Справа № 464/263/15 Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Провадження № 22-ц/783/776/17 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.,

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю: ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 02 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання недійсними правочинів, визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про виселення,-

ВСТАНОВИЛА:

14 січня 2015 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на квартиру. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 28 липня 2000 року він уклав шлюб з ОСОБА_6 До того часу він проживав з нею у незареєстрованому шлюбі з 1996 року у АДРЕСА_1.

Квартира була кооперативною, яку дружина придбала до їхнього одруження. На купівлю квартири ОСОБА_6 часто зичила кошти які вони спільно повертали під час їхнього подружнього життя.

На початку 2012 року стан здоров»я ОСОБА_6 погіршився, вона не могла ходити, змушена була вживати різні обезболюючі, а 20 січня 2013 року їй було визначено першу групу інвалідності безтерміново з потребою стороннього догляду, побутового обслуговування, допомоги.

Внаслідок такої важкої хвороби у дружини почалися психічні розлади, вона повністю стала глухою.

Оскілки вони жили одні, то він змушений був доглядати за нею, прати, готувати їсти, одягати, садити на інвалідну коляску, тричі на тиждень він возив її на гемодіаліз який тривав по чотири години після чого він повертався до дому, а зранку йшов на роботу. Після проведеного гемодіалізу дружина не могла спати, втрачала пам»ять, у неї була порушена психіка, вона не орієнтувалась що з нею робиться, не могла їсти.

Коли він доглядав за хворою ОСОБА_6, відповідач ОСОБА_4 за його спиною ініціювала та організувала оціночну вартість квартири за адресою: АДРЕСА_1, у якій він проживав, а також укладення заповіту ОСОБА_6 від 26 грудня 2012 року та договору дарування квартири від 22 лютого 2013 року.

Позивач вважав, що на момент укладення заповіту та договору дарування ОСОБА_6 не усвідомлювала значення своїх дій і не могла ними керувати внаслідок тяжкого захворювання.

З урахуванням зазначених обставин та уточнених вимог від 07 липня 2015 року та 14 вересня 2015 року ОСОБА_2 на підставі ст.ст.203,215, ч.1 ст.225, ч.1 ст.1261 ЦК України просив:

постановити рішення, яким договір дарування квартири АДРЕСА_2 від 22 лютого 2013 року та заповіт укладений ОСОБА_6 від 26 грудня 2012 року визнати недійсним, а також визнати за ним право власності на вказану квартиру як спадкоємцю першої черги після смерті дружини (т.1 а.с.2-7; 199-203; 219-222).

23 січня 2015 року ОСОБА_4 звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про виселення обґрунтовуючи свої вимоги тим, що родичці її чоловіка ОСОБА_6 на праві власності з 1996 року належала двокімнатна квартира АДРЕСА_3.

28 листопада 2000 року ОСОБА_6 одружилася із ОСОБА_2 і останній став проживати у зазначеній квартирі.

Згідно договору дарування квартири від 22 лютого 2013 року укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, яка діяла як законний представник від імені малолітньої доньки -ОСОБА_7, власником квартири АДРЕСА_4 стала ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6 померла, і всі витрати пов»язані з похоронами оплатила вона.

На протязі тижня часу після смерті ОСОБА_6, відповідач ОСОБА_2 поміняв вхідні двері у квартиру, дверей не відкриває, на контакт не йде.

Відповідач ОСОБА_2 не є членом їхньої родини, для них він стороння особа, тому із смертю ОСОБА_6 припинилося його право на користування та проживання у спірній квартирі

З урахуванням зазначених обставин та уточнених вимог від 07 жовтня 2015 року ОСОБА_4 на підставі п.11 ч.1 ст.346 ЦК України, ч.1 ст.391 ЦК України просила:

усунути перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження квартирою АДРЕСА_1 яка належить на праві приватної власності ОСОБА_7,ІНФОРМАЦІЯ_1, які вчиняються ОСОБА_2, шляхом виселення його із вказаної квартири (т.1 а.с.50-51; 135-136).

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 02 листопада 2016 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання недійсними правочинів, визнання права власності - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про виселення задовольено.

Виселено ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_5.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 243 грн. 60 коп. сплаченого судового збору.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2

В апеляційній скарзі посилається на те, що предметом його позовних вимог як спадкоємця першої черги померлої ОСОБА_6 є визнання складеного нею 26 грудня 2012 року на користь ОСОБА_7 заповіту недійсним з підстав, передбачених ч.2 ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України та визнання недійсним укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 договору дарування квартири від 22лютого 2013 року з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Апелянт вважає, що акт судово-психіатричного експерта №137 від 16 березня 2016 року, який був взятий в основу мотивувальної частини рішення суду, складений з порушенням норм законодавства України. Зокрема при встановленні діагнозу ОСОБА_6 відсутні посилання експертів на коди МКХ-10, однак, одночасно зазначено, що ОСОБА_6 виявляла психічний розлад - органічно емоційно-лабільний (астенічний) розлад. З вказаного акту експерта неможливо встановити чи органічно емоційно-лабільний (астенічний) розлад відноситься до розладів психічної діяльності, що відносяться до психічних розладів і класифікуються за МКХ-10.

