Ухвала

іменем україни

07 листопада 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Фаловської І.М., Висоцької В.С., Гримич М.К.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», третя особа - ОСОБА_5, про захист прав споживачів, визнання недійсним договору, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 квітня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

В березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 01 серпня 2008 року між ОСОБА_4, ОСОБА_5 та відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра») укладений договір «Автопакет». Відповідно до умов якого банк надав позивачу у тимчасове користування грошові кошти в сумі 30 000 дол. США на придбання автотранспортного засобу марки Toyota RAV-4 2008 року випуску. Позивач вважав, що банк неналежно виконав вимоги Закону України «Про захист прав споживача» та не дотримався істотних умов договору, зокрема: не надав позичальнику повної, об'єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед та під час укладення договору забезпеченого заставою; навмисно приховав та невірно відобразив фактичні дані і відомості щодо значення реальної відсоткової ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від реальної відсоткової ставки та розміру абсолютного подорожчання кредиту, що обмовлена між сторонами кредитного договору; не повідомив про всі ризики для споживача внаслідок зміни курсу долара США до національної валюти Україні.

Враховуючи викладене, просив визнати недійсним договір «Автопакет» від 01 серпня 2008 року, укладений між ОСОБА_4, ОСОБА_5 та публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 12 квітня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України).

Дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Згідно ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд дав належну оцінку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції. Належним чином перевірив встановлені судом фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшов правильного висновку щодо відсутності правових підстав для його скасування.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 18 липня 2008 року між сторонами у справі було укладено договір «Автопакет», за умовами якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти в сумі 30 000 дол. США на придбання автотранспортного засобу та сплати витрат, пов'язаних з державною реєстрацією автотранспортного засобу та комісії банку, зі сплатою відсоткової ставки у розмірі 14,1% річних, строком до 31 липня 2015 року. (а.с.5-7)

Відповідно до п.2.1. договору надання кредиту проводиться шляхом: - видачі готівки позичальнику через касу банку при наявності належним чином оформленої заяви на видачу готівки, сума у якій зазначена у валюті України - гривнях/іноземній валюті - доларах США/євро, або - перерахування коштів за реквізитами, вказаними позичальником письмово, або - перерахування коштів на поточний рахунок позичальника, за реквізитами, вказаними позичальником.

Пунктами 2.2.1., 2.2.3. договору встановлено, що щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 571,45 доларів США. Позичальник повертає кредит та сплачує відсотки банку безготівковим перерахуванням або внесенням готівкових коштів на поточний рахунок у порядку, передбаченому п.2.2.3. цього договору шляхом сплати суми мінімально необхідного платежу.

Звертаючись до суду з позовом про визнання кредитного договору недійсним ОСОБА_4, посилався на те, що всупереч вимогам ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.2.1. постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, йому не було надано інформацію про умови кредитування, детальний розпис сукупної вартості кредит та графік платежів.

Частиною 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Суди попередніх інстанцій спростовуючи доводи скаржника, виходили з того, щоз умов кредитного договору чітко вбачається сукупна вартість кредиту, оскільки договором визначена сума щомісячного платежу в розмірі 571,45 доларів США, терміни сплати такого платежу - до 18 числа поточного місяця та кінцевий термін повернення кредиту - 31 липня 2015 року. Таким чином, шляхом підписання кредитного договору позивач фактично був повідомлений відповідачем в письмовому вигляді про сукупну вартість кредиту та повну інформацію про умови кредитування.

Крім того, підписавши анкету-заяву29 липня 2008 року ОСОБА_4 підтвердив, що він ознайомлений з умовами кредитування за програмою «Автопакет» та підтвердив свою згоду з умовами договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб у ВАТ КБ «Надра» і тарифами банку, та зобов'язався їх виконувати (а.с.42-43).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а ст. 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Як роз'яснено у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин», у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави суд має виходити з того, що НБУ на виконання положень ст. 11 КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», ст. 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, і згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк. Таким чином, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, дійшов обґрунтованого висновку, що вказані ОСОБА_4 обставини не можуть бути підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Місцевий суд, врахувавши вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ст.ст. 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055 ЦК України, ст. 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів», всебічно та повно дослідив обставини справи та дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Крім того, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій і при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська

В.С.Висоцька

М.К.Гримич