Номер провадження: 22-ц/785/5689/17
Головуючий у першій інстанції Швець В. М.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.08.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в

складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Сєвєрової Є.С., Дрішлюка А.І.

при секретарі: Бахірко А.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 травня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 9 грудня 2010 року на її користь з ОСОБА_2 (попередні прізвища: ОСОБА_2, ОСОБА_2) стягнуто основний борг в сумі 119070 грн., 1310 грн. 70 коп.судових витрат, а всього 120380 грн.70коп. Виконавче провадження по виконанню вищевказаного рішення було закінчено 21 вересня 2016 року. У зв'язку із зазначеним, позивачка просила стягнути з відповідачки 3 відсотка річних від простроченої суми за весь час прострочення в розмірі 20213 грн. та інфляційні витрати в сумі 108101грн. 24коп. Також просить стягнути судові витрати.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 травня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 106415грн. 92коп. на відшкодування інфляційних витрат, 10240 грн. 55коп. трьох відсотків річних, 1166грн. 57 коп. судових витрат, а разом - 117823 грн. 04 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 травня 2017 року в частині стягнення інфляційних витрат за період з 28.10.2013 року по 29.08.2016 року в сумі 106 415,92 коп., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Таким чином рішення суду оскаржується лише в частині стягнення інфляційних втрат. В іншій частині - про стягнення 3% річних рішення не оскаржено і тому в апеляційному порядку не переглядається.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, матеріалами справи підтверджується, що рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 09 грудня 2010 року на користь ОСОБА_4 з ОСОБА_2 (попередні прізвища: ОСОБА_2, ОСОБА_2) стягнута існуюча заборгованість за договором позики в іноземній валюті з перерахуванням її у національну валюту України за курсом НБУ на час здійснення розрахунку заборгованості, в загальній сумі 120 380 грн. 70 коп. Ці зобов'язання ОСОБА_2 належним чином виконала 29 серпня 2016 року, перерахувавши вказану суму боргу.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що:

- тривале невиконання відповідачкою свого зобов'язання перерахованого судовим рішенням в національну валюту України дає підстави для стягнення на користь позивачки інфляційних витрат за весь час прострочення та 3 відсотків річних від простроченої суми, які входять до складу грошового зобов'язання, оскільки боржник зобов'язаний відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми;

- оскільки стороною до ухвалення судового рішення заявлено про застосування позовної давності, вимоги позивачки підлягають задоволенню в межах позовної давності починаючи з 28 жовтня 2013 року. Строк позовної давності для вимог позивачки за період до 28 жовтня 2013 року сплив, підстави для його поновлення відсутні, що має наслідком відмову у задоволенні вимог позивачки щодо стягнення трьох відсотків річних та збитків від інфляції.

Судова колегія виходить з наступного.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно із частинами першою, четвертою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок та правила використання іноземної валюти на території України на сьогодні встановлені Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" № 15-93 від 19.02.1993 року, «Правилами використання готівкової іноземної валюти на території України», затвердженими постановою Правління Національного банку України від 30 травня 2007 року № 200, «Положенням про порядок здійснення операцій з чеками в іноземній валюті на території України», затвердженим постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2000 року № 520, та іншими документами.

Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з пунктами 1 та 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Зважаючи на зміст зазначеної статті у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті, резолютивна частина рішення має містити розмір суми, що підлягає стягненню у цій іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу.

Зі змісту рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 09.12.2010 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 02.02.2011 року, вбачається що заборгованість за договором позики в іноземній валюті була стягнута у гривнях за курсом НБУ на день проведення розрахунку - 01.12.2010 року (з урахуванням останнього уточнення позовних вимог).

Слід зазначити, що на час набрання законної сили рішенням суду - 02.02.2011 року курс гривні до долару США (794 грн. 15 коп. за 100 доларів СІЛА) не зазнав значних коливань з часу настання строку виконання зобов'язання передбаченого розпискою з урахуванням подовження його обома сторонами до 31.12.2009 року (798 грн. 50 коп. за 100 доларів США).

Значне знецінення національної валюти до долару США відбулося у 2014 році - тобто через три роки після вступу рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 09.12.2010 року, в законну силу.

Так у разі виконання судового рішення боржником у розумний строк стягнута у гривнях сума основного боргу 119070 грн. відповідала 15000 доларам США.

На час фактичного виконання судового рішення боржником 29 серпня 2016 року, 119070 грн. за офіційним курсом НБУ становили еквівалент 4680 доларів СІЛА (2544 грн. 23 коп. за 100 доларів США).

Однак, виконавчий лист, виданий Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області 01.03.2011 року відповідав резолютивній частині рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 09.12.2010 року, яка зазначала про стягнення заборгованості у гривні без зазначення еквіваленту валюти зобов'язання з урахуванням її офіційного курсу на день платежу.

При таких обставинах позивачка була технічно позбавлена можливості вимагати на стадії виконання судового рішення перерахунку стягнутої заборгованості за офіційним курсом долара США (валюти зобов'язання ) до гривні на день платежу (фактичного виконання рішення суду про стягнення заборгованості за договором позики).

Проте позивачка в жодному разі не може бути позбавлена і не позбавлена на судовий захист шляхом зверненням до суду із позовною заявою про стягнення збитків пов'язаних із знеціненням валюти на день платежу (ст. 533 ЦК України, абз. 5 п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.03.1992 року за № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»).

Право на обрання способу захисту своїх цивільних прав та охоронюваних законом інтересів, належить позивачу.

Позивачем обрано спосіб захисту своїх прав шляхом звернення із позовною заявою про стягнення інфляційних витрат та 3 % річних (ст. 625 ЦК України) виходячи з вже прийнятого судового рішення, яким стягнуто заборгованість у гривні без зазначення еквіваленту валюти зобов'язання з урахуванням її офіційного курсу на день платежу.

Враховуючи, що з часу ухвалення вищезгаданого рішення грошові зобов'язання позичальника перед позикодавцем виражені у грошовій одиниці України - гривні без зазначення еквіваленту в іноземній валюті з урахуванням її офіційного курсу на день платежу, то несвоєчасне виконання цих зобов'язань у національній валюті може бути підставою для відповідальності боржника, встановленої частиною другою ст. 625 ЦК України, у вигляді сплати ним встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми.

Тому висновок міськрайонного суду в цій частині відповідає встановленим у справі обставинам і заснований на законодавстві.

Крім того, до правових наслідків порушення грошового зобов'язання, передбачених ст.625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю три роки (ст.257 ЦК).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст.267 ЦК).

Порядок відліку позовної давності наведено у ст.261 ЦК. Зокрема, відповідно до ч.І цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов'язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 цього кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов'язання до моменту його усунення.

За таких обставин міськрайонний суд у справі, що розглядається, приймаючи рішення про часткове задоволення позову, правильно виходив із правової природи нарахувань, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК), а тому 12.04.2016 року (дата здійснення розрахунку за виконані роботи) і є датою, коли зобов'язання припинилося.

Законодавець визначає обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3% річних за увесь час прострочення, у зв'язку із чим таке зобов'язання є триваючим.

Тому, інфляційні та річні, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України не є додатковими вимогами в розумінні ст.266 ЦК України.

Враховуючи, що позивач звернувся про стягнення інфляційних втрат і річних відсотків за весь період прострочення платежу, то суд повинен встановити, чи дотримано строки позовної давності і здійснити розрахунок в межах строку позовної давності, якщо про її застосування заявлено стороною до ухвалення судом першої інстанції рішення по суті.

Підраховуючи суми стягнень, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, слід враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в певний період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур'єр».

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Позивач визначив період для стягнення інфляційних втрат із 16.03.2011 року до 21.09.2016 року, а з позовом до суду звернувся 28.10.2016 року.

