Номер провадження: 22-ц/785/8175/17
Номер справи місцевого суду: 511/2264/16-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2017 року м. Одеса

Суддя судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області Дрішлюк А.І., дослідивши апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 20 вересня 2017 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус ОСОБА_4 про визнання права спільної сумісної власності на майно та про визнання правочину недійсним,

ВСТАНОВИВ:

29 вересня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Роздільнянського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус ОСОБА_4 (а.с. 3-6).

Позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтував тим, що з 1984 року вони проживали ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу, з ними в сім`ї ріс син ОСОБА_5 ОСОБА_3 З 08.07.1993 року він зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_5) ОСОБА_6 одруження, він зареєструвався та став постійно проживати в ІНФОРМАЦІЯ_1, який належав матері дружини - ОСОБА_7. ОСОБА_6 смерті ОСОБА_7 - 26.01.2004 року, дружина ОСОБА_5 у встановленому законом порядку набула право власності на вказаний будинок, отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом. Проживаючи у цьому будинку, в період з 1988 року по 1994 рік він за власні кошти провів до будинку газ, водовід, здійснив асфальтове покриття території двору, ремонт покрівлі, фасаду, внутрішніх приміщень будинку, переобладнав ванну, туалет, кухню, збудував у дворі автомобільний гараж. Внаслідок таких особистих затрат, вказаний будинок істотно збільшився у своїй вартості. Тому цей будинок був спільною сумісною власністю подружжя його та ОСОБА_5 Однак його дружина ОСОБА_5, не порадившись з ним, без його письмової згоди та нотаріально засвідченої письмової згоди, 12.05.2005 року уклала договір дарування, згідно якого подарувала житловий будинок №72 по вул. Гоголя у м. Роздільна своєму власному сину - відповідачу ОСОБА_3 ОСОБА_5 померла 12.01.2016 року, тільки під час оформлення документів щодо спадщини, йому стало відомо про зазначений договір дарування. Позивач стверджує, що вказаний договір укладено з порушенням діючого законодавства та підлягає скасуванню, так як він позбавляє його права на частину належного йому по закону спільного майна подружжя.

Тому просить суд визнати неправомірним та скасувати договір дарування серії ВСВ №774633 від 12.05.2005 року, згідно якого ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_3 цей житловий будинок, та визнати житловий будинок №72 по вул. Гоголя в м. Роздільна Одеської області спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_5.

Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 20 вересня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено (а.с. 167-170).

Не погоджуючись з вказаним рішенням 06 жовтня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою. Зокрема, апелянт вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам справи, оскільки, ОСОБА_2 було доведено його право на частку в спільній сумісній власності, проте суд першої інстанції не взяв до уваги наведені ним доводи та надані докази. Тому просить скасувати рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 20 вересня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити (а.с. 172-173).

В судовому засіданні позивач подану апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, просив її задовольнити.

Представник відповідача по справі проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення учасників провадження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, з врахуванням вимог ст. 303 ЦПК України, судова колегія вважає за необхідним зазначити наступне.

Згідно з ст. 57 СК України майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Предметом позову і розгляду по суті є вимоги щодо визнання будинку по вул. Гоголя 72 у м. Роздільне Одеської області спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_5 та скасування договору дарування ВСВ №774633 від 12.05.2005 року, згідно якого ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_8 спірний житловий будинок.

Судом першої інстанції було встановлено, що спірний житловий будинок по вул. Гоголя 72 м. Роздільне Одеської належав ОСОБА_9, (матері ОСОБА_5І.) на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 21.10.1986 року Роздільнянською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в Одеському міжміському БТІ 30.10.1986 року, а саме: житлового будинку з житловою площею 24.00 кв.м. та господарчі споруди: літню кухню під літ. «Б» та огорожу (а.с.144).

Також суд встановив, що на підставі акту прийняття в експлуатацію житлового будинку по вул. Гоголя, 72 м. Роздільна Одеської області від 28.01.2003 р. власник будинку ОСОБА_7 при житті після проведених добудов здала у експлуатацію вказаний будинок з господарчими спорудами по вул. Гоголя, 72 м. Роздільна Одеської області (а.с.72-73).

ОСОБА_6 смерті ОСОБА_7, яка наступила 26.01.2004 р., будинковолодіння №72 по вул. Гоголя у м. Роздільне Одеської області, яке складається з будинку, житловою площею 23,30 кв.м. та господарських споруд: літня кухня «Б», сарай «В», сарай «Г», гараж «Д», було успадковано ОСОБА_5, про що свідчить копія свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВВТ №720657, видане Державним нотаріусом Роздільнянської держановної нотаріальної контори ОСОБА_10, зареєстроване в реєстрі за №5462 (а.с.58). Отже, у розумінні ст.57 СК України вказаний будинок є особистою приватною власністю ОСОБА_11 так як він був успадкований після смерті її матері як єдиним спадкоємцем померлої.

При цьому, відхиляючи доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя, колегія суддів вказує на наступне.

Не приймаються до уваги посилання апелянта на те, що під час спільного проживання у зареєстрованому шлюбі між позивачем та ОСОБА_11 у вказаному будинку були проведені ремонтні та будівельні роботи, а саме: за власні кошти позивач провів до будинку газ, водовід, здійснив асфальтове покриття території двору, ремонт покрівлі, фасаду, внутрішніх приміщень будинку, построїв у дворі автомобільний гараж, оскільки на момент вчинення вказаних робіт будинок належав тещі позивача, а він був членом її сімї. Сам факт участі ОСОБА_2 в будівництві (реконструкції) не обумовлює виникнення права власності у нього (п. 17 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» N 7 від 04.10.91 р.), а обумовлює право на отримання компенсації за витрати, які виходять з межі експлуатаційних, оскільки згідно зі ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника будинку зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку. Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

Отже, на членів сім'ї власника, зокрема на ОСОБА_2, який проживав у вказаному будинку з 1984 року, покладений обовязок дбайливо ставитися до жилого будинку, а сам факт участі в будівництві (реконструкції) не обумовлює виникнення права власності у нього, а лише право на компенсацію понесених витрат. За життя власника матері дружини, яка здала будинок до експлуатації, позивач до суду не звертався, та компенсації своїх витрат не вимагав.

Окремо колегія суддів зазначає, що проживання та реєстрація ОСОБА_2М у спірному будинку не створюють для нього права спільної власності з померлою дружиною на спірний будинок, так як вказаний будинок мав режим приватної власності та був отриманий його дружиною у спадок (п. 2 ч.1 ст. 57 СК України).

Відповідно, надаючи оцінку правомірності відмови судом першої інстанції у визнання неправомірним договору дарування ВСВ № 774633 від 12.05.2005 року, згідно з якого ОСОБА_5 (дружина позивача) подарувала ОСОБА_8 (її дитина від першого шлюбу) спірний житловий будинок, то згідно з ч.1 ст.317 ЦК України власник має право розпоряджатися своїм майном, а тому в суду першої інстанції не було підстав для задоволення позовних вимог. В частині посилання сторони позивача на морально-етичну складову відносин між учасниками провадження, а також померлою, що на думку позивача, могло стати підставою для визнання правочину дарування недійсним, то колегія суддів виходить з того, що в цьому випадку закон не надає можливості визнавати правочин недійсним, оскільки дійсно могло мати місце приховання спадкодавцем його дружиною від нього інформації щодо факту дарування будинку її сину, яке втім не має правового значення, оскільки за встановленими обставинами справи позивач не набув права вимагати визнання права власності на майно, що належало іншому спадкодавцю матері його дружини, а тому його права на спірний будинок могли захищатись лише в контексті спадкування після смерті його дружини, за умови якщо б спірне майно входило до спадкової маси. Втім шляхом дарування, воно було виключено дружиною позивача зі спадкової маси, що мало місце в 2005 році, а її смерть настала 12.01.2016 року (а.с. 14).

Щодо права позивача на проживання в спірному будинку, то вказана вимога не була предметом розгляду в суді першої інстанції, а тому не може бути оцінена судом апеляційної інстанції і може бути предметом самостійного судового розгляду.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги висновок суду не спростовують, судом першої інстанції обставини справи встановлені правильно і рішення постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 20 вересня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_12

ОСОБА_13

ОСОБА_14

14.12.2017 року м. Одеса