АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 646/2180/17 Головуючий суддя І інстанції Журавель В. А.
Провадження № 22-ц/790/6144/17 Суддя доповідач Пилипчук Н.П.
Категорія: Спори, що виникають із договорів надання послуг
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді: Пилипчук Н.П.,

суддів: Колтунової А.І.,

ОСОБА_1,

за участю секретаря: Плахотнікової І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харків від 21 червня 2017 року по справі за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості з централізованого опалення,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2017 року КП «Харківські теплові мережі» звернулося до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що підприємство надає відповідачу послуги з централізованого опалення згідно Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24 червня 2004 року та «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води», затверджених постановою КМУ від 21 липня 2005 року № 630. Згідно до п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення та інших вноситься власниками квартир, наймачами або орендарями щомісяця не пізніше 20 числа, що настає за розрахунковим. За період з 01 лютого 2013 року по 28 лютого 2017 року відповідач не в повному обсязі сплачував вартість наданих послуг, у звязку із чим утворилася заборгованість в сумі 15305 грн. 60 коп., яку позивач просив стягнути з відповідача, 3 % річних, що складає 743 грн. 42 коп. та інфляційні втрати в розмірі 6846 грн. 40 коп. та судовий збір в розмірі 1600 грн.

Заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харків від 21 червня 2017 року позовні вимоги КП «Харківські теплові мережі» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь КП «Харківські теплові мережі» заборгованість за послуги з централізованого опалення за період з 01 лютого 2013 року по 28 лютого 2017 року в розмірі 15 305 грн. 60 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь КП «Харківські теплові мережі» інфляційні втрати за час прострочення, що складає 6846 грн. 60 коп., а також 3% річних від простроченої суми, що складає 743 грн. 42 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь КП «Харківські теплові мережі» витрати по сплаті судового збору в розмірі 1600 грн.

27 червня 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з заявою про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2017 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог КП «Харківські теплові мережі» відмовити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права. Зазначає, що позивачем не були обґрунтовані вимоги та не надані суду документи, які вказують на правильність і безспірність розрахунків, а також застосування тарифів на відповідні послуги. Звертає увагу на те, що у звязку з тим, що не змогла прибути за станом здоровя до суду, була позбавлена свого права зробити заяву про застосування судом строків позовної давності по даній справі. Також вказує на те, що з неї необґрунтовано стягнуто судовий збір у сумі 1600 грн., оскільки вона є інвалідом 2 групи безстроково, що підтверджується довідкою Червонозаводської МСЕК № 063905.

У відповідності до статті 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрована та мешкає у квартирі АДРЕСА_1 і є споживачем послуг позивача, а саме послуг з централізованого опалення.

З пояснень ОСОБА_2 вбачається, що з 2006 року вона є одноособовим власником квартири АДРЕСА_1

Згідно з п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, плата за житлово-комунальні послуги вноситься власниками квартир, наймачами та орендарями щомісяця, не пізніше 20-го числа, що настає за розрахунковим.

Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води та теплової енергії або до затверджених нормативів споживання.

Згідно з п. 17, 18, 20, 30 Правил надання населенню послуг з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 року, споживач повинен своєчасно у встановлений термін сплачувати надані послуги.

Згідно довідки про взаєморозрахунки абонента ОСОБА_2 заборгованість за послуги теплопостачання, що утворилась з 01.02.2013 року по 28.02.2016 року становить 15305,60 грн., 3% річних в сумі 743, 42 грн. та інфляційні витрати у сумі 6846, 40 грн. (а.с. 5-7).

ОСОБА_2 не погоджується із розрахунками заборгованості, зазначає, що судом безпідставно до розрахунків була включена сума, що нарахована до 01.02.2013 року 10813,88 грн., заборгованість за період з 01.02.2013 року по 01.03.2014 2913,65 грн., а також заборгованість з другого особового рахунку в сумі 4032,95 грн.

Зазначені доводи частково знайшли своє підтвердження.

Так, як вбачається з листа начальника дільниці № 59 Червонозаводського району КП «Жилкомсервіс» у березні 2014 року борг у сумі 4032,95 грн. був переведений з особистого рахунку № 4420, який по даним житлової організації 01.06.2009 року був закритий та обєднаний з особистим рахунком № НОМЕР_1. Власник ОСОБА_2

Між тим, КП «Харківські теплові мережі» не надали будь-якого розрахунку суми 4032,95 грн., невідомо за який саме період ця заборгованість була нарахована, тому у колегії суддів немає можливості перевірити правильність цього нарахування та зробити висновок щодо того, чи в межах позовної давності вона нарахована. За таких обставин, у задоволенні позову в частині стягнення цієї суми необхідно відмовити за її недоведеністю.

З матеріалів справи вбачається, що 21 серпня 2014 року КП «ХТМ» звертався до Червонозаводського районного суду м. Харкова із заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги за період з 01.01.2011 по 31.07.2014 .

Ухвалою суду від 28 грудня 2016 року судовий наказ від 04 вересня 2014 року про стягнення з відповідач заборгованості за послуги з централізованого опалення було скасовано.

З урахуванням наведених обставин, судова колегія вважає, що період стягнення з 01.02.2013 року по 28.02.2017 року визначено судом першої інстанції в межах позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Частинами першою, п'ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Частиною другою статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Ураховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності.

За таких обставин, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не пропущено строк звернення до суду про стягнення заборгованості за період з 01.02.2013 р. по 28.02.2017 р.

Із розрахунків позивача (а. с. 5-9), крім іншого, вбачається порядок нарахування заборгованості, тарифи, обєми споживання, пільги, дати та суми внесених оплат, розподілу сплачених сум.

Дослідивши зазначений розрахунок, колегією суддів не встановлено наявності платежів, здійснених відповідачем, які б не були враховані в розрахунку. Дата внесення коштів у розрахунках подекуди не співпадає із періодами, на які вони були розподілені, оскільки дата оплати послуг подекуди не співпадає із періодом сплати, який в квитанціях зазначала відповідач.

Крім того, частково оплата здійснена за виконавчим документом, на погашення заборгованості без зазначення певного періоду, тому віднесена на сплату заборгованості в межах позовної давності на час оплати.

Отже, доведеною та такою, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 є заборгованість за послуги з централізованого опалення за період з 01.02.2013 року по 28.02.2017 року у сумі 11 272, 65 грн.

Відповідно до загальних умов виконання зобовязання, установлених ст. 526 ЦК України, зобовязання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобовязань.

Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобовязаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобовязання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобовязанням.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобовязаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобовязанням .

З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобовязанням, в якому поміж інших прав і обовязків сторін на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обовязок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобовязань на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобовязання.

Закріплена в п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у ч. 2 ст. 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання.

За відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобовязання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг на боржника покладається відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Крім того, застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України до спірних правовідносин також кореспондується із закріпленими в п. 3 ч. 1 ст. 96 ЦПК України нормами, відповідно до яких однією з вимог, за якими може бути видано судовий наказ, є вимога про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості.

Вказаний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 30 жовтня 2013 року (справа № 6-59цс13) і він відповідно до ст. 360-7 ЦПК України повинен враховуватися судами.

За таких обставин, правильним є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України до спірних правовідносин.

Отже, доведеними та такими, що підлягають стягненню з ОСОБА_2 є інфляційні втрати у розмірі 2843,29 грн., а також 3 % річних від простроченої суми у розмірі 389,17 грн. Зазначені суми вирахувані колегією суддів із вихідних даних розрахунку позивача (а.с.7) за відрахуванням інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих на суму заборгованості 4032,95 грн., переведену з іншого особового рахунку.

Відповідно до частин першої, другої статті 79 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 88 ЦПК України. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина друга цієї статті).

Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Суд установив, що відповідно до довідки до акта огляду МСЕК № 063905 від 28.11.2002 року, ОСОБА_2 є інвалідом II групи безстроково.

Проте суд першої інстанції наведені обставини не перевірив та безпідставно стягнув судовий збір з відповідача, який є інвалідом II групи та відповідно до Закону України «Про судовий збір» відноситься до переліку осіб, які звільнені від його сплати.

Отже, витрати по сплаті судового збору в розмірі 936,31 грн. понесені Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі», пропорційно до задоволених позовних вимог необхідно компенсувати за рахунок держави.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України суд апеляційної інстанції має право змінити рішення суду першої інстанції, підставою для чого, згідно п. 2 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є недоведеність обставин, які суд вважав встановленими.

Керуючись ст.ст. 303, 304, ст. 308, ст.ст. 313, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харків від 21 червня 2017 року в частині суми стягнення заборгованості змінити, в частині стягнення судових витрат з ОСОБА_2 - скасувати.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за послуги з централізованого опалення - 11 272, 65 грн., інфляційні витрати - 2 843,29 грн., а також 3% річних - 389,17 грн.

Витрати по сплаті судового збору в розмірі 936,31грн. понесені Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» компенсувати за рахунок держави.

Рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Н.П.Пилипчук

Судді А.І. Колтунова

ОСОБА_1