Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Висоцької В.С., Гримич М.К., Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Надра» в особі відділення публічного акціонерного товариства комерційного банку «Надра» Запорізького регіонального управління, третя особа - ОСОБА_5, про тлумачення змісту правочину, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 18 травня 2017 року,

встановила:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 6 травня 2008 року між

публічнимакціонерним товариством комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра»),ОСОБА_4 таОСОБА_5 було укладено договір «Автопакет», згідно умов якого ОСОБА_5 зобов'язана була повернути банку у період з 6 травня 2008 року

по 3 травня 2013 року кредитні кошти у розмірі 106 920 грн.

22 листопада 2010 року між позичальником, банком та поручителем була укладена додаткова угода № 1 до вказаного кредитного договору, відповідно до якої погоджено нову редакцію кредитного договору та затверджено новий відкоригований графік повернення залишку боргу по кредиту у розмірі 101 919,20 грн та сплати процентів, починаючи

з 20 грудня 2010 року по 5 березня 2013 року.

Згідно п.1.1.1 додаткової угоди № 1 позичальнику встановлена протягом шести місяців з 20 грудня 2010 року по 20 червня 2011 року відстрочка сплати частини необхідного платежу, при цьому розмір цього платежу визначається в новому графіку.

Відповідно до п.1.1.2 додаткової угоди № 1, починаючи з 20 липня 2011 року позичальник повинна була тільки почати щомісячно сплачувати банку усі необхідні платежі за кредитним договором у відповідності до нового графіку.

Разом з тим, банк здійснює нарахування заборгованості по кредитному договору, починаючи з 6 травня 2008 року.

Позивач зазначав, що банк ігнорує вимоги додаткової угоди № 1 та нового графіку, згідно якого встановлена конкретна нова дата початку погашення залишку боргу по раніше отриманому в рамках кредитного договору кредиту у розмірі 101919,20 грн, тобто виключно з 20 грудня 2010 року.

Позивач вважав, що у банку відсутні правові підставидля солідарного стягнення з позичальника та поручителя суми боргу по кредитному договору, який нарахований з 6 травня 2008 року.

Під час виконання кредитного договору між сторонами виникли суттєві розбіжності в тлумаченні правочину щодо порядку виконання позичальником зобов'язань за договором в редакції додаткової угоди №1 та нового графіку погашення.

Ураховуючи наведене, позивач просив розтлумачити умови кредитного договору, укладеного 6 травня 2008 року між ПАТ КБ «Надра» таОСОБА_5, ОСОБА_4, наступним чином, а саме встановити, що:

1) з дня укладання додаткової угоди № 1 та нового графіку (тобто з 22листопада 2010року) зобов'язання позичальника, які були встановлені умовами кредитного договору, а саме відносно (повернення) Банку залишку боргу по кредиту, у розмірі 101 919,20 грн (та сплати відсотків) починаючи з 6 травня 2008 по 20 грудня 2010 (дата, коли позичальниця повинна здійснити перший щомісячний платіж у розмірі 1 360 грн), з огляду на вимоги ч. 1 та ч. 3 ст. 653 ЦК України, є повністю припиненими;

2) уклавши 22листопада 2010 року додаткову угоду № 1 та новий графік сторони (банк, позичальник та поручитель) погодили, що позичальник зобов'язується повернути Банку залишок боргу по кредиту у розмірі 101 919,20 грн (та сплатити відсотки) виключно з 20грудня

2011року по 3 травня 2013року шляхом сплати щомісячних платежів у строки та суми, які визначені умовами нового графіку.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 18 травня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із відсутності правових підстав для задоволення вимог.

Даний висновок відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Установлено, що 6 травня 2008 року між ПАТ КБ «Надра», ОСОБА_5, як позичальником, та ОСОБА_4, як поручителем, був укладений договір «Автопакет», відповідно до умов якого позичальник ОСОБА_5 отримала кредит у розмірі

106 920 грн на придбання автотранспортного засобу та витрати, пов'язані з його державною реєстрацією, з терміном погашення до 3 травня 2013 року зі сплатою відсотків, комісії, штрафних санкцій, передбачених умовами даного договору.

22 листопада 2010 року між цими ж сторонамибула укладена додаткова угода № 1 до вказаного кредитного договору, відповідно до якої було погоджено нову редакцію кредитного договору та затверджено новий відкоригований графік повернення залишку боргу по кредиту у розмірі

101 919,20 грн та сплати процентів, починаючи з 20 грудня 2010 року

по 5 березня 2013 року.

Згідно з укладеною додатковою угодою сторони виявили намір внести зміни у існуючі кредитні зобов'язання шляхом викладення договору «Автопакет» у новій редакції, що випливає із змісту додаткової угоди.

У п. 3 додаткової угоди № 1, укладеної 22 листопада 2010 року до договору «Автопакет» від 6 травня 2008 року, зазначено, що протягом трьох місяців з дати укладення цієї додаткової угоди позичальник має право вибрати одну з діючих програм реструктуризації, для чого надати кредитору протягом зазначеного в цьому пункті строку документи відповідно до вимог кредитора.

У п. 4 додаткової угоди № 1, укладеної 22 листопада 2010 року до договору «Автопакет» від 6 травня 2008 року, визначено, що у випадку невиконання позичальником зобов'язань, визначених цією угодою, позичальник сплачує кредиторові пеню та/або штраф, нараховані кредитором відповідно до умов договору.

Пред'являючи позов, ОСОБА_4 посилався на на те, що під час виконання кредитного договору між сторонами виникли суттєві розбіжності в тлумаченні правочину щодо порядку виконання позичальником зобов'язань за договором в редакції додаткової угоди №1 та нового графіку погашення, оскільки в порушення вимог додаткової угоди і нового графіку банк намагається в судовому порядку стягнути з позичальника і поручителя суму боргу по кредиту, розраховану за період з 6 травня 2008 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 213 ЦК України на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину.

Згідно ч. ч. 3, 4 ст. 213 ЦК України при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими ч. 3 цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумаченням правочину у способи, встановлені ст. 213 ЦК України, є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень. Відповідно,тлумачення не може створювати, натомість тільки роз'яснювати вже існуючі умови угоди.

Так, згідно умов, укладеного між сторонами договору, правила (договірні умови) кредитування позичальника банком, відповідно до яких визначено графік погашення кредиту, є невід'ємною частиною договору, а тому позичальнику була зрозуміла ця частина угоди і позивач виконував її до певного часу умови договору, а потім допустив заборгованість.

Укладена між сторонами додаткова угода № 1 є складовою частиною кредитного договору, містить лише певні зміни до основного кредитного договору на певний період за умови виконання певних умов і дію основного кредитного договору не припинило.

При вирішенні спору встановлено, що позовні вимоги

ОСОБА_4 фактично зводяться до внесення змін на підставі додаткової угоди №1 від 22 листопада 2010 року в укладений договір щодо строку початку погашення залишку боргу по раніше отриманому кредиту в рамках кредитного договору, а не безпосереднього тлумачення положень правочину - трьохстороннього договору «Автопакет» від 6 травня

2008 року, укладеного між особами, які беруть участь у цій справі.

Між сторонами даного кредитного договору існував спір щодо розміру заборгованості за кредитним договором в іншій цивільній справі (за позовом банку до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості а. с. 21-23), а не спір з приводу різного уявлення волевиявлення кожного з них.

Встановивши відсутність між сторонами договору спору щодо різного уявлення волевиявлення кожного з них при укладенні договору, а також те, що позовні вимоги, заявлені в контексті даного позову фактично зводяться до внесення змін в укладений договір щодо строку початку погашення залишку боргу по раніше отриманому кредиту, а не безпосереднього тлумачення положень договору, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов вірного правового висновку про відсутність підстав для тлумачення судом кредитного договору.

Вирішуючи спір, суд правильно виходив із того, що підставою для застосування такого правового інституту, як тлумачення змісту угоди має бути наявність спору між сторонами угоди щодо її змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частини, що не дає змоги з`ясувати дійсний зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір, тобто потребує встановлення справжньої волі, вираженої при вчиненні правочину, та відповідності волі та волевиявлення.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з умовами договору та не спростовують правильності висновків судів. Фактично відображають позицію позивача щодо власного трактування умов укладеного договору в частині строку початку погашення залишку боргу по раніше отриманому кредиту.

При вирішенні даної справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосувавзакон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених в мотивувальних частинах оскаржуваних рішень.

Згідно вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 18 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.С. Висоцька
М.К. Гримич
І.М. Фаловська