_2. Він у травні 2010р. позичав ОСОБА_2 гроші у сумі 2500Євро на ремонт автобуса. Взяв у брата розписку, так як ці гроші були його дружини, яка працює за кордоном. Вони домовлялись, що до 2014р. чи 2015р. брат поверне йому гроші. Улітку 2011р. він ще раз позичав гроші ОСОБА_2 в сумі 2000Євро на ремонт автобуса.. Брат знову написав розписку про отримання грошей. ОСОБА_2 повернув йому гроші тільки 2000Євро, 2500Євро не повернув. Про отримання грошей у нього є оригінали розписок.

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснила, що вона є донькою сторін, зі слів матері знає, що батько продав автобус братові ОСОБА_3. Автобус був куплений батьками у 2006р.. Про те, що батько позичав гроші їй нічого невідомо. Вона давала батькам 12000гривень на покупку автобуса. У 2010р. автобус ремонтувався за спільні кошти батьків. Їй невідомо, чи ремонтувався автобус після 2010р., оскільки у 2010р. вона вийшла заміж і переїхала проживати окремо від батьків.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснила, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є її куми. Коли останні проживали у шлюбі вони купили автобус за кредитні кошти. Автобус був у справному стані, а якщо були поломки ОСОБА_2 сам ремонтував автобус. Вона не чула розмов, що на ремонт автобуса позичалися гроші, так як у сторін завжди були гроші.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснив, що він проводив ремонт двигуна автомобіля ОСОБА_2 по вул..Фастівській 9 «б» в м.Чернівці в СТО. Він провів заміну колін валу, провів реставрацію, заміну поршневої головки, направляючої. Запчастини дав ОСОБА_2. Ремонт проводив у 2011р… Він не памятає вартість запчастин станом на 2011р., тільки пам'ятає, що за роботу ОСОБА_2 дав йому 400Доларів. У 2016р. він знову робив ремонт автобуса ОСОБА_2 у себе вдома.

Згідно статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 2, 3 ст.. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Частина перша статті 69 Сімейного кодексу України встановлює, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до частини першої статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь - які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до п.п. 22.-25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» N 11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

П.24. до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не вставлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. І ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані згідно недійсністю.

Дослідивши письмові докази, виходячи із встановлених обставин справи та відповідних їм правовідносин суд вважає, що майно, яке було придбане сторонами під час шлюбу є спільною сумісною власністю, тому кожному із сторін належить по 1/2 частці автобуса автобуса ПАЗ 32054-07 Е-2 2006року випуску, шасі НОМЕР_5. Договір купівлі-продажу автобуса ПАЗ 32054-07 Е-2 2006року випуску, шасі НОМЕР_5 укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, реєстраційний номер НОМЕР_1 укладений з порушенням та без годи ОСОБА_1.

Відповідно до ст.. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частинами 1, 2 ст. 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя, вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

У ч. 4 ст. 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Вбачається, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї.

Відповідно дост.1049 ЦК Українипозичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, за змістом ч.ч.1,2 ст.207 та ч.2 ст.1047ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України 18.09.2013 рокуусправі № 6-63 цс 13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Враховуючи викладене, те, що гроші позичалися на ремонт автобуса, тобто в інтересах сім'ї, ОСОБА_2 повернув ОСОБА_3 частину грошей у сумі 2000Євро, тому суд стягує з ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 64575гривень.

Доказів, які би стверджували інше, суду сторонами надано не було.

Керуючись ст..ст. 203, 212, 215, 216, 234, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст. 18, 60, 65, 69-72 СК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11, ст.ст. 10, 57, 60, 61, 88, 212, 223 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним правочину і визнання спільною сумісною власністю - задовольнити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів та припинення права спільної власності - задовольнити частково.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів - задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу автобуса ПАЗ 32054-07 Е-2 2006року випуску, шасі НОМЕР_5 укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, реєстраційний номер НОМЕР_1 з моменту вчинення 19.06.2015р. та витребувати від ОСОБА_3 вказаний автобус.

Визнати спільною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автобус ПАЗ 32054-07 Е-2 2006року випуску, шасі НОМЕР_5, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Визначити за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частині на автобус ПАЗ 32054-07 Е-2 2006року випуску, шасі НОМЕР_5, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 ідентифікаційний номер НОМЕР_4, на користь ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 64575гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Чернівецької області через Сторожинецький районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: