АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер справи 659/488/16-ц Головуючий у І інстанції Крисанова В.І.
Номер провадження 22-ц/791/1718/17 Доповідач Семиженко Г.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області у складі:

головуючого Семиженка Г.В.,

суддів: Кутурланової О.В.,

Пузанової Л.В.,

секретар Рябченко А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Іванівського районного суду Херсонської області від 08 серпня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа Служба у справах дітей Нижньосірогозької районної державної адміністрації Херсонської області, про відібрання дитини, за зустрічним позовом ОСОБА_4 в інтересах дитини ОСОБА_5 до ОСОБА_3, треті особи Служба у справах дітей Нижньосірогозької районної державної адміністрації Херсонської області, Служба у справах дітей Черкаської міської ради, про позбавлення батьківських прав, встановлення опіки та визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИЛА:

у серпні 2016 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, є донькою ОСОБА_3 та ОСОБА_6, які з 30 квітня 2010 року по 25 листопада 2011 року перебували у шлюбі, рішенням Нижньосірогозького районного суду Херсонської області шлюб між сторонами було розірвано, за згодою батьків донька залишилася проживати з матір'ю, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла, після її смерті мати останньої ОСОБА_4 без погодження з ОСОБА_3 та без відповідних рішень повноважних органів залишила дочку відповідача проживати у себе, усупереч інтересам ОСОБА_3 та правам дитини відповідачка переховує дитину від батька, не надає можливості для спілкування із дитиною, її виховання, будь-яких контактів з ОСОБА_3 для вирішення питання місця проживання дитини, її утримання та виховання ОСОБА_4 уникає, всіляко налаштовує дитину проти батька, ОСОБА_3 має щире бажання та можливості піклуватися про свою дочку і належним чином виконувати батьківські обов'язки, має сім'ю, яка складається з дружини та усиновлених ним дітей 2002 року та 2004 року народження, постійне місце роботи та дохід, належні умови для проживання дитини, його дружина також має постійне місце роботи та дохід, сукупний дохід його сім'ї дозволяє створити належний рівень матеріального забезпечення для всіх дітей, у позові поставлено питання про відібрання від ОСОБА_4 малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та передачі її батьку ОСОБА_3

17 жовтня 2016 року ОСОБА_4 в інтересах дитини ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом посилаючись на те, що вона є бабою малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її дочка та мати дитини ОСОБА_6, після смерті матері онука залишилася на утриманні баби, на підставі наказу № 26 Служби у справах дітей Нижньосірогозької районної державної адміністрації від 01 квітня 2016 року ОСОБА_5 проживає разом із ОСОБА_4 та перебуває на повній її відповідальності до вирішення питання щодо опіки, 25 листопада 2011 року рішенням Нижньосірогозького районного суду Херсонської області шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було розірвано та встановлено, що шлюбні відносини між подружжям були припинені у січні 2011 року, саме з цього часу ОСОБА_3 жодного разу не бачив свою дитину, не намагався зустрітися з нею, матеріально не підтримував, він проживає окремо в іншому місті, не цікавиться життям дочки, батьківських обов'язків не виконує, з 07 лютого 2011 року за рішенням Нижньосірогозького районного суду Херсонської області зобов'язаний сплачувати аліменти на дитину в розмірі 350 гривень щомісячно, виконання даного рішення не може вважатися належним виконанням батьківських обов'язків, у сім'ї позивачки дитина проживає з самого народження, відчуває емоційну близькість та комфорт, у позові просила позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_5, призначити її опікуном над малолітньою онукою та визначити місце проживання останньої за місцем проживання баби.

Рішенням Іванівського районного суду Херсонської області від 08 серпня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 в інтересах дитини ОСОБА_5 задоволено частково, ухвалено визначити місце проживання дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з бабою ОСОБА_4 у будинку АДРЕСА_1, у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 з посиланням на незаконність та необґрунтованість рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та в частині визначення місця проживання дитини просила його в цих частинах скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та про задоволення позовних вимог ОСОБА_3, в обґрунтування скарги покликалася на те, що суд першої інстанції, задовольняючи зустрічні позовні вимоги про визначення місця проживання дитини з ОСОБА_4, не навів норму закону, на підставі якої задоволено таку вимогу, чинним законом передбачено лише право батьків на заявлення такої вимоги, висновок суду першої інстанції, що дитина не знайома зі своїм батьком, не відповідає дійсності, так як навіть під час розгляду справи батько бачився з дитиною щонайменше п'ять разів як в судовому засіданні, так і поза межами суду, також суд не зважив на поважний вік баби - 64 роки, її чоловіка 1951 року народження, та прабаби 1925 року народження, баба в достатній мірі не може матеріально утримувати дитину.

У судовому засіданні при апеляційному розгляді справи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вимоги скарги підтримали, пояснили, що з 2011 року по 2016 рік ОСОБА_3 та його донька ОСОБА_5 безпосередньо не бачилися та не спілкувалися, між ними дійсно відсутні звичні правовідносини доньки та батька, визнали той факт, що на даний час зміна місця проживання малолітньої ОСОБА_5, яка вважає своєю сім'єю сім'ю баби, буде травматичною для її психіки, згідні з відстрочкою виконання рішення суду про відібрання дитини до закінчення навчального року, розраховуючи на те, що під час літніх канікул баба ОСОБА_4 разом з онукою приїде за місцем проживання батька дитини у місто Черкаси для поступового звикання останньої до сім'ї батька, ОСОБА_3 був згідний з місцем проживання дитини за життя її матері, після її смерті вважає, що донька повинна проживати з ним, раніше не бачився з донькою через віддаленість місця проживання, періодичну відсутність на території України.

ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_8 заперечували щодо вимог скарги, пояснили, що донька після смерті матері перенесла великий стрес, вона не має досвіду спілкування з ОСОБА_3, як з батьком, вилучення її з сім'ї баби, у якій вона проживає з народження та вважає своєю, завдасть їй психологічної травми, вважали, що у майбутньому, за умови налагодження стосунків між донькою та батьком, дитина зможе проживати з батьком, ОСОБА_4 не заперечує щодо приїздів ОСОБА_3 до неї для спілкування з дитиною.

Представник третьої особи ОСОБА_9 вважала скаргу такою, що задоволенню не підлягає, пояснила, що інтересам дитини на даний час відповідає місце її проживання з бабою.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається і сторонами визнається, що малолітня ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, є донькою ОСОБА_3 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла, дитина з народження проживає з ОСОБА_4, сім'ю якої вважає своєю, контакти між ОСОБА_3 та донькою ОСОБА_5 в минулому були малочисельними та недостатніми для того, щоб між ними виникли стосунки батька та доньки, такі обставини підтверджені також висновком судово-психологічної експертизи, за яким не рекомендується змінювати місце проживання дитини, оскільки це може привести до порушення її психічного стану та психічного розвитку, за висновками відповідних державних органів обидві сторони можуть забезпечити належний рівень та умови проживання малолітньої дитини.

Відповідно до положень ст. ст. 3, 5 Конвенції ООН «Про права дитини» 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов'язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім'ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Ст. 8 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року встановлює право кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя, забороняє органам державної влади втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві для захисту прав і свобод інших осіб, ст. 14 даного міжнародного нормативного акту забороняє дискримінацію в користуванні правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, за ознакою статі, майнового стану чи будь-якою іншою ознакою.

Ст. 51 Конституції України та ст. 5 СК України встановлено, що сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою, за положеннями ч. ч. 7, 8 ст. 7 цього Кодексу дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Ст. 10 Закону України «Про охорону дитинства» гарантує кожній дитині право на захист від усіх форм фізичного і психічного насильства, за ст. 14 цього Закону діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Ст. 151 СК України закріплено переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини, за його ст. 155 здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, згідно зі ст. 163 цього Кодексу батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними, мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам, положення ст. 161 СК України допускають визначення місця проживання малолітньої дитини разом з бабою на її вимогу за певних умов.

Колегія суддів погоджується з доводами ОСОБА_3 про те, що він, як батько малолітньої ОСОБА_5, має право вимагати відібрання дитини від іншої сторони, проте його таке право обмежено законними інтересами самої дитини, які переважають будь-які інші права та інтереси, її негайне вилучення із звичного та безпечного середовища сім'ї ОСОБА_4 матиме ознаки психічного насилля, оскільки між нею та ОСОБА_3 відсутні стосунки батька та дитини, які б у достатній мірі забезпечували їх спільне проживання, ОСОБА_3 в реалізації своїх прав батька до останнього часу не був в достатній мірі послідовним та наполегливим, у тому числі за можливого сприяння відповідних державних органів, наслідком такої поведінки є відчуженість між ним та дитиною, сприйняття нею сім'ї ОСОБА_4, як своєї, приведена обставина на даний час виключає можливість задоволення позовних вимог ОСОБА_3, оскільки це буде суперечити інтересам дитини, проте даний висновок не виключає такої можливості у майбутньому за умови налагодження стосунків батька та доньки, при цьому фактів дискримінації позивача за ознаками статі у спірних правовідносинах не вбачається.

Європейський суд з прав людини у п. 58 справи «Хокканен проти Фінляндії» (Hokkanen v. Finland) від 23 вересня 1994 року та п. 35 справи «Фуска проти Румунії» (Fusca v. Romania) від 13 липня 2010 року зазначив, що обов'язок національних органів влади вживати заходів щодо сприяння спілкуванню того з батьків, хто не є опікуном, з дитиною не є безумовним, оскільки негайне встановлення спілкування може виявитися неможливим, для цього можуть знадобитись попередні та поступові заходи з урахуванням основних інтересів дитини, будь-який обов'язок застосування примусу з цих питань має бути обмежено, оскільки мають бути враховані інтереси, а також права та свободи усіх зацікавлених осіб, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини та її правам за статтею 8 Конвенції.

Обставини у даній справі в частині характеру стосунків між батьком та дитиною є визначальними та відмінними від обставин у справі «Мамчур проти України» (Mamchur v. Ukraine) від 16 липня 2015 року та у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine) від 18 грудня 2008 року, у яких Європейським судом з прав людини констатовано порушення ст. 8 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» в частині втручання у батьківські права заявників.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що передбачені законом підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та позову ОСОБА_3 відсутні, вимога щодо задоволення позову з відстрочкою його виконання також є неприйнятною, оскільки доводи щодо налагодження стосунків між батьком та малолітньою донькою після закінчення навчального року є припущенням, на якому не може ґрунтуватися рішення суду, за умови здійснення ОСОБА_3 активних правомірних дій та заходів, які забезпечать у майбутньому прихильність до нього доньки ОСОБА_5, рішення щодо місця проживання останньої може бути переглянуте, подана апеляційна скарга не містить обґрунтованих посилань на норми права чи обставини у справі, які б могли бути підставою для її задоволення, скаргу слід відхилити, рішення у справі залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Іванівського районного суду Херсонської області від 08 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення, на неї протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Г.В. Семиженко

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ О.В. Кутурланова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Л.В. Пузанова