Враховуючи викладене та приймаючи до уваги, що відповідачем заявлено про застосування позовної давності до ухвалення судом першої інстанції рішення по суті, задоволенню підлягають вимоги про стягнення інфляційних втрат, нарахованих за період із 01 листопада 2013 року до серпня 2016 року включно.

Суд першої інстанції вірно визначив, що відповідно до представлених довідок інфляція з листопада 2013 року до серпня 2016 року включно (враховуючи дату звернення до суду в межах позовної давності до дати погашення боржником заборгованості за рішенням суду), становить 188,4%, а інфляційне збільшення складає 120380*188,4%-120380 =106415,92 грн.

У стягненні решти вимог про стягнення інфляційних втрат з 01.03.2011 року до листопада 2013 року суд правомірно відмовив у зв'язку зі спливом позовної давності.

Доводи апеляційної скарги зведені до того, що:

- рішення суду, яким стягнута заборгованість за договором позики у перерахунку в національній валюті за курсом НБУ на час уточнення позивачем заявлених вимог, не змінює правову природу грошового зобов'язання, вираженого в іноземній валюті, до якої в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України не може бути застосований індекс інфляції;

- саме грошове зобов'язання випливає з договору позики, а не з рішення суду.

Судова колегія такі доводи апеляційної скарги не може взяти до уваги виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Так, у частині п'ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникнути з рішення суду.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції, установивши, що рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 09 грудня 2010 року, яке вступило в законну силу з відповідача на користь позивача стягнуто грошову суму в розмірі 119 070 грн. (основний борг) та 1310 грн. 70 коп. (судові витрати) і таке зобов'язання зводиться до сплати грошей, тобто є грошовим, дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності між сторонами грошових зобов'язань, які відповідач належним чином не виконував протягом тривалого часу - понад 5 років, що дає підстави для стягнення на користь позивачки інфляційних витрат за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми, які входять до складу грошового зобов'язання, оскільки боржник зобов'язаний відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Саме до таких правових висновків дійшов Верховний Суд України у постановах у справах № 6-2311цс 16 від 22 березня 2017 року та № 6-2168цс15 від 30 березня 2016 року.

Отже, у справі, яка переглядається, положення статті 625 ЦК України суд застосував правильно, судове рішення у справі, яка переглядається в апеляційному порядку, є законним.

Доводи апеляційної скарги з посиланням на правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-771 цс 15 від 27.01.2016 року не можуть бути прийнятими до уваги, так як згадана постанова не свідчить про невідповідність судового рішення суду першої інстанції у справі, яка переглядається, викладеному у цій постанові висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, оскільки у справі, за результатами перегляду якої вона ухвалена, та у справі, яка переглядається, суди встановили різні фактичні обставини.

Зокрема, у справі № 6-771 цс 15, за результатами якої ухвалена постанова Верховного Суду України від 27.01.2016 року, суди розглядаючи справу застосував індекс інфляції безпосередньо до невиконаних своєчасно позикових зобов'язань іноземній валюті. В той час, як у справі, рішення у якій переглядається в апеляційному порядку, з часу ухвалення рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 09.12.2010 року, яке вступило в законну силу 02.02.2011 року і було виконано 29.08.2016 року, грошові зобов'язання позичальника перед позикодавцем виражені у грошовій одиниці України - гривні без зазначення еквіваленту в іноземній валюті з урахуванням її офіційного курсу на день платежу і несвоєчасне виконання цих зобов'язань у національній валюті може бути підставою для відповідальності боржника, встановленої частиною другою ст. 625 ЦК України, у вигляді сплати ним встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції при розгляді справи порушень матеріального та процесуального права, які призвела до її неправильного вирішення та є підставою для скасування або зміни рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 317 ЦПК України, судова колегія -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 травня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 інфляційних витрат в сумі 106 415 гривень 92 копійки - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили ухвалою суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Є.С. Сєвєрова

А.І. Дрішлюк