Провадження № 2/389/1061/17
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2017 року Суддя Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області ОСОБА_1, розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області про визнання незаконним рішення та зобовязання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з даним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, в якому просить: визнати незаконною відмову відповідача від 20 вересня 2017 року №Ж-17417/0-12385/0/6-17 у наданні йому дозволу на розробку проекту землеустрою; зобовязати надати дозвіл на розробку проекту землеустрою для ведення особистого селянського господарства площею 2,0000 га, яка знаходиться на території Дмитрівської сільської ради Знамянського району Кіровоградської області за межами населеного пункту, зобовязати надати звіт про виконання рішення суду по даній справі.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 19 серпня 2017 року він як учасник бойових дій, звернувся через центр надання адміністративних послуг Знамянської районної державної адміністрації до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області з клопотанням про надання дозволу на відведення йому у приватну власність 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться на території Дмитрівської сільської ради Знамянського району за межами населеного пункту. До клопотання долучив графічні матеріали бажаного місця розташування земельної ділянки, тобто виконав вимоги, передбачені ч.6 ст.118 Земельного кодексу України. Однак на початку жовтня отримав відмову у наданні дозволу щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою від 20 вересня 2017 року №Ж-17417/0-12385/0/6-17, відповідно до якої йому відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою з посиланням на положення Закону України «Про охорону земель» та про формування Головним управлінням Держгеокадастру у Кіровоградській області переліку земельних ділянок із зазначенням площі, які можуть бути передані у межах норм безоплатної приватизації на території Кіровоградської області.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з «питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Правосуддя України здійснюється шляхом розгляду і вирішення справ по спорах відповідно до процесуального законодавства України.

Як зазначено у постанові Пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №3 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», земельні відносини, суб'єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об'єктами землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (ст.1 ЦК, ст.2, 5 Земельного кодексу України). Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними ст. 16,21,393 ЦК, ст.152 ЗК, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування.

З огляду на зазначене спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них суб'єкта владних повноважень, згідно зі ст.15 ЦПК розглядаються в порядку цивільного судочинства. Це стосується, наприклад, позовів про визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування щодо видання дозволу на виготовлення (розробку) проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, вирішення інших питань, що відповідно до закону необхідні для набуття і реалізації права на землю, про надання чи передачу земельної ділянки у власність або користування чи невирішення цих питань, припинення права власності чи користування землею (ст.116, 118, 123, 128, 131, 144, 146, 147, 149, 151 ЗК та ін.), крім спорів, передбачених ч. 1 ст.16 Закону України від 17 листопада 2009 року №1559-VI «Про відчуження земельних ділянок, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності», про цивільну відповідальність за порушення земельного законодавства (ст.210,211 ЗК), про повернення самовільно зайнятих земельних ділянок (ст.212 ЗК).

Водночас, на сьогодні існує і чинна позиція Вищого адміністративного суду України, викладена в постанові Пленуму №8 від 20 травня 2015 року «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів», з приводу підсудності справ у земельних правовідносинах.

Як зазначив ВАСУ, з аналізу норм ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», ч.1 ст.116 Земельного кодексу України випливає, що управління та розпорядження державним і комунальним майном є організаційно-правовою діяльністю суб'єктів владних повноважень органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які здійснюють її шляхом прийняття актів з дотриманням встановленої процедури.

Відповідно до положень ст.13,14 Конституції України, ст.177,181,324, гл.30 Цивільного кодексу України, ст.148 Господарського кодексу України, власниками землі є держава, ОСОБА_3 Крим та територіальні громади.

Конституційний Суд України у рішенні від 01 квітня 2010 року №10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень ч.1 ст.143 Конституції України, п.«а», «б», «в», «г» ст. 12 Земельного кодексу України, п.1 ч.1 ст.17 КАС України вирішив, що органи місцевого самоврядування у земельних відносинах з громадянами та юридичними особами, в тому числі щодо вирішення питань розпорядження, передачі у власність, у користування земельних ділянок, а також їх вилучення, виступають виключно як суб'єкти владних повноважень.

Отже, ВАСУ вважає, що земельні спори фізичних чи юридичних осіб з суб'єктом владних повноважень, пов'язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності, належать до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства (ч. 1 ст. 2 КАС).

Перелік публічно-правових справ, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, визначено в ч.2 ст. 17 КАС, зокрема на спори фізичних та юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «субєкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший субєкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Верховний Суд України у постанові від 13 липня 2016 року у справі №21-1265а16 відзначив, що вимоги позивача щодо перевірки правомірності відмови відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки відмовляючи позивачеві у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для особистого селянського господарства, відповідач здійснював владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. З обставин справи, встановлених судами, не вбачається, що земельну ділянку, стосовно якої виник спір, було передано іншій особі, з якою у позивача виник спір, або що при вирішенні цієї справи порушуються права третіх осіб.

Суд відзначає, що порушені права землекористувачів підлягають захисту в порядку, передбаченому ст.152 Земельного Кодексу, з урахуванням обов'язкового дотримання норм чинного законодавства. Згідно з цими нормами, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюються, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади.

Аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що оскарження рішень, дій та бездіяльності органів державної влади є окремим способом захисту права, пов'язаним з їхньою діяльністю як суб'єктів владних повноважень, що здійснюють владні функції. В іншому випадку (наприклад, оспорювання формування волі власника) виокремлення цього способу захисту було б позбавленим сенсу.

Особа, яка реалізує своє суб'єктивне право через прийняття суб'єктом владних управлінських функцій відповідного рішення чи вчинення ним дій, вступає з ним у публічно-правові відносини та має право на захист свого права в адміністративному суді.

Так, визнання протиправними та скасування (визнання незаконними в редакції ст. 16 Цивільного кодексу України) рішень органів державної влади є окремим способом захисту цивільних прав та інтересів, порушених зазначеними органами під час реалізації ними своїх повноважень. Наведення цього способу захисту в Цивільному кодексі України свідчить про те, що рішення суб'єкта владних повноважень можуть не лише призводити до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, але й порушувати цивільні права особи, що виникли з інших підстав.

Водночас це не впливає на визначення судової юрисдикції спору, оскільки вона визначається виключно процесуальним законодавством (у цьому випадку ст.17 Кодексу адміністративного судочинства України). Кодекс адміністративного судочинства України відносить спір до публічно-правового та підсудного адміністративним судам, виходячи з природи дій суб'єкта владних повноважень, який повинен здійснювати у спірних правовідносинах владні управлінські функції. Реалізація у цих правовідносинах суб'єктивних прав фізичних та юридичних осіб, що передбачені нормами приватного права, не переводить такий спір у категорію приватноправового.

Положеннями ст.118, 123, 124 Земельного кодексу України, якими врегульовано порядок передачі у власність, користування й оренду земельних ділянок державної та комунальної власності, встановлено виключні підстави для відмови у наданні земельних ділянок. Така відмова може бути оскаржена до суду. На відміну від зазначеного, ч. 1 ст. 12 Цивільного кодексу України передбачено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

У відносинах розпорядження землями державної власності органи влади діють відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, а саме на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що даний позов належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.122 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

В силу п.13 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" позивачем судовий збір не сплачувався.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. п.1 ч.2 ст.122, 210 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Відмовити ОСОБА_2 у відкритті провадження у справі за його позовом до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області про визнання незаконним рішення та зобовязання вчинити певні дії.

Розяснити позивачу, що з вищезазначеними вимогами він може звернутись до суду в порядку адміністративного судочинства.

Відмова у відкритті провадження у справі перешкоджає повторному зверненню до цього суду з таким самим позовом.

На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Кіровоградської області через суд першої інстанції у пятиденний строк з дня отримання копії ухвали.

Суддя Г.В. Берднікова