Справа №489/1863/17 05.12.2017 05.12.2017 05.12.2017
Провадження №22-ц/784/2147/17
Справа № 489/1863/17 Головуючий у 1-й інстанції Тихонова Н.С.
Провадження № 22ц-784/2147/17 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Ухвала

Іменем України

05 грудня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Данилової О.О., Локтіонової О.В.,

із секретарем Богуславською О.М.,

за участю:

- представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Миколаївської міської ради на заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 липня 2017 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Миколаївської міської ради, виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання договору недійсним,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2017 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Миколаївської міської ради, виконавчого комітетй Миколаївської міської ради про визнання договору недійсним.

Позивач зазначав, що йому на праві власності на підставі договору купівлі- продажу належить частина квартири № 14 спільного заселення площею 11,3 кв.м у будинку 248 по вул. Чигрина в м. Миколаєві.

Він, як власник квартири багатоквартирного будинку є власником та користувачем допоміжних приміщень, які знаходяться в будинку, у тому числі і підвальних приміщень.

Проте, у 2016 році йому стало відомо, що 02 грудня 2008 року територіальна громада м. Миколаєва продала ОСОБА_4 за договором купівлі продажу частину підвальних приміщень вказаного будинку. Вважає, що вказаний договір купівлі продажу є недійсним, оскільки у продавця не було повноважень на відчуження підвальних приміщень, з огляду на те, що вони є власністю власників квартир будинку, у тому числі й позивача.

Посилаючись на наведене, позивач просив визнати недійсним договір купівлі продажу від 02 грудня 2008 року, укладений між територіальною громадою м. Миколаєва та ОСОБА_4

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 липня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі продажу, укладений 02 грудня 2008 року між територіальною громадою м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_9 та зареєстрований в реєстрі за № 4923.

В задоволенні вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_7 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі Миколаївська міська рада просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування фактичних обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі продажу від 11 травня 2001 року належить кімната площею 11.3 кв.м в квартирі спільного заселення № 14 у будинку 248 по вул. Чигрина в м. Миколаєві.

Згідно з рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради №1326 від 28 липня 2006 року «Про встановлення ідеальних часток у домоволодіння та видачу свідоцтв про право власності фізичним та юридичним особам» встановлено ідеальні частки, у тому числі територіальної громади м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради на нежитлові приміщення у жилому будинку по вул. Чигрина, 248 в м. Миколаєві на 60/100 ідеальних часток.

На підставі вказаного рішення 21 листопада 2008 року територіальна громада м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради отримала дублікат свідоцтва про право власності на 60/100 часток підвального приміщення загальною площею 268,9 кв.м, що розташовані у вказаному житловому будинку.

02 грудня 2008 року територіальною громадою м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради та ОСОБА_4 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу.

За умовами вказаного договору Миколаївська міська рада продала ОСОБА_4 комунальне майно, яке належало їй на підставі дублікату свідоцтва про право власності від 28 липня 2006 року, а саме приміщення №7 та № 7-1 загальною площею 20,8 кв.м, що складає 8/100 часток і складаються з літ. Апд нежитлові приміщення підвалу, загальною площею 268,9 кв.м, коридору І (28,5 кв.м) у спільному користуванні, які знаходяться в м. Миколаєві по вул. Чигрина, 248.

10 грудня 2008 року ОСОБА_4 зареєстрував право власності на вказане підвальне приміщення у КП МБТІ за № 1291.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 квітня 2012 року визнано неправомірним рішення виконкому Миколаївської міської ради від 28 липня 2006 року за № 1326 «Про встановлення ідеальних часток у домоволодіння та видачу свідоцтв про право власності фізичним та юридичним особам» в частині встановлення 60/100 ідеальної частки територіальній громаді м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради та оформлення права власності на нежитлові приміщення, що розташовані по вул. Чигрина, 248 в м. Миколаєві. Також, визнано недійсним свідоцтво про право власності видане на імя територіальної громади м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 28 липня 2006 року за № 1326.

При цьому вказаним судовим рішенням встановлено, що видача свідоцтв про право власності на нежитлові приміщення суперечить ст.ст.1,10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» відповідно до якого допоміжні приміщення стають обєктами права спільної власності співвласників будинку одночасно з приватизацією квартир, що засвідчується свідоцтвом про право власності на квартиру.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 квітня 2012 року набрало законної сили.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Звертаючись до суду із даним позовом, позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 02 грудня 2008 року, посилаючись на те, що спірне підвальне приміщення є допоміжним та є спільною власністю власників квартир багатоповерхового будинку.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою для його недійсності (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у звязку із вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 цього Кодексу).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, статей 1, 3, 4, 14, 15, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обовязковий елемент конкретного субєктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою субєктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість заінтересованої особи законно реалізувати свої права.

З огляду на наведене, а також враховуючи що рішення виконкому Миколаївської міської ради від 28 липня 2006 року за № 1326 та свідоцтво про право власності видане на імя територіальної громади м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради на підставі вказаного рішення є недійсним, територіальна громада м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради не була законним власником спірного підвального приміщення та не мала права на його відчуження.

Відтак, договір купівлі-продажу від 02 грудня 2008 року, за яким територіальна громада м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради продала спірні приміщення ОСОБА_4, як укладений у порушення ст.317 ЦК України, суд вірно визнав недійсним на підставі ч.1 ст.203, ч.1 ст. 215 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не встановлено до якого типу належать спірні приміщення, а крім того спірне майно на час його відчуження належало територіальній громаді м. Миколаєва, тому відсутні підстави для визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу, не можуть бути прийняті до уваги. Наявність судового рішення від 12 квітня 2012 року за яким оформлення права власності на спірне майно за територіальною громадою м. Миколаєва визнано незаконним і скасовано, як визнано недійсним і видане територіальній громаді на підставі цього рішення свідоцтво про право власності на спірне підвальне приміщення, означає, що незалежно від того до якого типу належить спірне майно відповідач не набув права власності на нього, а відтак не мав права вчиняти правочин по відчуженню зазначеного нерухомого майна та ним розпоряджатися.

Щодо посилань представника відповідача в суді апеляційної інстанції на те, що позивач не був стороною договору від 02 грудня 2008 року, тому спір має бути вирішено з підстав, передбачених ст. 388 (387) ЦК України, то вони є помилковими.

Статтею 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічне положення міститься й у ч.1 ст. 3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Враховуючи встановлені судовим рішенням від 12 квітня 2012 року обставини, зокрема, що спірні підвальні приміщення не могли бути відчужені, оскільки відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» допоміжні приміщення стають обєктами права спільної власності співвласників будинку одночасно з приватизацією квартир, тому згідно ст. ст. 203, 215 ЦК України (а це підстава позову) позивач вправі заявляти вимогу про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

З огляду на наведені обставини, колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Миколаївської міської ради відхилити, а заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді :