П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шеремет А.М.

секретар судового засідання: Вихотень Я.В.

за участі: відповідача і представника позивача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" на рішення Дубровицького районного суду від 14 вересня 2017 року, що ухвалене під головуванням судді Оборонової Ірини Володимирівни у м. Дубровиця у справі № 560/230/17 за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (повний текст складено 14.09.2017 року),

в с т а н о в и л а:

У лютому 2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (далі - ПАТ КБ "Приватбанк" або банк) звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 18 червня 2010 року в сумі 28 731,95 гривень. Позов мотивовано тим, що відповідач прострочив виконання своїх зобов'язань за кредитним договором, чим порушив права позивача. В зв'язку з цим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню на користь банку.

Рішенням Дубровицького районного суду від 14 вересня 2017 року ПАТ КБ "Приватбанк" відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

У поданій на рішення суду апеляційній скарзі позивач покликався на його незаконність і необґрунтованість через неповноту з'ясування обставин справи та порушення судом норм процесуального і матеріального права.

На її обґрунтування зазначав про помилковість тверджень суду щодо закінчення позовної давності на момент звернення з позовом. Відповідно до Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо впродовж цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про зупинення дії договору, він автоматично продовжується на той самий строк. Жодних заяв про припинення договірних правовідносин до банку не надходило.

З урахуванням вимог ст.ст. 256, 257, 259 ЦК України щодо позовної давності початок її перебігу збігається з моментом виникнення в заінтересованої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами), починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення. Судом належним чином не досліджено розрахунок заборгованості та докази, що містяться в матеріалах справи.

Умови укладеного договору вказують про те, що виконання зобов'язань визначено щомісячними платежами у розмірі 7 процентів від суми заборгованості, але не менше 50 гривень та не більше залишку заборгованості. Строк внесення щомісячних платежів визначено до 25 числа місяця наступного за звітним. Перебіг позовної давності починається щодо кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення.

Несплачені до моменту звернення кредитора в суд платежі підлягають стягненню у межах позовної давності за кожним із платежів. Ці обставини узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13, від 19 листопада 2014 року у справі № 6-160цс14, яка відповідно до ст. 360 (7) ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Застосувавши позовну давність, суд не визначився з початком її перебігу. Поза увагою суду залишена правова позиція про застосування норм ст. 257 ЦК України до правовідносин, у яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів, що викладена у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14 та від 7 жовтня 2015 року у справі № 6-1295цс15. Вважає, що суд належним чином не дослідив термін дії кредитної картки. Оскільки строк кредитної картки встановлений до березня 2014 року, що не спростовано відповідачем, перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії картки, тобто з березня 2014 року. Натомість з позовом до ОСОБА_1 банк звернувся 14 лютого 2017 року, тобто в межах загальної позовної давності у три роки.

Оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитним договором та пеня підлягають стягненню з відповідача у межах позовної давності. Аналогічні правові позиції викладені в постановах Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року у справі № 6-24915 та від 29 червня 2016 року № 6-1188цс16.

Окрім того, відповідно до п.1.1.7.31 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам "термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюються сторонами тривалістю у 50 років". Таким чином, сторони домовились про збільшення строку позовної давності, що не заборонено нормами ст. 259 ЦК України. Правила переривання перебігу позовної давності відповідно до ст. 264 ЦК України застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності клопотання сторін у справі, якщо є докази, що підтверджують факт такого переривання. Такі докази містяться в матеріалах справи.

Згідно із п.1.38 ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ грошей в Україні" договірне списання - це списання банком з рахунків клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому у договорі, укладеному між ним та клієнтом. Відповідно до п. 26.1 ст. 26 цього Закону платник при укладанні договорів із банком має право передбачити договірне списання із своїх рахунків на користь банку платника та /або третіх осіб. Покликаючись на п. 2.1.1.3.5 "Умов та правил надання банківських послуг", п.6.5 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22, ст. 1071 ЦК України, вважав, що відповідач відповідно до умов договору на які він погодився, надав банку право списувати кошти з усіх його поточних рахунків при настанні строків платежів, що і здійснювалось банком в межах сум заборгованості та з дотриманням вимог чинного законодавства. Тому строк позовної давності не сплинув. Списання коштів відбулося 12 червня 2014 року, з чим і погодився відповідач, який не ставив питання щодо визнання таких дій позивача неправомірними чи незаконними, що свідчить про визнання ним свого боргу, отже строк позовної давності переривався. Разом з тим, списання коштів не є одноособовими діями банку, а є виконанням невиконаного відповідачем зобов'язання на підставі умов договору, які погоджені сторонами та відповідають чинному законодавству та волі позичальника.

З цих підстав просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції правильно виходив з доведеності та обґрунтованості позову, однак встановивши, що позивачем пропущено позовну давність, обґрунтовано відмовив йому в задоволенні позову до ОСОБА_1

Матеріалами справи встановлено, і ці обставини сторонами не заперечуються, що 18 червня 2010 року ОСОБА_1 одержано 2 500 гривень кредиту, який надано банком, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 процентів річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Вважаючи, що відповідач, прострочивши виконання кредитних зобов'язань, порушив їх, ПАТ КБ "Приватбанк" звернулося з позовом в суд за захистом своїх договірних прав, вимагаючи стягнути з ОСОБА_1 заборгованість на загальну суму 28 731,95 гривень, яка складається з: 637, 38 гривень заборгованості за кредитом; 22 110,97 гривень - боргу за процентами з користування кредитом, 4 139,22 гривень - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень - штраф (фіксована частина) (а.с. 5).

Відповідно до ст.ст. 1054, 1050, 526, 527, 530 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як правильно з'ясовано судом першої інстанції, останній платіж на виконання кредитних зобов'язань перед банком ОСОБА_1 було сплачено 4 березня 2013 року.

Норми ст.ст. 256-257, ч. 1 ст. 261, ч.ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України дають визначення позовної давності як строку, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а також передбачають тривалість загальної позовної давності у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

У засіданні суду першої інстанції ОСОБА_1 заявив клопотання про застосування позовної давності до спірних відносин і відмову в зв'язку з цим у задоволенні позову (а.с. 78).

Висновки суду про застосування позовної давності колегія суддів знаходить обґрунтованими. Підстав для визнання поважними причин пропущення матеріального строку не вбачає через їх відсутність у ПАТ КБ "Приватбанк"; тим більше, позивач клопотання про це не заявляв.

Оскільки останній платіж сплачено відповідачем 4 березня 2013 року, тому позовна давність закінчилася 5 березня 2016 року (05.03.2013 року + 3 роки). З відповідним позовом ПАТ КБ "Приватбанк" звернулося лише 16 лютого 2017 року, тобто через понад 11 місяців після спливу матеріально-правового строку, встановленого законом для звернення до суду (а.с. 1).

Щодо доводів апеляційної скарги про існування договірної позовної давності, строк якої становить 50 років, то колегія суддів повністю погоджується із правильністю висновків суду про це.

Так, за статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Умови та правила надання банківських послуг, в яких установлено збільшену позовну давність, не містять підпису позичальника. а тому ці Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності.

Така правова позиція висвітлена Верховним Судом України 1 липня 2015 року у своїй постанові у справі №6-757цс15.

Згідно із ч. 1 ст. 360 (7) ЦПК України (в редакції, що діяла на час вирішення спірних відносин) висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Не заслуговують на увагу і посилання автора скарги про переривання перебігу позовної давності через сплату 12 червня 2014 року чергового платежу на виконання кредитних зобов'язань.

Так, правовий висновок Верховного Суду України, що відображений у його постанові від 11 березня 2015 року у справі №6-16цс15, вказує, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника.

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Як правильно звернув увагу місцевий суд, із розрахунку заборгованості видно, що останній платіж здійснено 12 червня 2014 року у розмірі 10, 78 гривень. Між тим, відповідно до наданої самим позивачем виписки з банківського рахунку того числа відбулося автоматичне списання простроченої заборгованості у наведеному розмірі (а.с. 70).

Таким чином, сплата в рахунок виконання зобов'язань коштів не позичальником, а самим кредитодавцем на ім'я боржника, не може свідчити про переривання позовної давності, тому що дія відбулася без волевиявлення на те ОСОБА_1

Необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про пролонгацію договору після закінчення кожних дванадцять місяців, через що договірні відносини між сторонами тривають, а зобов'язання відповідача не припинялися. Відповідні мотиви щодо такого висновку, з правильністю яких погоджується і апеляційний суд, також містяться в оскаржуваному рішенні.

Інші покликання - про недодержання норм процесуального права спростовуються тим, що ці порушення закону, на існуванні яких наполягав позивач, не призвели до неправильного вирішення справи, а тому в будь-якому випадку не можуть бути підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення (абз. другий ч. 2 ст. 376 ЦПК України).

Обов'язок надати докази про строк дії картки законом покладено на особу, яка її видала, тобто на ПАТ КБ "Приватбанк". Оскільки позивачем не спростовано висновків суду про те, що строк дії картки закінчився 18 червня 2011 року, тобто через 1 рік після її видачі 18 червня 2010 року, тому твердження банку про її дію до березня 2014 року є хибними.

Решта доводів апеляційної скарги є необґрунтованими і з ними колегія суддів погодитися не може.

Підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення відповідно до ст. 375 ЦПК України є ухвалення судового рішення судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" залишити без задоволення, а рішення Дубровицького районного суду від 14 вересня 2017 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: