Справа № 694/577/17
провадження 2/694/630/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А І Н И

06.12.2017 року м. Звенигородка

Звенигородський районний суд Черкаської області у складі:

головуючого-судді Сакун Д.І.

при секретарі Матвієнко А. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Черкасиобленерго» Звенигородський район електричних мереж, ПАТ «Черкасиобленерго» про стягнення заборгованості із заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що він працює на посаді диспетчера району електромереж у Звенигородському районі електричних мереж ПАТ «Черкасиобленерго». Починаючи з січня 2017р. підприємство припинило виплату заробітної плати у звязку з чим виникла заборгованість з виплати заробітної плати. Тож в позові позивач просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в за січень, лютий, березень, квітень 2017р. в розмірі 23566,99грн. Також просив стягнути компенсацію втрати частини заробітної плати в звязку з затриманням на один і більше календарних місяців термінів її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари й тарифів на послуги у розмірі 468,31 грн. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача 10000грн в якості відшкодування моральної шкоди, завданої несвоєчасною виплатою заробітної плати.

Відповідач заперечив проти позову та надав суду письмові заперечення. В обґрунтування заперечень зазначено, що станом на 20.07.2017р. позивачеві виплачено заборгованість за період по серпень 2017 року (включно), а тому просив відмовити у вимогах про стягнення заборгованості по заробітній платі, оскільки вона вже виплачена. Стосовно повернення сплачених профнесків за період з 01.01.2017р. по 30.04.2017р., то вони поверненню не підлягають, оскільки заява позивача про припинення відрахувань профвнесків надійшла в квітні 2017р. і саме з цього місяця було припинено їх відрахування. Стосовно виплати компенсації втрати частини заробітної плати в звязку з затриманням, зазначено що вказані позивачем розрахунки проведені невірно. Щодо моральної шкоди, то зазначені вимоги вважає необґрунтованими, оскільки наявність такої шкоди та її розмір не доведені позивачем та не доведено факту протиправних дій відповідача, як обовязкової умови для відшкодування такої шкоди.

В судові засідання 16.11.2017р. та 06.12.2017р. позивач не зявився, подав заяву про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача в судові засіданні також не зявився, подав письмові заперечення проти позову у яких зауважив, що вини підприємства у несвоєчасній виплаті заробітної плати позивачу немає. Просив відмовити у позові в повному обсязі. Згідно заяви від 06.12.2017р. просив розглянути справу без його участі.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини.

Позивач працює в Звенигородському районі енергетичних мережах ПАТ «Черкасиобленерго» на посаді диспетчера першої групи Звенигородського РЕМ з 04.11.1996р..

Починаючи з січня 2017р. відповідачем регулярно затримувалася виплата заробітної плати. Зокрема за січень 2017р. заробітна плата повністю була виплачена 10.05.2017р., що підтверджується довідкою від 11.05.2017р. №835.

За лютий, березень та квітень 2017р. заробітна плата була виплачена лише у червні-липні 2017р., що підтверджується довідкою від 19.10.2017р. №835..

Так за період з 01.02.2017р. позивачеві було нараховано заробітної плати: за лютий 2017р. 7282,18 грн., березень 7448,31грн, квітень 8445,97грн.

Заробітна плата за лютий та частково за березень 2017р. були виплачені позивачу наприкінці червня 2017р., а протягом липня 2017р.позивачу виплачена заборгованість по заробітній платі, що була нарахована за період роботи з травня по червень (частково). Обставини нарахування та виплати заробітної плати не заперечуються сторонами та частково підтверджуються відповідними довідками /а.с.79/.

Оскільки відповідачем не здійснювалось своєчасної виплати заробітної плати позивачу, останній звернувся до суду з зазначеним позовом.

Тож між сторонами склалися трудові правовідносини та існує спір з приводу здійснення розрахунку з виплати заробітної плати, який регулюється нормами Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) та Законом України «Про оплату праці».

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст.115 КЗпП заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Аналогічні положення закріплені і у ст.24 Закону України «Про оплату праці». До того ж частиною 6 статті 24 ЗУ «Про оплату праці» передбачено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

Таким чином, право на своєчасне отримання заробітної плати є одним із найважливіших соціально-трудових прав громадян, яке забезпечує можливість реалізації людиною основоположних прав, зокрема, права на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло (ст.48 Конституції України). Зазначеному праву кореспондує обовязок роботодавця здійснювати своєчасну оплату праці в порядку і строки, передбачені законом або договором.

Судом встановлено і це не заперечується сторонами, що права позивача були порушені, оскільки заробітна плата за три місяці (лютий, березень і квітень) 2017 року фактично була виплачена лише наприкінці червня початку липня 2017р.. Отже з боку відповідача було допущено порушення трудових прав позивача, а саме права на своєчасне отримання заробітної плати.

Разом з тим, відповідно до ст.11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В позові заявлено три вимоги: стягнення заробітної плати за період лютий-квітень 2017р.; стягнення компенсації втрати частини заробітної плати в звязку з затриманням на один і більше календарних місяців термінів її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари й тарифів на послуги; відшкодування моральної шкоди.

В судовому засіданні встановлено, що станом на 21.07.2017р. відповідачем здійснений розрахунок з позивачем та проведено виплату заробітної плати за період лютий-квітень 2017р., що підтверджується відповідною довідкою від 19.10.2017р. /а.с.79/. За таких обставин вимоги про стягнення заробітної плати не підлягають до задоволення.

Щодо вимог про стягнення компенсації суд виходить з наступного.

Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Ст.1 ЗУ "Про компенсацію громадянами втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" встановлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до вимог ст. ст. 2, 3 вказаного Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, в тому числі і заробітна плата (грошове забезпечення).

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно зі ст. 4 зазначеного Закону виплата громадянам суми компенсації проводиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Пунктом 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року N 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 № 9- рп/2013 положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Отже, враховуючи встановлені під час судового розгляду справи обставини, суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача ПАТ «Черкасиобленерго» на користь позивача компенсації частини заробітку. Разом з тим розрахунок вказаної суми компенсації зроблений позивачем невірно.

Судом здійснено розрахунок вказаних сум компенсації на підставі пункту 4 Порядку та визначено, що сума компенсації за затримку розрахунку за січень склала 5,57грн., за лютий 7,57грн., за березень 7, 61грн., а всього 20,75грн.

При цьому суд здійснював перерахунок компенсації у межах періоду зазначено позивачем (по квітень 2017 року включно), оскільки він позбавлений права виходити за межі позовних вимог.

Така позиція відповідає правовій позиції ВСУ у справі №6-43цс14 від 21.05.2014.

Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, то відповідно до ст.15 ЦК кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Статтями 16 та 23 ЦК передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз'яснено, що згідно статті 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, примусове стягнення заробітної плати), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК).

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом виплати заробітної плати, а має самостійне юридичне значення.

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Під час розгляду справи встановлено, що позивачеві протягом тривалого часу не виплачувалась заробітна плата. За твердженням позивача його заробітна плата є основним джерелом забезпечення його сім'ї. Не дивлячись на ненадання позивачем доказів того, що його заробітна плата є єдиним джерелом доходів його сім'ї, суд вважає, що неотримання заробітної плати протягом чотирьох з половиною місяців (з лютого по кінець червня 2017р.) завдало позивачу душевних страждань, оскільки вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, оскільки змусило вдатися до пошуку способів матеріального забезпечення себе та своєї сім'ї для реалізації свого права на достатній життєвий рівень, порушило встановлений в родині порядок організації життєдіяльності та відпочинку.

Позивач визначив розмір завданої йому моральної шкоди в 10000грн, проте всупереч ч.1, 3 ст.60 ЦПК не обґрунтував підстав з яких виходив при визначенні такого розміру, та не надав суду відповідних доказів на підтвердження таких обставин. Отже, визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодування позивачеві з боку відповідача, суд враховує обставини порушення трудових прав позивача, умови, що сприяли таким обставинам, поведінку відповідача, ступень душевних страждань позивача. З урахуванням зазначених обставин справи, виходячи із принципів розумності, зваженості та справедливості, суд вважає, що позивачеві за рахунок відповідача підлягає відшкодуванню моральна шкода в розмірі 1000грн.

За таких обставин позовні вимоги підлягають частковому задоволенню

Щодо розподілу судових витрат, то суд зауважує наступне. Судові витрати по справі складаються з судового збору, сплату якого було відстрочено позивачу ухвалою Звенигородського районного суду від 27.09.2017р.

З огляду на те, що позов в частині стягнення заробітної плати не підлягає до задоволення через те, що вимоги позивача задоволенні відповідачем після предявлення позову, а позивач був звільнений від сплати судового збору, то вказаний судовий збір підлягає сплаті відповідачем у дохід держави.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.7, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 Цивільно-процесуального кодексу України суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ПАТ «Черкасиобленерго» на користь ОСОБА_1 в рахунок компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати 20 (двадцять) грн. 75 коп.

Стягнути з ПАТ «Черкасиобленерго» на користь ОСОБА_1 в якості відшкодування моральної шкоди за затримку виплати заробітної плати 1000 (тисяча) грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ПАТ «Черкасиобленерго» на користь держави в якості відшкодування судових витрат 640 (шістсот сорок)грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Черкаської області через Звенигородський районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.І. Сакун