Справа № 465/2454/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Козюренко Р.С.
Провадження № 22-ц/783/3435/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. і ОСОБА_2,

при секретарі Цапові П.М.,

за участю ОСОБА_3 представника позивачки ОСОБА_4;

ОСОБА_5 представника Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за апеляційною скаргою Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» на рішення Франківського районного суду м. Львова від 09 лютого 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» (в подальшому «Лікарня»), в кінцевій редакції позовних вимог якого просила: 1) скасувати наказ відповідача від 07.04.2016 року № 197 про звільнення позивачки з роботи та 2) наказ від 01.02.2016 року № 54 «Про оголошення простою в 17-му психіатричному туберкульозному відділенні», 3) поновити позивачку на посаді молодшої медсестри медичного стаціонару 17-го відділення Лікарні з 08 квітня 2016 року, 4) стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05 лютого 2016 року до дня поновлення на роботі та за час незаконно оголошеного простою у розмірі 50 553 грн. 10 коп., 5) скасувати наказ відповідача від 02.02.2016 року № 59 «Про оптимізацію ліжкового фонду, структури КЗ «ЛОКПЛ» та скорочення штатної чисельності працівників».

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що позивачка з вересня 2005 рку працювала молодшою медсестрою психіатричного туберкульозного відділення № 17 КЗ «ЛОКПЛ». Наказом № 197 від 07.04.2016 року її звільнено з роботи за ст. 40 п. 1 КЗпП України у звязку із зміною в організації виробництва і праці. Даний наказ вважає незаконним, оскільки вважає, що відповідачем було створено штучне скорочення штату. Зокрема, відповідачем було видано наказ від 01.02.2016 року № 54 «Про оголошення простою в 17-му психіатричному туберкульозному відділенні», однак її за 2 місяці не було попереджено про зміну істотних умов праці та не перевено в інше відділення на аналогічну вакантну посаду, хоча такі були в наявності. Наказом від 02.02.2016 року № 59 «Про оптимізацію ліжкового фонду, структури КЗ «ЛОКПЛ» та скорочення штатної чисельності працівників» було передбачено ліквідацію психіатричного туберкульозного відділення № 17 з 08.04.2016 року, скорочено 50 ліжок та чисельність працівників відповідно до списку. При звільненні її з роботи не було враховано переважне право на залишення на роботі, не отримано згоди профспілкової організації, членом якої вона є, не переведено на вільну вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо (т.1, а.с. 1-5, 17-22, 40-41, 53-54; т. 2, а.с. 14).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Скасовано наказ № 197 від 07.04.2016 року, виданий виконуючим обов'язки головного лікаря Комунального закладу "Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня", в частині звільнення ОСОБА_4 із займаної посади сестри медичної.

Поновлено ОСОБА_4 на посаді сестри медичного стаціонару 17 відділення Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня».

Стягнуто з Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» в користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 29 547 грн. 28 коп.

Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітку в межах місячного платежу.

У задоволенні решти позовних вимог відмовено за безпідставністю.

Вирішено питання судових витрат (т.2, а.с. 26-30).

Дане рішення оскаржив відповідач.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального і процесуального права.

Вважає, що суд не взяв до уваги жодного доказу поданого відповідачем, зокрема про те, що позивачці неодноразово пропонувалися вакантні посади в інших відділеннях лікарні, однак позивачка від них відмовилась (т.2, а.с. 35-40).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони позивачки і її представника, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Пленум Верховного Суду України у п. 19 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»(зі змінами) розяснив, що, розглядаючи трудові спори, повязані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобовязані зясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Частиною 2 ст. 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

Згідно з ч. ч. 1 та 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належним чином виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну посаду, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 25 травня 2016 року № 6-3048цс15, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обовязок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобовязаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював.

Оскільки обовязок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обовязок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які зявилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Саме до такого розуміння цих норм зводяться правові висновки Верховного Суду України, викладені в постановах від: 1 квітня 2015 року справі № 6-40цс15, 1 липня 2015 року у справі № 6-491цс15, 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15, які відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для усіх судів України.

У справах про поновлення на роботі обовязок доказування законності звільнення, в тому числі дотримання процедури звільнення, покладено на роботодавця.

В той же час, відповідачем не подано до суду належних та допустимих доказів надання персональних пропозицій позивачці про усі наявні протягом терміну попередження конкретні вакантні посади, а також доказів, що вона відмовилась від запропонованих конкретних вакантних посад, а відтак колегія суддів приходить до висновку про те, що відповідачем не доведено факт виконання ним в повному обсязі обовязку, передбаченого ст. 492 КЗпП України, а тому суд першої інстанції обґрунтовано поновив позивачку на роботі, як таку, що звільнена з порушенням процедури.

З урахуванням вище наведеного колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» залишити без задоволення, а рішення Франківського районного суду м. Львова від 09 лютого 2017 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий:

Судді: