Справа № 346/3488/15-ц
Провадження № 22-ц/779/847/2017
Головуючий у 1 інстанції Потятинник Ю. Р.
Суддя-доповідач Максюта
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.,

суддів: Пнівчук О.В., Ясеновенко Л.В.

з участю представника апелянта ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 20 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

В липні 2015 року ОСОБА_4 звернулась з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики, мотивуючи тим, що боргова розписка від 21.09.2011 року, яку вона нібито підписала та передала відповідачам на підтвердження боргових зобов'язань в розмірі 14000 доларів США та 6000 доларів США, є підтвердженням недійсності правочину позики, оскільки на ній відсутній її підпис як позичальника. Просила визнати недійсним правочин позики згідно боргової розписки від 21 вересня 2011 року недійсним. Судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 20 березня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

З даним рішенням не погодилась ОСОБА_4, яка у своїй апеляційній скарзі зазначила, що при вирішення питання стягнення боргу не досліджувалось відповідність підпису позичальника на борговій розписці, відтак відсутні підстави стверджувати про недоведеність вимог позивача щодо невідповідності підпису на борговій розписці без призначення експертизи.

Висновок суду про неявку позивача для надання зразків почерку за наявності заяви позивача про необхідність призначення почеркознавчої експертизи є незаконним, оскільки суд вправі призначити судову експертизу за наявними у справі документами з достовірними зразками почерку.

Апелянтом також зазначено, що в судові засіданні позивач та представник позивача не з'являлись, оскільки судом не було вирішено клопотання про витребування оригіналів документів, без яких неможливим є призначення судової експертизи, висновок у якій є важливим, належним та допустимим доказом факту відсутності підпису позивача на оспорюваному договорі. За наведених обставин просить рішення суду скасувати.

Вислухавши представника апелянта, відповідача ОСОБА_2 та його представника, доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає її необгрунтованою, виходячи з наступних підстав.

В ч.1 статті 303 ЦПК України зазначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ст.10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того, в силу ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Судом першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст.212, 213 ЦПК України були повно і всебічно дослідженні обставини справи та дана належна оцінка доказам, на які сторони посилалися в суді першої інстанції. Суд правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і застосував закон, який їх регулює.

Відмовляючи в задоволення позову, суд першої інстанції виходив з положень ч. 1 ст. 203, ст. 215 ЦК України, встановивши, що рішенням Яремчанського міського суду від 27.04.2015 року, яке набрало законної сили, встановлено обставини укладення між сторонами договору від 21.09.2011 року та передачу грошей позикодавцями позичальнику, дійшов висновку про безпідставність позовних вимог для визнання оспорюваного договору позики недійсним, а позивач не надала доказів, які б свідчили про недійсність правочину.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Згідно оригіналу розписки від 01 червня 2009 року, наявної у матеріалах справи, ОСОБА_4 бере в борг 20 000 (двадцять тисяч) дол. США. З них 6000 дол. США у ОСОБА_5 та 14 000 у ОСОБА_2 на термін один місяць, тобто 21.10.2011 року (а.с.41).

Рішенням Яремчанського районного суду від 27 квітня 2015 року позов ОСОБА_2, ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики задоволено. Суд стягнув з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 314322,40 грн. та судові витрати, на користь ОСОБА_5 134709,6 грн. та судові витрати (а.с.72-74). Рішення набрало законної сили.

Факт написання оспорюваної розписки ОСОБА_4 не заперечується.

В ході апеляційного провадження за заявою апелянта призначена судова почеркознавча експертиза, на вирішення якої поставлені питання про відповідність чи невідповідність тексту та підпису на розписці від 21.09.2011 року її почерку і справжньому підпису (а.с.28, том.2).

Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи від 01.11.2017 року №1.1-218/17 рукописні написи від імені ОСОБА_4 у розписці від 21.09.2011 року виконані ОСОБА_4 Підпис від імені ОСОБА_4 у розписці від 21.09.2011 року виконаний ОСОБА_4 (а.с.47 том 2).

Згідно із ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як роз'яснено у п. 7постанови Пленуму Верховного Суду Українивід6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги до правочинів. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6ст. 203 цього Кодексу.

Згідно із ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч. 1ст. 216 ЦК України).

У постановах від 18 вересня 2013 року (справа № 6-63цс13), 2 липня 2014 року (справа № 6-79цс14), 11 листопада 2015 року (справа № 6-1967цс15) Верховний Суд України виклав правові висновки про те, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Апелянт вказує на дефектність форми правочину, зазначаючи, що розписка не містить підпису позичальника, яким вона зазвичай підписувала документи, рукописний запис прізвища не є підписом позичальника.

Ці доводи апелянта не заслуговують на увагу, оскільки жодним нормативно-правовим документом не встановлений обов'язок особи, яка укладає правочин, підписати його ідентичним підписом, який міститься у паспортному чи інших документах. Форма викладення підпису у документах залежить від волі особи. Судом встановлено, що рукописний запис «Новицька» на оспорюваній розписці виконаний власноручно саме апелянтом, тобто ідентифікує її особу як автора та підписанта правочину (розписки, яка свідчить про укладення договору позики). Таким чином, відсутність у розписці підпису ОСОБА_4 ідентичному підпису у її паспорті та інших документах не свідчить про недійсність правочину.

Крім того, перед підписом апелянтом зазначано її повне ім»я «Новицька Оксана Олександрівна».

Не заслуговують на увагу посилання апелянта на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки відповідно до положень ч.3 ст.309 ЦПК України, процесуальні порушення, на які посилається апелянт, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, так як вони не призвели до неправильного вирішення справи. При цьому не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За наведених обставин в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав визнання договору позики грошових коштів недійсним.

Інших належних та допустимих доказів передбачених ст.57,58,59 ЦПК України на спростування висновків суду першої інстанції, апелянтом не представлено.

Виходячи із змісту ч.2 ст.303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового або зміни рішення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону, а тому підстав для його скасування не вбачається.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 20 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: І.О. Максюта

О.В. Пнівчук

Л.В. Ясеновенко