Разом з тим, висновки експертизи з приводу того, що на час укладення правочинів ОСОБА_6 за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними ґрунтуються на співставленні між собою матеріалів цивільної справи, медичної документації з показами свідків та клінічно-експертним уявленнями про перебіг «органічно емоційно-лабільного (астенічного) розладу».

Оцінюючи такі висновки саме за цими критеріями, не можна погодитися з ними в частині, що стосується здатності ОСОБА_6 на момент складання оспорюваних заповіту та договору дарування квартири повністю розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Так, відповідно до клінічних даних про перебіг органічних, включаючи симптоматичні, психічних розладів (МКХ-10 F. 00 - F. 09) останні характеризуються вираженою і постійною емоційною нестриманістю, лабільністю чи підвищеною стомлюваністю, різноманітними неприємними фізичним відчуттям, болям, що виникають внаслідок органічного ураження нервової системи. Клінічні діагностичні критерії згідно з МКХ-10 виявляються у домінуючій емоційній лабільності (не контрольованості, нестабільності і коливаннях в проявах емоцій, провалах в пам'яті, втрати контролю над собою тощо). Такий стан спостерігався у померлої ОСОБА_6

Вважає, що суд не повинен брати до уваги акт судово-психіатричного експерта № 137 від 16.03.2016 року і при таких обставинах повинен був призначити повторну посмертну судову-психіатричну експертизу, про яку він клопотав, однак суд безпідставно відмовив у задоволенні цього клопотання.

Судом зроблений неправильний висновок щодо відсутності в нього права користування спірною квартирою. Оскільки, власником спірної квартири була його дружина ОСОБА_6, то він як член сім'ї власника, який проживав разом з нею, набув право на користування спірною квартирою.

Просить рішення Сихівського районного суду м. Львова від 02 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення: ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 на підтримання апеляційної скарги, ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5 на її заперечення, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає до часткового задоволення, а рішення Сихівського районного суду м. Львова від 02 листопада 2016 року скасуванню частково на підставі п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням нового рішення.

Судом та матеріалами справи установлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 липня 2000 року і проживали у квартирі АДРЕСА_1 (т.1 а.с.8).

Зазначена квартира належала ОСОБА_6 на праві особистої власності, на підставі Довідки №218 виданої 21 червня 1996 року Житлово-будівельним кооперативом №203. Право власності на квартиру зареєстровано у Львівському міжміському бюро технічної інвентаризації 22 липня 1996 року (т.1 а.с.162-163).

26 грудня 2012 року ОСОБА_6 склала заповіт згідно якого належну їй на праві особистої власності квартиру АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.224).

22 лютого 2013 року укладено договір дарування, згідно якого ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_7, належну їй квартиру АДРЕСА_6.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6 померла, що стверджується свідоцтвом про її смерть серії НОМЕР_1 (т.1 а.с.157).

Також згідно даних медичної документації, пояснень сторін та показань свідків стан здоров»я ОСОБА_6 значно погіршився на початку 2012 року.

20 січня 2013 року їй було визначено першу групу інвалідності безтерміново з потребою стороннього догляду, побутового обслуговування, допомоги. (т.1 а.с.17). Сторонній догляд, побутове обслуговування та допомогу ОСОБА_6 беззаперечно надавав ОСОБА_2, який проживав разом з нею в одній квартирі.

З 01 листопада 2012 року та протягом січня та лютого 2013 року 2013 року ОСОБА_6 отримувала сеанси гемодіалізу в амбулаторному режимі в Обласній клінічній лікарні Львівської обласної державної адміністрації.

Згідно довідки №3710/с від 20 жовтня 2015 року ОСОБА_6 знаходилась на стаціонарному лікуванні у відділенні гемодіалізу ЛОКЛ з 01 жовтня 2012 року по 14 грудня 2012 року (діагноз в силу положень ст. 286 ЦК України не розголошується).

Дати гемодіалізу у грудні 2012 року - 03.12.2012р., 05.12.2012р., 07.12.2012р., 10.12.2012р., 12.12.2012р., 14.12.2012р., 14.12.2012р., 17.12.2012р., 19.12.2012р., 21.12.2012р., 24.12.2012р., 26.12.2016р., 28.12.2012р., 31.12.2012р.

Дати сеансів гемодіалізу у січні 2013 року - 02.01.2013 р., 04.01.2013р., 07.01.2013 р., 09.01.2013р., 11.01.2013р., 14.01.2013р., 16.01.2013р., 18.01.2013р., 21.01.2013р., 23.01.2013р., 25.01.2013р., 28.01.2013р., 30.01.2013р.

Дати гемодіалізу у лютому 2013 року - 01.02.2013р, 04.02.2013р., 06.02.2013р., 08.02.2013р., 11.02.2013р, 13.02.2013р., 15.02.2013р., 18.02.2013р., 20.02.2013р., 22.02.2013р., 25.02.2013р., 27.02.2013р. (т.1 а.с.25; 243).

Із висновку судово - психіатричного експерта №137 від 16 березня 2016 року на момент складання заповіту 26 грудня 2012 року та під час укладення договору дарування 22 лютого 2013 року ОСОБА_6 психічним захворюванням не страждала, виявляла психічний розлад - органічний емоційно-лабільний (астенічний) розлад, однак могла повною мірою прогнозувати наслідки власних дій, пов»язаних з складенням заповіту та укладенням договору дарування, вільно та усвідомлено приймала рішення, могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Важкий фізичний стан не підтверджує наявність тяжкого психічного розладу, який би позбавляв чи обмежував її у здатності усвідомлювати свої дії чи керувати ними (т.2 а.с.30-37).

За клопотанням позивача за первісним позовом ОСОБА_2 Апеляційним судом Львівської області 18 квітня 2017 року було призначено додаткову посмертну судово-психіатрична експертизу для з»ясування питання впливу тяжкості захворювання ОСОБА_6 та її перебування на гемодіалізі 26 грудня 2012 року та 22 лютого 2013 року на її психічний стан.

Згідно висновку Київського міського центру судово-психіатричної експертизи від 23 серпня 2017 року ОСОБА_6 на час складання заповіту 26 грудня 2012 року та при укладенні договору дарування 22 лютого 2013 року стійким хронічним психічним захворюванням не страждала, у неї виявилися ознаки психічного розладу. Органічний емоційно-лабільний (астенічний) розлад (МКХ-10;F 06.6).

ОСОБА_6, на період складення заповіту 26 грудня 2012 року та при укладенні договору дарування 22 лютого 2013 року, за своїм психічним станом, враховуючи її перебування на гемодіалізі, усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.

ОСОБА_6, під час складання заповіту 26 грудня 2012 року та при укладенні договору дарування 22 лютого 2013 року, за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними (т.2 а.с.224-230).

Отже, не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що на час складання заповіту 26 грудня 2012 року та при укладенні договору дарування 22 лютого 2013 року ОСОБА_6 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати, а тому відсутні підстави для визнання недійсними зазначених договорів з підстав передбачених ч.ч.1,2 ст.225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України та визнання права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2.

Суд першої інстанції в цій частині прийняв законне та обґрунтоване рішення.

У той же час, задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4 суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 не є членом сім»ї власника квартири, його місце проживання за адресою: АДРЕСА_1, не зареєстровано, він самовільно займає зазначену квартиру, а тому підлягає виселенню.

З таким висновком суду погодитися не можна із наступних підстав.

За змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтями 317,319 ЦІК України передбачено, що власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Власник житлового будинку, квартири згідно зі ст.383 ЦК України має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім»ї, інших осіб.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК України, ст.405 ЦК України передбачено, що члени сім»ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім»ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім»ї якого вони є; із при чиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім»ї.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року в справі №6-158цс14, яка в силу вимог ст.360-7 ЦПК України є обов»язковою для всіх судів України.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло.

Як установлено в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_6 за життя приходилася двоюрідною тіткою чоловіка позивачки ОСОБА_4 Спірну квартируАДРЕСА_1 ОСОБА_6 подарувала 22 лютого 2013 року малолітній ОСОБА_7 (дочці ОСОБА_4.). Отже ОСОБА_2, будучи членом родини сім»ї позивачки ОСОБА_4 набув разом з новим власником право користування квартирою, та зважаючи на договір дарування, не може бути позбавлений права користуватися займаним приміщенням.

Відповідно до ч.ч.1,4 ст.156 ЖК України члени сім»ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім»ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім»ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст.9,156,157 ЖК України сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його сім»ї сім»ї права користування займаним приміщенням і не підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім»ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст.157 ЖК України але за наявності обставин, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу.

Таких обставин позивачкою за зустрічним позовом ОСОБА_4 не наведено.

Передбачені ст.9,156,157 ЖК України обмеження щодо виселення колишніх членів сім»ї власника не є порушенням права власності щодо малолітньої ОСОБА_7 чи обмеження її житлових прав. (Конвенція про «Права дитини», Закон України «Про охорону дитинства (ст.18), Закон України «Про основи соціального захисту бездомних осіб» ст.12).

Відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України, ст.319, ч.ч.1,2 ст.321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження права власника передбачені ст.156,157 ЖК України.

Отже, відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_2 на правах члена сім»ї власника квартири не втратив право користування займаним приміщенням відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 не надала суду належних та допустимих доказів того, що проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі перешкоджає її вільно володіти та користуватися належною її дочці ОСОБА_7 квартирою АДРЕСА_1.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

Зазначених положень законодавства не врахував суд першої інстанції та дійшов помилкового висновку про задоволення зустрічного позову ОСОБА_4

З урахуванням наведеного апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає до задоволення частково, рішення Сихівського районного суду м. Львова від 02 листопада 2016 року скасуванню частково з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову, а в решті рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.303,п.2 ч.1 ст.307, п.3 ч.1 ст. 309, ст.313, ч.2 ст.314, ст..ст.316,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 02 листопада 2016 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про виселення, стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 243 гривень 60 коп. судових витрат скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про виселення з квартири АДРЕСА_6 - відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги.

Головуючий : Савуляк Р.В.

Судді: Крайник Н.П.

Мельничук О.Я.