Справа № 338/919/17
Провадження № 22-ц/779/1895/2017
Головуючий у 1 інстанції Битківський Л. М.
Суддя-доповідач Максюта
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.

суддів Василишин Л.В., Томин О.О.

секретаря Мельник О.В.

з участю апелянта ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист прав споживача, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богородчанського районного суду від 09 листопада 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся із зазначеним позовом до ОСОБА_2, уточнивши позовні вимоги у ході розгляду справи, в обґрунтування яких зазначив, що відповідно до угоди від 06.06.2007 року сплатив ОСОБА_3, правонаступником якого після його смерті є ОСОБА_2, 23 159 грн за виготовлення і встановлення віконних (дверних) конструкцій. У звязку з виявленими недоліками у виготовлених віконних (дверних) конструкцій, що проявилися у відшаруванні лакофарбового покриття та руйнуванні деревяної основи, позивач заявив відповідачу вимогу від 11.08.2017 року про безоплатне усунення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі). Згідно п.1 ч.3 ст.10 ЗУ «Про захист прав споживачів» у разі виявлення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) споживач має право вимагати безоплатного усунення недоліків у виконаній роботі у розумний строк. Просив зобовязати відповідача безоплатно усунути недоліки у виготовлених та встановлених віконних (дверних) конструкціях по вул. Крута,9 у с. Монастирчани, Богородчанського району, Івано-Франківської області (а.с.1, 11).

Рішенням Богородчанського районного суду від 09 листопада 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на незаконність та необгрунтованість рішення суду. Підстава оскарження цього рішення ним обумовлена ч.1 ст.15 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції на момент укладення угоди від 06.06.2007 року). Зокрема, стосовно продукції, яка підлягає обовязковій сертифікації, споживачеві повинна надаватись інформація про її сертифікацію. Згідно частини 2 ст.15 Закону інформація, передбачена частиною першою цієї статті, доводиться до відома споживачів виробником (виконавцем, продавцем) у супровідній документації, що додається до продукції. За таких обставин виготовлені та встановлені ОСОБА_3, правонаступником якого є відповідач, віконні (дверні) конструкції по вул.Крута,9 у с.Монастирчани, Богородчанського району, не містили сертифіката відповідності, тобто не відповідали вимогам ст.ст.9, 15,16 Декрету КМУ «Про стандартизацію і сертифікацію», ч.1 ст.13 ЗУ «Про підтвердження відповідності», п.4.25 Переліку продукції, що підлягає обовязковій сертифікації в Україні, затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 01.02.2005 року №28, ч.ч.1,2 ст.15 ЗУ «Про захист прав споживачів», тому позовні вимоги підлягали задоволенню. Зазначив, що вимогу про безоплатне усунення недоліків товару ним предявлено у строк, встановлений ст.8 ЗУ «Про захист прав споживачів», ч.3 ст.872 ЦК України. Просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вислухавши апелянта та відповідача, доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст. 303 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

В силу ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Крім того, згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з положень ст.853 ЦК України, умов договору від 06 червня 2007 року, встановивши, що між сторонами був укладений договір побутового підряду, умови якого відповідачем виконані, а позивач не довів, що були порушені його права як споживача.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки судом першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст. 212, 213 ЦПК України були повно і всебічно дослідженні обставини справи та дана належна оцінка доказам, на які сторони посилалися в суді першої інстанції. Суд правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і застосував закон, який їх регулює.

Судом встановлено, що згідно угоди №110 від 06 червня 2007 року, як фізична особа-підприємець, ОСОБА_3 (виконавець) та ОСОБА_1, як фізична особа-підприємець (замовник), уклали угоду (договір), відповідно до якої виконавець взяв на себе зобовязання виготовити до серпня 2007 року віконні (дверні) конструкції загальною площею 27,77 кв.м, в кількості 17 штук, на суму 23159 грн, а замовник, в свою чергу, зобовязався оплатити 11 615 грн авансом та 11 544 грн у день відгрузки виробів зі складу. Оплата здійснювалася по курсу долара США на день оплати, При тому у вартість вікон не входила доставка. Крім того, у п. 5 угоди зазначено, що виготовлені вироби відповідають технічним умовам ТУ У В, 2,6-1-98. А згідно з п. 6 договору виконавцем надана гарантія на виготовлені вироби терміном 5 років з дня виготовлення. У випадку встановлення віконних (дверних) конструкцій замовником гарантія на герметичність склопакетів та роботу фурнітури не надається. (а.с.17).

Факт оплати підтверджується квитанціями від 07.07.2007р. на суму 11 650 грн та від 31.08.2007р. 11 544 грн (а.с.2).

Власником домоволодіння по вул.Крута, 9 у с.Монастирчани, Богородчанського району є з 26.06.2009 року ОСОБА_4, дружина позивача по справі, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно та свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с.18-19)

Правонаступником ОСОБА_3, який помер 13 грудня 2011 року. є дружина спадкодавця ОСОБА_2, якій видані свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, про що свідчать відомості, надані Богородчанською районною державною нотаріальною конторою (а.с.26)

11.08.2017 року позивачем направлена відповідачу ОСОБА_2 вимога про усунення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) за рахунок відповідача (а.с.3,16).

У якості доказів наявності на віконних та дверних блоках пошкоджень позивач представив фотознімки (а.с.28-35).

У судовому засіданні встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 06 червня 2007 року укладено договір підряду, тобто спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами параграфа 1 «Загальні положення про підряд» глави 61 розділу III ЦК України.

Згідно статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

За змістом частин 1 та 2 статті 839, ст. 857 ЦК України підрядник зобов'язаний виконати роботу, визначену договором підряду, із свого матеріалу і своїми засобами, якщо інше не встановлено договором. Підрядник відповідає за неналежну якість наданих ним матеріалу і устаткування, а також за надання матеріалу або устаткування, обтяженого правами третіх осіб.

Робота, виконана підрядником, має відповідати умовам договору підряду, а в разі їх відсутності або неповноти - вимогам, що звичайно ставляться до роботи відповідного характеру.

Виконана робота має відповідати якості, визначеній у договорі підряду, або вимогам, що звичайно ставляться, на момент передання її замовникові.

В силу пункту 1 частини 1 ст. 858 ЦК України якщо робота виконана підрядником з відступами від умов договору підряду, які погіршили роботу, або з іншими недоліками, які роблять її непридатною для використання відповідно до договору або для звичайного використання роботи такого характеру, замовник має право, якщо інше не встановлено договором або законом, за своїм вибором вимагати від підрядника, зокрема безоплатного усунення недоліків у роботі в розумний строк.

Відповідно до ст.ст. 859 та 860 ЦК України якщо договором або законом передбачено надання підрядником замовникові гарантії якості роботи, підрядник зобов'язаний передати замовникові результат роботи, який має відповідати вимогам статті 857 цього Кодексу протягом усього гарантійного строку.

Гарантія якості роботи поширюється на все, що становить результат роботи, якщо інше не встановлено договором підряду.

Перебіг гарантійного строку починається з моменту, коли виконана робота була прийнята або мала бути прийнята замовником, якщо інше не встановлено договором підряду.

До обчислення гарантійного строку за договором підряду застосовуються положення статті 676 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частинами 3 та 5 ст. 680 ЦК України передбачено якщо на товар встановлено гарантійний строк, покупець має право пред'явити вимогу у зв'язку з недоліками товару, які були виявлені протягом цього строку. Якщо недоліки товару виявлені покупцем після спливу гарантійного строку або строку придатності, продавець несе відповідальність, якщо покупець доведе, що недоліки товару виникли до передання йому товару або з причин, які існували до цього моменту.

Відповідність товару вимогам законодавства підтверджується способом та в порядку, встановленими законом та іншими нормативно-правовими актами (ст. 674 ЦК України).

У преамбулі закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

За змістом п. 22 статті 1 вказаного Закону споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Позивач у судовому засіданні не заперечував, що між ОСОБА_3 та ним 06 червня 2007 року укладена угода як між фізичними особами-підприємцями. Ця угода посвідчена відбитками печаток обох сторін.

За таких обставин, враховуючи, що стороною договору у споживчих правовідносинах може бути лише фізична особа споживач, тому колегія суддів дійшла висновку, що у даних правовідносинах не підлягає застосуванню Закон України «Про захист прав споживачів», тому суд першої інстанції допустився помилки, застосувавши норми зазначеного закону.

Крім того, судом встановлено, що відповідач по справі не здійснює підприємницьку діяльність і не є фізичною особою-підприємцем, а також не була нею на час смерті ОСОБА_3, а після його смерті вона прийняла спадщину як спадкоємець першої черги.

За замістом п. 3 ч. 1 ст. 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» (в редакції закону від 18 грудня 2011 року, тобто на час прийняття спадщини) державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця проводиться, зокрема у разі смерті фізичної особи підприємця.

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Стосовно фізичних осіб підприємців, що є сторонами за невиконаними договорами, або виконаними з порушенням умов, допускається правонаступництво в частині виконання цих договорів, яке можливе за умови, коли відповідні правонаступники мають аналогічний правовий статус (зокрема, фізичних осіб підприємців).

Виникнення правонаступництва в майбутньому через успадкування майна не може братися судом до уваги як підстава для зобов»язання виконати такого спадкоємця дії, повязані з господарськими правовідносинами.

Таким чином, припинення фізичної особи-підприємця не допускає правонаступництва у господарських правовідносинах іншою особою, яка не є суб»єктом господарювання, оскільки після припинення підприємницької діяльності фізичної особи підприємця у зв»язку з його смертю, припиняються господарські відносини між сторонами.

Позивач у своєму позові просив захистити його права шляхом зобов»язання відповідача безоплатно усунути недоліки у виготовлених та встановлених віконних (дверних) конструкціях.

Цей спосіб захисту пов»язаний із здійсненням господарської діяльності.

Враховуючи, що відповідач не має статусу суб»єкта господарювання, тому позивачем неправильно обрано спосіб захисту порушеного права.

Крім того, частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов»язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Апелянт стверджує, що віконні (дверні) конструкції мають недоліки щодо відшарування лакофарбового покриття. На підтвердження своїх доводів ним надані фотознімки віконних конструкцій. Щодо виявлених недоліків дверних конструкцій (2 шт. згідно додатку-схеми до договору) жодних доказів суду не представлено.

Апелянту роз»яснювалися наслідки невчинення необхідних процесуальних дій, зокрема щодо непроведення експертизи. Однак, позивач не заявляв про призначення відповідної експертизи ні у суді першої інстанції, ні у суді апеляційної інстанції, не надав суду належних та допустимих доказів порушення умов договору, вважаючи, що ці докази повинен представити відповідач.

Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України позивач зобовязаний довести факт неналежного виконання умов договору відповідачем.

Оскільки позивачем не у справі відсутні належні, допустимі, достовірні докази, які б вказували на те, що при виготовленні ОСОБА_3 віконних (дверних) конструкцій мало місце порушення чи неналежне виконання будь-яких вимог умов договору та державних стандартів, то суд дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Як вбачається з матеріалів справи, факт укладення договору 07.06.2007 року між позивачем та ОСОБА_3 визнається сторонами, повний розрахунок за договором здійснено 31 серпня 2007р. (а.с.2), у договорі встановлено гарантійний строк у 5 років. Срок експлуатації (придатності) виробів не встановлений.

Акту про виконання робіт суду не представлено.

Таким чином, на позивача покладений обовязок, в силу ч. 5 ст. 680 ЦК України, доведення, що недоліки товару, виявлені після спливу гарантійного строку, виникли до передання йому товару або з причин, які існували до цього моменту.

Отже, судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи, надана належна оцінка доказам у справі, суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують, а застосування до даних правовідносин судом першої інстанції закону України «Про захист прав споживачів» не впливає на результат вирішеного спору. Враховуючи, що не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань, а будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування висновків суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено,тому колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія судів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Богородчанського районного суду від 09 листопада 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: І.О. Максюта

ОСОБА_5

ОСОБА_6