Номер провадження: 22-ц/785/8094/17
Головуючий у першій інстанції Бойчук А. Ю. Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

при секретарі Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності та за об'єднаним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 вересня 2017 року,

встановила:

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, уточнивши який, просив визнати квартиру АДРЕСА_1 його особистою приватною власністю.

Позов обґрунтовано тим, що 07 лютого 2012 року позивачем була придбана квартира АДРЕСА_1. Вказана квартира була придбана у період шлюбу з ОСОБА_4, проте ця квартира набута у власність за особисті кошти позивача, в зв'язку з чим є особистою приватною власністю.

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовною заявою, в якої просила суд поділити спільне сумісне майно подружжя, визнавши за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на 1/2 частку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вказане нерухоме майно було набуто сторонами по справі в період шлюбу, належить подружжю на праві спільної сумісної власності та підлягає поділу між учасниками спільної сумісної власності у рівних ідеальних частках - по 1/2 частки кожному, оскільки зазначене майно набувалося сторонами по справі за рахунок спільних сімейних грошових коштів.

Ухвалою суду від 10.01.2017 року цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності було об'єднано в одне провадження з цивільною справою за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 вересня 2017 року позов ОСОБА_3 було задоволено.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_3

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_4 В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 та задоволення її позову.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 27 серпня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був зареєстрований шлюб, зареєстрований другим Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис №293.

ІНФОРМАЦІЯ_1 - у сторін народився син ОСОБА_5, що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі, актовий запис №9705.

Шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11.10.2016 року.

Відповідно до Витягу про державну реєстрацію прав, власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 З договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левченко Н.А. та зареєстрованого в реєстрі за №170 від 07.02.2012 року вбачається, що ОСОБА_3 була придбана квартира АДРЕСА_1, загальною вартістю 546054,00 грн.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року роз'яснено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

У правовій позиції, викладеній Верховним Судом України в постанові від 16 грудня 2015 року у справі №6-2641цс15, статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Статтями 57, 60 СК України встановлені загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З матеріалів справи вбачається, що квартиру АДРЕСА_1 придбано під час перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у шлюбі, що свідчить про те, що в силу ст. 368 ЦК України та ст. 60 СК України вищезазначене нерухоме майно являється спільним майном подружжя.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 07 вересня 2016 року у справі №6-801 цс16, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Наявність чи відсутність наведених обставин та можливість встановлення відповідних фактів суд вирішує відповідно до положень ст. ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, за якими сторони при вирішенні справи зобов'язані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підтвердження доводів того, що спірну квартиру ОСОБА_3 придбав за особисті кошти в матеріалах справи наявні докази: банківська виписка з особового рахунку ОСОБА_3 НОМЕР_1 у AT «Імексбанк», відповідно до якої у період з 14.12.2007 року по 16.03.2009 року підтверджується наявність депозиту у розмірі 70 000,00 грн.; банківська виписка з особового рахунку ОСОБА_3 НОМЕР_2 у AT «Імексбанк», відповідно до якої у період з 28.03.07 року по 30.04.09 року підтверджується обіг грошових коштів (нарахування заробітної плати та зняття) на загальну суму 48 743,71 дол. США; банківська виписка з особового рахунку ОСОБА_3 НОМЕР_3 у AT «Імексбанк», відповідно до якої у період з 14.08.08 року по 16.02.09 року підтверджується наявність депозиту у розмірі 14 000,00 дол. США.; банківські виписки на підтвердження наявності у ОСОБА_3 депозиту у ПАТ АБ «Південний» на суму 30000,00 дол. США у період з 03.12.10 року по 03.06.11 року; на підтвердження отримання заробітної плати на особистий рахунок у ПАТ АБ «Південний» у період з 24.03.09 року по 26.08.11 року на загальну суму 45 355,00 дол. США.

Офіційне походження зазначених коштів підтверджується довідкою ПП «Альфа -навігейшн» від 07.03.2016 року (копія наявна в матеріалах справи) щодо того, за якими контрактами працював ОСОБА_3 в компанії «WALLEM GMBH & CO.KG» при посередництві ПП «Альфа - навігейшн», а саме: SOLVIKEN SECOND ENGINEER 07/05/2015 31/10/2015, SOLVIKEN SECOND ENGINEER 26/05/2014 10/01/2015, SOLVIKEN SECOND ENGINEER 15/01/2014 21/04/2014, SOLVIKEN SECOND ENGINEER 09/04/2013 17/09/2013, VOGE DIGNITY SECOND ENGINEER 12/08/2012 09/01/2013, SOLVIKEN SECOND ENGINEER 20/03/2012 22/05/2012, KRONVIKEN SECOND ENGINEER 08/09/2011 16/01/2012, SOLVIKEN SECOND ENGINEER 19/07/2011 19/08/2011, SOLVIKEN THIRD ENGINEER 28/07/2010 16/10/2010, SOLVIKEN THIRD ENGINEER 10/09/2009 19/11/2009, SOLVIKEN THIRD ENGINEER 19/04/2009 04/07/2009.

Доказів, які б спростовували встановлені обставини, апелянтом в скарзі не зазначені та до суду апеляційної інстанції не надані.

Посилання апеляційної скарги на те, що наявність нотаріально посвідченої згоди на купівлю спірної квартири ОСОБА_3, є підтвердженням того, що грошові кошти, які витрачаються ОСОБА_3, є спільною сумісно власністю подружжя, не можуть прийматись до уваги, оскільки до повноважень нотаріуса при вчиненні вказаної нотаріальної дії входило посвідчення факту згоди ОСОБА_4 на здійснення її чоловіком правочину купівлі-продажу квартири, а не визначення джерела походження грошових коштів.

Показання свідка ОСОБА_7, які на думку ОСОБА_4 є підтвердженням того, що відповідач приймала фінансову участь у купівлі спірної квартири, шляхом позики їх у своїй матері не підтверджують факту фінансової участі ОСОБА_4 у придбанні спірної квартири.

Наявні в матеріалах справи копія трудової книжки ОСОБА_4, виписок з поточних рахунків банків, також не підтверджують фінансову участь відповідача у купівлі спірної квартири в зазначений період, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи встановлене, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про те, що спірна квартира була придбана позивачем у шлюбі за особисті грошові кошти, тому це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, та наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та відмови ОСОБА_4 у задоволенні її позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про порушення прав апелянта є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. 213-214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ч. 1 п. 1 ст. 307 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 вересня2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

О.С.Комлева

Ю.І.Кравець