У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 13 грудня 2017 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЄвтушенко О.І., суддів: за участю: позивача представника позивачаЄвграфової Є.П., Завгородньої І.М., ОСОБА_4., ОСОБА_18.,Мазур Л.М., Попович О.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_8, треті особи: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коптелова Оксана Ростиславівна, про визнання договору в частині недійсним та визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду м. Києва від 25 травня 2017 року, в с т а н о в и л а: У травні 2015 року позивач звернулась до суду з даним позовом, зазначивши в його обґрунтування, що у 2003 році вона вирішила придбати квартиру за свої власні кошти для поліпшення умов свого проживання та своєї сім'ї, у зв'язку з чим 14 травня 2003 року між ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_9, ОСОБА_13, ОСОБА_12 укладено договір купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (АДРЕСА_1), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коптелевою О.Р. Посилаючись на те, що на час укладення договору вона перебувала у шлюбі із ОСОБА_16, а також на наявність складних родинних відносин із його сім'єю, для уникнення в подальшому можливих майнових спорів щодо квартири було прийнято рішення про формальне зазначення у договорі покупцем її сина - ОСОБА_8, якому на момент укладення і підписання договору виповнилося 19 років і, який знаходився на її повному матеріальному утриманні (не мав доходів). Формальне зазначення покупцем у договорі купівлі-продажу її сина не відповідало дійсності, оскільки фактичним покупцем за договором була виключно вона. Разом з тим, у 2012 році відповідач видав нотаріально посвідчену довіреність на матір позивача - ОСОБА_17, яку уповноважив подарувати їй (позивачу) спірну квартиру. В подальшому вона випадково дізналася про анулювання вказаної довіреності. На її прохання внести зміни до договору купівлі продажу квартири в частині дійсного покупця відповідач відмовив та зазначив, що не має наміру повертати квартиру, у зв'язку з чим вона звернулась до правоохоронних органів з приводу заволодіння чужим майном шляхом шахрайства, за фактом чого відкрито кримінальне провадження, у якому вона визнана потерпілою. Крім того, зазначила, що відповідач ніколи не проживав у спірній квартирі та не сплачував комунальні послуги. На підставі викладеного просила суд: визнати договір-купівлі продажу квартири від 14 травня 2003 року недійсним в частині покупця ОСОБА_8, визнавши її покупцем із визнанням права власності на житло; зобов'язати: виконавчу службу виконати відповідні дії для виконання рішення суду; державну реєстраційну службу України перереєструвати квартиру на неї, а приватного нотаріуса КМНО Коптелеву O.P. - внести зміни до договору купівлі-продажу в частині покупця, замінивши ОСОБА_8 на ОСОБА_4 РішеннямПечерського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Ухвалено визнати договір купівлі-продажу квартири від 14 травня 2003 року, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (АДРЕСА_1), укладеного між ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_9, ОСОБА_13, ОСОБА_12, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коптелевою О.Р., зареєстрованого в реєстрі за номером 1730, недійсним в частині покупця ОСОБА_8 Визнати ОСОБА_4 покупцем квартири яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (АДРЕСА_1) за договором купівлі-продажу від 14травня 2003 року, укладеного між ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_9, ОСОБА_13, ОСОБА_12, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коптелевою О.Р., зареєстрованого в реєстрі за номером 1730, недійсним в частині покупця ОСОБА_8 Визнати за ОСОБА_4, право власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (АДРЕСА_1). Узадоволені решти вимог позову - відмовити. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 25 травня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову. У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, позивача та її представника, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Задовольняючи позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу в частині покупця, визнання позивачем покупцем квартири з визнанням права власності на неї, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем надано достовірні докази придбання спірної квартири за її кошти. Щодо вимог про зобов'язання виконавчу службу, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коптелевої О.Р. вчинити певні дії, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині, оскільки такі не відповідають належному способу захисту порушеного права. Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог та ухвалюючи в цій частині нове рішення, апеляційний суд виходив з того, що позивачем пропущено встановлений ст. 257 ЦК України строк, оскільки з моменту укладення оспорюваного договору (14 травня 2003 року) їй достовірно було відомо про покупця та власника квартири, і протягом майже 12 років не ставилося питання про визнання правочину недійним в частині покупця, а тому дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у спорі. Проте з висновком апеляційного суду погодитись не можна. Статтями 213, 214, 316 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вимоги до рішення суду апеляційної інстанції викладені у ст. 316 ЦПК України. Вказаним вимогам оскаржуване рішення не відповідає. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Положеннями ст. 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов'язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов'язок передати предмет договору наступному власнику. Отже, за звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою. Якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї, та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір визнається недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір. Статтею 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлено, що 07 травня 2003 року між позивачем та ОСОБА_12 укладено доповнення до договору про намір від 30 березня 2013 року № 1910, за яким сума завдатку збільшилась на 16 050 гривень (еквівалент 3 000 доларів США), загальна сума завдатку становить 24 015 гривень (еквівалент 4 500 доларів США), підписання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 переноситься на 15 травня 2003 року. 14 травня 2003 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 укладено договір ВАК № 231816 купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (адреса на час подання позову змінена на: АДРЕСА_1), посвідчений приватним нотаріусом КМНО Коптелевою О.Р. Відповідно до розписки від 14 травня 2003 року ОСОБА_12 отримала від позивача грошові кошти в сумі 276 900 гривень, що еквівалентно 52 250 доларам США, відповідно до договору ВАК № 231816 за відчужену квартиру, розташовану за адресою: . АДРЕСА_1. Як вбачається з матеріалів справи в період з 2002 року по 2012 рік відповідачем видавалися нотаріально посвідчені доручення та довіреності на ім'я позивача, зокрема, з приводу управління та розпорядження усім належним йому на праві власності майном. Так, згідно із довіреністю від 13 травня 2012 року, посвідченою приватним нотаріусом Кудрявцевою А.П., ОСОБА_8 уповноважив свою бабусю ОСОБА_17 подарувати від його імені матері - ОСОБА_4 належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1. Встановивши, що позивачу було відомо про власника квартири з моменту її придбання (14 травня 2003 року), однак позов про визнання недійсним спірного правочину в частині покупця пред'явлений у травні 2015 року, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності, однак не врахував, що відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так, відповідно до довідки Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 22 вересня 2015 року № 29/11 у провадженні СВ Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві перебуває кримінальне провадження № 0005379 від 18 серпня 2015 року за ознаками складу злочину передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 190 КК України. Під час досудового розслідування встановлено, що 14 травня 2003 року, у невстановлений слідством час, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, діючи з корисливих мотивів та керуючись метою заволодіння чужим майном, не бажаючи займатись суспільно-корисною працею, джерелом свого існування свідомо обрав злочинний шлях і зловживаючи довірою, використовуючи родинні відносини, переконав та спонукав ОСОБА_4 формально оформити договір купівлі-продажу квартири. Згідно вказаного договору ОСОБА_8, формально, придав у власність квартиру АДРЕСА_1. У 2012 році ОСОБА_8 видав нотаріальну посвідчену довіреність на свою бабусю - ОСОБА_17, якою уповноважив останню, вчинити правочин в інтересах ОСОБА_4, а саме подарувати вказану квартиру. Після чого, продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_8 восени 2012 анулював нотаріальну посвідчену довіреність, яка надавала ОСОБА_4 всі повноваження власника квартири. Так, ОСОБА_8 у період часу з 2012 року по теперішній час, видає себе за особу, що має право розпоряджатись вказаною квартирою так як не являється реальним покупцем вказаної квартири . 18 серпня 2015 року ОСОБА_4 визнана потерпілою у кримінальному провадженні № 0005379. За таких обставин, висновок про пропуск позивачем строку звернення до суду за захистом порушеного права, є помилковим, оскільки ОСОБА_4 набула реальну можливість захистити своє право в судовому порядку після анулюванняОСОБА_8 восени 2012року нотаріальнопосвідченої довіреності, яка надавала їй всі повноваження власника квартири. Крім того, як вірно встановлено судом першої інстанції грошові кошти в сумі 276 900 гривень (52 250 доларів США) були сплачені особисто позивачем відповідно до договору ВАК № 231816 за продану квартиру АДРЕСА_1. Поряд з цим, відповідно до нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_12 від 04 серпня 2016, остання 14 травня 2003 уклала договір купівлі-продажу квартири, який був підписаний з боку покупця ОСОБА_8, але вона сприймала таку дію як продаж вказаної квартири ОСОБА_4 та виключно реальним покупцем вбачала саме її, оскільки всі перемови щодо підготовки продажу квартири вела безпосередньо з нею. Грошові кошти за продану нею квартиру в сумі 276 900 гривень, що станом на момент укладення договору купівлі-продажу квартири становило еквівалент 52 250 доларів США, ОСОБА_12 отримала 14 травня 2003 від ОСОБА_4, про що нею власноруч було написано відповідну розписку. Також судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідно до даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування відносно підприємств, установ та організацій, з яких надходили відомості про сплату страхових внесків стосовно ОСОБА_8 у період з 01 січня 2002 року по 30 вересня 2003 року дохід останнього складав 1 608 гривень 58 копійок, що є неспівмірним із вартістю спірної квартири. Апеляційний суд, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції викладеного не врахував, натомість, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову, а апеляційний суд дійшов помилкового висновку про необхідність скасування законного й обґрунтованого судового рішення. За таких обставин, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню, з підстав, передбачених ст.339 ЦПК України із залишенням в силі рішення суду першої інстанції. Керуючись ст.ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у х в а л и л а: Касаційну скаргуОСОБА_4 задовольнити. Рішення апеляційного суду м. Києва від 25 травня 2017 року скасувати, рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2016 року залишити в силі. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий О.І. Євтушенко Судді: Є.П. Євграфова І.М. Завгородня Л.М. Мазур О.В. Попович Л.М. Мазур О.В. Попович