Справа № 165/1817/17 Головуючий у 1 інстанції: Ференс-Піжук О.Р.
Провадження № 22-ц/773/1567/17 Категорія: 44 Доповідач: Бовчалюк З. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.

з участю секретаря судового засідання Концевич Я.О.,

представника позивача ОСОБА_2,

представника Органу опіки та піклування виконавчого комітету Нововолинської міської ради - Зіньчук Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Нововолинської міської ради про виселення за апеляційними скаргами відповідача ОСОБА_5 та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Нововолинської міської ради на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 23 жовтня 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 23 жовтня 2017 року позов в даній справі задоволений.

Ухвалено виселити ОСОБА_5 разом з неповнолітньою дочкою ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_4 640 грн. сплаченого судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_5 та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Нововолинської міської ради кожен зокрема подали апеляційні скарги в яких, покликаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи просять рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства ( ч.1, 2 ст. 319 ЦК України).

Згідно зі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 150 Житлового кодексу України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Отже, закон встановлює пріоритет прав власника житла над правами інших осіб щодо нього.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 16 листопада 2016 р. у справі N 6-709цс16).

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.11.2016 року (а.с.9) спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_1, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року є її син ОСОБА_4. Спадщина, на яку видане свідоцтво складається з квартири АДРЕСА_2.

Право власності на квартиру АДРЕСА_3 належить ОСОБА_4, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.10).

Рішенням Нововолинського міського суду від 24.05.2017 року ОСОБА_5 визнана такою, що втратила право користування квартирою, що знаходиться за адресою АДРЕСА_4

Як вбачається з копії будинкової книги (а.с.14) ОСОБА_5 знято з спірної реєстрації місця проживання 14.06.2017 року.

Позивач ОСОБА_4 на законних правах володіє спірною квартирою АДРЕСА_1, а тому він має право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Відповідач не є членом сім'ї власника, між сторонами договір найму не укладався, крім того за рішенням суду, яке набрало законної сили відповідача ОСОБА_5 визнано такою, що втратила право користування спірною квартирою, а також останню знято з реєстрації за даною адресою.

Створювані відповідачем перешкоди полягають у тому, що її проживання у квартирі позбавляє позивача, як власника, права вільно користуватися та розпоряджатися належним йому майном, тобто спірною квартирою, тому з моменту переходу права власності до позивача відповідач втратила своє право користування даним житлом.

Посилання апелянтів на особу відповідача, матеріальне та соціальне становище не впливають на правильність оскарженого рішення.

Доводи апеляційних скарг про те, що виселення ОСОБА_5 разом з неповнолітньою дочкою ОСОБА_6 порушуватиме законні права та інтереси неповнолітньої дитини є безпідставними та необґрунтованими.

Оскільки обов'язок забезпечити дитині належні умови проживання, створення гармонійного фізичного, духовного, морального, психологічного розвитку покладається саме на батьків дитини, а не на третіх осіб.

Статтею 18 ЗУ «Про охорону дитинства» передбачено, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних умовах та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Орган опіки та піклування виконавчого комітету Нововолинської міської ради не позбавлений можливості, в межах наданих йому повноважень, ініціювати питання перед Нововолинською міською радою щодо надання житла малозабезпеченій сім'ї ОСОБА_5.

В суді апеляційної інстанції представник позивача, який є рідним братом відповідача, вказував, що у власності ОСОБА_5 перебувало відповідне житло, яке вона відчужила, а кошти використала на власний розсуд, не забезпечивши таким чином свою неповнолітню дитину стабільним та постійним місцем проживання.

Крім того, представник позивача вказував, що відповідач зареєстрована за конкретною адресою разом з неповнолітньою донькою, у житлі, що належить особі з якою перебуває у фактичних шлюбних відносинах . Такі його твердження ніким не спростовані.

Таким чином, забезпечення житлових прав відповідача та її неповнолітньої дитини, не може здійснюватись за рахунок порушення відповідних прав власника житла, яким є ОСОБА_4.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції на підставі встановлених в судовому засіданні фактів, що підтверджуються належними доказами, правильно визначено правовідносини між сторонами і застосовано норми матеріального права, що регулюють ці правовідносини.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду.

Рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги відповідача ОСОБА_5 та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Нововолинської міської ради відхилити, а рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 23 жовтня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: