Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №311/536/17 Головуючий у 1 інстанції Степаненко Ю.А.
Провадження № 22-ц/778/4042/17 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.

Трофимової Д.А.

при секретарі Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче об`єднання «Моліс» на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 13 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче об`єднання «Моліс» про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на займаній посаді, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:
У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Виробниче об`єднання «Моліс» про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на займаній посаді, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди.
В позові зазначав, що з 04.09.2015 року він працював на посаді вантажника в ТОВ «ВО «Моліс».
Згідно наказу від 31.03.2016 року № 79 та контракту, укладеного між ним та Міністерством оборони України, він вступив на військову службу в особливий період та цього ж дня його призначено на посаду водія автомобільного взводу роти матеріального забезпечення та зараховано до особливого складу військової частини польова пошта НОМЕР_1 .
Позивач зазначає, що на нього, як на працівника підприємства, поширюються гарантії, передбачені статтею 119 КЗпП України. Проте, наказом генерального директора ТОВ «ВО «Моліс» № 254-к від 21 квітня 2016 року його звільнено з займаної посади у зв`язку зі вступом на військову службу за контрактом, за п.3 ст. 36 КЗпП України.
Позивач вважає звільнення незаконним.
Крім цього, позивач вважає, що відповідачем порушено порядок звільнення працівника, передбачений ст. 47 КзпП України, оскільки йому до теперішнього часу не видано копію наказу про звільнення та трудову книжку.
Посилаючись на викладені обставини, просив суд визнати наказ генерального директора ТОВ «ВО «Моліс» № 254-к від 21 квітня 2016 року про його звільнення з займаної посади незаконним та поновити на займаній посаді; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за період з квітня 2016 року по лютий 2017 року включно в сумі 37 626,16 грн. та стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі -35200 грн.
Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 13 вересня 2017 року позов задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано наказ № 254-к від 21.04.2016 року генерального директора ТОВ «Виробниче об`єднання «Моліс»» про звільнення ОСОБА_1 , вантажника дільниці з нарізки сирів, 21.04.2016 року у зв`язку зі вступом на військову службу за контрактом на підставі п.3 ст. 36 КЗпП України.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді вантажника дільниці з нарізки сирів Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче об`єднання «Моліс» з 21.04.2016 року.
Стягнути з ТОВ «Виробниче об`єднання «Моліс»» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 21.04.2016 року по лютий 2017 року включно в сумі - 18 853,35 грн.
Стягнути з ТОВ «Виробниче об`єднання «Моліс»» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 2000 грн.
Стягнути з ТОВ «Виробниче об`єднання «Моліс»» на користь держави в особі Державної судової адміністрації України судовий збір у розмірі 1280 грн.
У іншій частині позову - відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ТОВ «Виробниче об`єднання «Моліс»» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не відповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Судові витрати покласти на позивача.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог процесуального та матеріального права.

Встановлено, що ОСОБА_1 був прийнятий на посаду вантажника ТОВ «ВО «Моліс» з 04.09.2015 року, згідно наказу № 799-к від 03.09.2015 року, копія якого є в справі. Даний факт також підтверджується довідкою №1190 від 02.12.2016 року, довідкою про застраховану особу та трудовою книжкою позивачка, копії яких є в справі.

З Контракту від 31.03.2016 року, Витягу з наказу №79 від 31.03.2016 року, довідки №2469 від 14.07.2016 року, довідки про доходи №361 від 14.04.2017 року вбачається, що ОСОБА_1 прийнятий на військову службу за Контрактом про проходження громадянином України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового, сержантського та старшинського складу, на строк - три роки.

Згідно зазначеного витягу з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 (по строковій частині) № 79 від 31.03.2016 року, сержанта військової служби за контрактом ОСОБА_1 , призначеного наказом командира 1121 навчального зенітного ракетно-артилерійського полку (по особовому складу) від 31.03.2016 року № 22-РС на посаду водія автомобільного взводу роти матеріального забезпечення, з 31.03.2016 року зараховано до списків особового складу частини.

ОСОБА_1 приймав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, що підтверджується вищевказаною довідкою №2469 від 14.07.2016 року.

Таким чином, позивач до теперішнього часу проходить службу в лавах ЗС України за контрактом, строк дії якого ще не сплив.

Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

За приписами п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є: призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Керівником ТОВ «ВО «Моліс» прийнято наказ № 254 - к від 21.04.2016 року про звільнення ОСОБА_2 у зв`язку з його вступом на військову службу по контракту, на підставі п.3 ст. 36 КЗпП України.

27.04.2016 року позивачеві було направлено повідомлення за вих. № 400, копія якого є в справі, про звільнення та про надання згоди щодо направлення трудової книжки поштою, однак, жодної відповіді на вказане повідомлення отримано не було.

06.10.2016 року ТОВ «ВО «Моліс» позивачеві було направлено повторно повідомлення вих. № 993, копія якого є в справі, про звільнення та про надання згоди щодо направлення трудової книжки поштою, однак відповіді на вказане повідомлення також не надійшло. Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач ці листи не отримував, оскільки проходив військову службу в Збройних Силах України та не перебував (не проживав) за місцем відправлення зазначених листів.

Стаття 47 КЗпП України передбачає, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. У разі мобілізації власника - фізичної особи свої обов`язки, визначені цією статтею, він повинен виконати протягом місяця після своєї демобілізації без застосування санкцій та штрафів.

Судом вірно встановлено, що про своє звільнення з роботи позивач дізнався в лютому 2017 року від його представника ОСОБА_3 , а його трудову книжку було видано на руки матері - ОСОБА_4 - 02.12.2016 року та ознайомлено її з наказом про звільнення позивача, про що свідчить Наказ (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту), копія якого є в справі. Ці факти також підтверджуються поясненнями позивача, викладеними у позові, пояснення представника ОСОБА_3 та свідків.

З 31.03.2016 року позивач знаходиться на військовій службі в Збройних Силах України, тому, за місцем свого проживання в с.Балки куди направлялися повідомлення відповідача про звільнення, він не отримував.

Відповідно до ч. 3 ст.119 КЗпПУ в редакції, чинній на час виникнення та існування спірних правовідносин за період, який є предметом даного розгляду: за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (діяла з січня 2017 року), а також : за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"(діє на даний час), а також: за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (діяла до січня 2017 року).

Аналіз статті 119 КЗпП Украхни в редакції, чинній на час виникнення та існування правовідносин, які є предметом даного спору, свідчить про те, що за позивачем, який прийнятий на військову службу за контрактом, зберігаються, у тому числі, місце роботи, посада і середній заробіток.

З огляду наведеного судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що відповідачем порушено трудові права позивача ОСОБА_1 та не дотримані вимоги ст. 119 КЗпП України на збереження за працівником, прийнятим на військову службу за контрактом, місця роботи (посади) та середнього заробітку, а тому, вони підлягають відновленню шляхом визнання незаконним наказу № 254-к від 21.04.2016 року про звільнення позивача з роботи, поновлення позивача на займаній посаді, стягнення з відповідача на користь ОСОБА_5 середнього заробітку.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач був звільнений та йому середній заробіток не виплачувався правомірно, у зв`язку з тим, що він прийнятий на військову службу за контрактом не під час мобілізації та не під час особливого періоду, не в порядку призову, забезпеченого заходами державного примусу, а добровільно, є безпідставними, вони суперечать вимогам Законів України: "Про військовий обов`язок і військову службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію","Про альтернативну (невійськову) службу", «Про оборону України», Положенню про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України», ст.119 КЗпПУ, а також вищезазначеним Контракту від 31.03.2016 року та Витягу з наказу №79 від 31.03.2016 року.

Так, Законом України від 20 травня 2014 року № 1275-VII (далі Закон № 1275-VII) «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» внесені зміни до чинних законодавчих актів України, у тому числі, КЗпП України, КУпАП, ПК України, Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» тощо.

Пунктом 2 Прикінцевих положень указаного Закону № 1275-VII поширено дію частин 2 і 3 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», частини 3 ст. 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та ч. 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції цього Закону) на громадян України, які починаючи з 18 березня 2014 року були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію».

На час укладення контракту позивачем набрало чинності рішення Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України», введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02.03.2014 р., яким констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Ст. 19 Закону № 2232-XII встановлені загальні умови укладення контракту на проходження військової служби, як військовослужбовцями чоловічої так і жіночої статі з додержанням умов, передбачених ст. 20 цього Закону, якою встановлено, що на військову службу за контрактом приймаються громадяни, які пройшли професійно-психологічний відбір і відповідають установленим вимогам проходження військової служби. Цією ж нормою встановлено, що особи рядового складу, які проходять строкову військову службу або військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту, військовозобовязані, резервісти, які не мають військових звань сержантського, старшинського і офіцерського складу, та жінки з відповідною освітою віком від 18 до 40 років приймаються на військову службу за контрактом осіб рядового складу.

Рішень про демобілізацію усіх призваних на службу військовослужбовців, в тому числі й тих, які проходять таку службу за контрактом, та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу, Президент України не приймав.

З подібними висновками про тривання особливого періоду в Україні незалежно від завершення чергових хвиль часткової мобілізації погодився й Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справи в Ухвалі від 22.05.2017 року у справі № 483/1134/16-ц.

Суд вірно встановив, що за наявності особливого періоду та кризової ситуації ч. 3 ст. 119 КЗпП України гарантує право позивача на збереження за ним на час дії контракту місця роботи та посади в ТОВ «Виробниче об`єднання «Моліс».

З огляду наведеного судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що припинення трудових відносин з ОСОБА_1 у зв`язку зі вступом на військову службу за контрактом у добровільному порядку на підставі п. 3 ст. 36 КЗпПУ, призвело до порушення вимог ст. 119 КЗпП України, щодо гарантій для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Враховуючи положення ст.11 ЦПК України, розглядаючи дану справу в межах заявлених позовних вимог, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідачем порушено трудові права позивача ОСОБА_1 на своєчасну оплату праці, а тому, вони підлягають відновленню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку.

Згідно довідки до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче об`єднання «Моліс»», заробітна плата ОСОБА_1 становила за останні відпрацьовані ним місяці: в лютому 2016 року 1168,37 грн., в березні 2016 року 2252,09 гривень, всього- 3420,46 гривень.

При цьому, згідно листа Мінсоцполітики України № 10846/0/14-15/13 від 20.07.2015 р., «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» вбачається, що робочих днів в лютому 2016 року було - 21, а в березні 2016 року - 22, загальна кількість складає - 43 дні.

Отже, середньоденна заробітна плата становить: 3420,46 грн.: 43 робочі дні = 79,55 гривень.

Таким чином, судом вірно встановлено, що стягненню підлягає середній заробіток в сумі - 18 853,35 грн.( 79,55 гривень (середньоденна заробітна плата) * 237 робочих днів =18 853,35 грн.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина 1); моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина 2); моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина 3); моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частина 4).

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Задовольняючи частково позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції правильно встановив, що порушивши законодавство про оплату праці та трудові права позивача, відповідач завдав позивачеві моральної шкоди, яка виразилася в його моральних стражданнях, та стягнув з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 2000 грн.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Докази та обставини, ні які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції , обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права , які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308 , 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче об`єднання «Моліс» відхилити.
Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 13 вересня 2017 року у цій справі залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: