Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 335/1310/17 Головуючий у 1 інстанції Геєць Ю.В.
Номер провадження 22-ц/778/3362/17 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Подліянової Г.С.,

суддів: Дашковської А.В.,

Кримської О.М.,

за участю секретаря Евальд Д.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 липня 2017 року у справі за позовом Запорізького державного медичного університету до ОСОБА_3 про відшкодування збитків (втрат державного бюджету з підготовки фахівця за державним замовленням), -

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2015 року Запорізький державний медичний університет звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування збитків (втрат державного бюджету з підготовки фахівця за державним замовленням).

В позові позивач зазначав, що 30.07.2007 року ОСОБА_5 було зараховано студентом першого курсу Запорізького державного медичного університету та було укладено Угоду №2007.039 від 03 вересня 2007 року про підготовку фахівця з вищою освітою.

Згідно укладеної угоди відповідач проходив навчання за державним замовленням і прийняв на себе зобов'язання після закінчення вищого навчального закладу відпрацювати не менше 3 роки за місцем направлення, у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати вартість навчання.

У 2012 року відповідач отримала повну вищу освіту за спеціальністю «Фармація» та здобула кваліфікацію провізора, одночасно з отриманням диплому відповідач отримала направлення на роботу в державному секторі економіки, відповідно Списку працевлаштування персонально кожного випускника, однак прибувши до місця працевлаштування - Комунального підприємства «Якимівська районна аптека» на посаду провізора - інтерна, в березні 2013 року звільнилась за власним бажанням, не відпрацювавши три роки.

Таким чином, необхідний термін роботи відповідач не відпрацювала, порушила п. 3.2 Наказу Міністерства охорони здоров'я України від 19.09.1996 року № 291 «Про затвердження Положення про спеціалізацію (інтернатуру) випускників вищих медичних і фармацевтичних закладів освіти III-IV рівня акредитації", що одночасно свідчить про її відмову приступити в подальшому до роботи за направленням та відпрацювати три роки молодим спеціалістом в державній медичній установі.

На підставі викладеного, позивач просив суд, стягнути з ОСОБА_3 збитки, витрати державного бюджету, з її підготовки за державним замовленням у сумі 132139 грн. 93 коп., а також витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 липня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Запорізького державного медичного університету витрати державного бюджету з її підготовки за державним замовленням в сумі 132139 грн. 93 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Запорізького державного медичного університету судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1600 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтуваність рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що оскільки ОСОБА_3 після закінчення вищого медичного навчального закладу освіти, підготовка якого здійснювалась за державним замовленням, за місцем призначення до роботи не відпрацювала трирічний термін, звільнилася за власним бажанням, позовні вимоги позивача підлягають захисту шляхом стягнення на користь Запорізького державного медичного університету із відповідача коштів, затрачених на навчання ОСОБА_3 в розмірі 132139 грн. 93 коп.

Вказані висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та узгоджуються з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Судом першої інстанцій встановлено, що 30.07.2007 року ОСОБА_5 було зараховано студентом першого курсу Запорізького державного медичного університету на бюджетну форму навчання ( наказ № 393-с) та було укладено Угоду №2007.039 від 03 вересня 2007 року про підготовку фахівця з вищою освітою згідно з навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик.

Відповідно до умов укладеної угоди ОСОБА_3 проходила навчання за державним замовленням і прийняла на себе зобов'язання після закінчення вищого навчального закладу відпрацювати не менше 3 роки за місцем направлення, у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати вартість навчання. ( а.с. 36).

У 2012 року відповідач отримала повну вищу освіту за спеціальністю «Фармація» та здобула кваліфікацію провізора ( диплом спеціаліста НОМЕР_1), одночасно з отриманням диплому відповідач отримала направлення на роботу в державному секторі економіки, відповідно Списку працевлаштування персонально кожного випускника була направлена до Комунального підприємства «Якимівська районна аптека» на посаду провізора - інтерна.

З 01.08.2012 року по 01.03.2013 року відповідач працювала в КП « Якимівська районна аптека» на посаді провізора-інтерна.

Проте., 01.03.2013 року ОСОБА_3 звільнилась за власним бажанням ( ст. 38 КЗпП України), а з 07.10.2013 року працює в ТОВ « Дніпрофарма» « Аптека низьких цін № 5» м. Дніпропетровськ на посаді провізора ( додаток № 74 до Акту Державної фінансової інспекції у Запорізькій області від 15.07.2015 року).

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Стаття 56 Закону України "Про вищу освіту" від 17 січня 2002 року гарантує випускникам вищого навчального закладу, що їх працевлаштування повинно здійснюватись за направленням вищого навчального закладу відповідно до угоди між замовником, керівником навчального закладу та випускником.

За змістом ч. 2 ст. 52 Закону України "Про освіту" № 10-60-X11, 23.05.1991(що діяла станом на 30 вересня 2007 року - дату укладення із відповідачем типової угоди про підготовку фахівців з вищою освітою), випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 № 992. Згідно з пунктом 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992, який врегульовував спірні правовідносини на час вступу ОСОБА_3 до університету, у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобовязаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати всі витрати.

За змістом п. 4 наведеного Порядку, керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду за формою згідно з додатком № 1 (про підготовку фахівців з вищою освітою).

Випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років (п. 8 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням).

Таким чином, відповідач, закінчивши навчання на бюджетній формі у Запорізькому державному медичному університеті за місцем направлення - в Якимівську районну аптеку Запорізької областів прибула, але не відпрацювавши три роки звільнилася за власним бажанням 01.03.2013 року.

З урахуванням встановлених обставин справи суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачем не було дотримано вимог нормативних документів та угоди від 3 вересня 2007 року в частині її обов'язку відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки в установі, відповідно до направлення на роботу.

Обов'язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що склалися між сторонами встановлений п. 2 Указу Президента від 23 січня 1996 року №77/96 "Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів", постановою КМУ від 22 серпня 1996 року №992 "Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням", п. 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням", затвердженим наказом МОЗ від 25 грудня 1997 року, №367.

Відповідно до п. 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням", затвердженого наказом МОЗ від 25.12.1997 року №367, випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу. Незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов'язку прибути на роботу за призначенням. У разі, якщо випускник не прибув за направленням або відмовився приступати до роботи за призначенням з причин, не зазначених у п.п. 19 та 18 цього Порядку, чи його звільнено з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за порушення трудової дисципліни або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

Встановивши, що Запорізький державний медичний університет є навчальним закладом державної форми власності і є розпорядником коштів, які були перераховані йому з Державного бюджету України суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що він є належним позивачем за даним позовом, оскільки повернуті внаслідок відшкодування витрат на навчання кошти підлягають перерахуванню навчальною установою на рахунок бюджету за відповідними реквізитами.

Відповідно до розрахунку фактичних затрат на навчання одного студента медичного факультету Державного вищого навчального закладу "Запорізький державний медичний університет " за державним замовленням, вартість навчання становить 42540.80 грн., загальна сума виплаченої ОСОБА_3 стипендії за період навчання становить 89599.13 грн. ( а.с. 64-68).

Таким чином, Запорізький державний медичний університет затратив на навчання відповідача 132139.93 гривень.

Встановивши, що ОСОБА_3 після закінчення вищого медичного навчального закладу освіти, підготовка якого здійснювалась за державним замовленням, за місцем призначення до роботи не відпрацювала три роки, звільнилася за власним бажанням, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги позивача підлягають захисту шляхом стягнення на користь Запорізького державного медичного університету із відповідача коштів, затрачених позивачем на навчання ОСОБА_3 в розмірі 132139.93 грн.

При встановлені фактичних обставин справи судом першої інстанції не було порушено норми процесуального права, а при ухваленні судового рішення правильно застосовано норми матеріального права.

При цьому, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви про застосування строків позовної давності, оскільки саме після проведення перевірки Університету, Державною фінансовою інспекцією у Запорізькій області складено Акт від 15.07.2015 року, яким визначено, що в результаті невиконання випускниками, у тому й числі й відповідачем, умов Угод в частині повноти відпрацювання в замовника за місцем призначення не менше трьох років після закінчення Запорізького державного медичного університету та невжиття заходів по відшкодуванню витрат на підготовку спеціалістів, які не відпрацювали обумовлений термін, державному бюджету завдано збитків 1 392 312, 29 грн., та Університет було зобов'язано вжити заходи та провести претензійно- позовну роботу по стягненню втрат державного бюджету. ( а.с. 62-63).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо пропуску строків позовної давності є неприйнятними.

Викладені в апеляційній скарзі доводи щодо відсутності в укладеному контракті положення про обов'язок відповідача відшкодувати витрати, пов'язані із утриманням у вищому навчальному закладі, у разі його звільнення протягом трьох років після закінчення навчання, а така відповідальність передбачена лише у разі відмови їхати за призначенням до уваги не приймається, оскільки чинним на той момент законодавством, а саме положеннями ч. 2 ст. 52 Закону України "Про освіту", п. 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 № 992, а також умовами договору, з якими погодився ОСОБА_3, передбачений обов'язок прибути після закінчення навчання вищого закладу освіти за місцем направлення і відпрацювати три роки, в противному випадку передбачена відповідальність по відшкодуванню фактичних витрат, пов'язаних із утриманням в навчальному закладі.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За таких обставин, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід відхилити і залишити оскаржуване рішення суду першої інстанцій без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 липня 2017 року у цій справі залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26.12.2012 року.

Головуючий

Судді: