Справа № 127/8351/17
Провадження № 2/127/3315/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2017 м. Вінниця Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Романюк Л.Ф.,

при секретарі Курутіній О.В.,

за участю представника позивача - відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Акцент банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Акцент банк» про визнання кредитного договору недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

ПАТ «Акцент банк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Первинний позов мотивовано тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 20.06.2012 року ОСОБА_2 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У порушення норм закону та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором Відповідач станом на 20.11.2016 року має заборгованість 66 741,65 гривень. Наведене змусило позивача звернутись до суду з даним позовом.

23.11.2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства «Акцент банк» про визнання кредитного договору недійсним.

Зустрічний позов мотивований тим, що на думку відповідача кредитний договір складають підписана позивачем заява від 20.06.2012 року разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку» викладеними на сайті банку.

Однак, ОСОБА_3 вважає, що кредитний договір не може бути укладено шляхом приєднання, оскільки кредитні договори є специфічною формою правочинів, а правила їх укладення регламентуються детально не тільки Цивільним кодексом, а й іншими законами України.

До даного кредитного договору застосовуються норми Закону України «Про захист прав споживачів», а підписана позивачем заява, яка використана як доказ укладення кредитного договору, на думку позивача не відповідає вимогам чинного законодавства щодо цих договорів.

Крім того, оскаржуваний кредитний договір містить умови, які ОСОБА_2 вважає несправедливими і протиправними, що являється підставою для визнання їх недійсними.

Умова оскаржуваного кредитного договору щодо стягнення штрафу в фіксованій сумі, умова щодо одночасного стягнення з позивача штрафу і пені за одне і те саме порушення прострочення повернення кредиту і сплати процентів і умов щодо можливості стягнення з позивача комісії є несправедливими і такими, що незаконно порушують права позивача, а тому позивач просить суд визнати недійсним кредитний договорі № б/н від 20.06.2012 року укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «Акцент банк».

Ухвалою від 24.11.2017 року прийнято до спільного розгляду зустрічний позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Акцент банк» про визнання кредитного договору недійсним з первісним позовом Публічного акціонерного товариства «Акцент банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, об"єднавши в одне провадження.

В судове засідання представник позивача не зявився, однак надав клопотання в якому просить суд справу розглянути у його відсутність, первісний позов підтримав за обставин викладених в ньому, просив його задовольнити (а.с.18).

Представник позивача відповідача ОСОБА_1 в судовому засіданні первісний позов не визнав, просив суд застосувати до даних правовідносин позовну давність та відмовити в його задоволенні з підстав пропущення строку позовної давності, зустрічну позовну заяву підтримав, дав пояснення аналогічні викладеним в ній та просив суд зустрічну позовну заяву задоволити.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що в задоволенні первісного та зустрічного позовів слід відмовити з наступних підстав.

Між сторонами виникли правовідносини в сфері договірних зобовязань, а саме з договору кредиту, що регулюються відповідними нормами Цивільного Кодексу України.

При розгляді справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до укладеного договору № б/н від 20.06.2012 року ОСОБА_2 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 6-10).

Згідно п.п.6.5-6.6 Умов та правил надання банківських послуг, позичальник зобов'язався погашати заборгованість по кредиту, відсотки за користування ним, за перевитрати платіжного ліміту, а також сплачувати комісії, на умовах, передбачених цим Договором. У випадку невиконання зобов'язань за Договором, за вимогою Банку, виконати зобов'язання по поверненню Кредиту (в т.ч. Простроченого кредиту, Овердрафту), сплати Винагороди Банку.

Згідно п. 8.6 Умов, при порушенні Позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених Договором більш ніж на 30 днів, Позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф у розмірі 500 грн.+5% від суми позову.

При укладенні 20.06.2012 року кредитного договору № б/н між позивачем ПАТ «Акцент-Банк» та відповідачем ОСОБА_2, останній підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», складає між ним та банком договір.

Вищезазначену згоду відповідач особисто засвідчив своїм підписом (а. с. 6).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Між ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір приєднання у відповідності до ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Договір є обовязковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (частина перша статті 626 ЦК України).

Визначення поняття зобовязання міститься у частині першій статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Вирішуючи позовні вимоги ПАТ «Акцент-Банк», суд, враховує наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Станом на 20.11.2016 року заборгованість ОСОБА_2 перед ПАТ «Акцент-Банк» становить 66 741,65 грн., яка складається з наступного: 7919,19 грн. - заборгованість за кредитом, 52168,10 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3000 грн. заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. штраф (фіксована частина), 3154,36 грн. штраф (процентна складова).

Наведене свідчить про обґрунтованість тверджень позивача щодо неналежного виконання позичальником своїх зобовязань і порушення прав кредитодавця.

Проте, оскільки відповідачем було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, а на суд покладається обов'язок встановити обґрунтованість заявлених вимог, суд звертає увагу на доведеність суми заборгованості, а також належність і допустимість наданих доказів.

Суд звертає увагу також на те, що повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами. Тобто, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами кредитного договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, якщо за умовами договорів погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальниками частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальниками кожного із цих зобовязань. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 29.10.2014 у справі № 6-169цс14.

Враховуючи наведені положення законодавства, суд звертає увагу також на постанови Верховного Суду України від 06.11.2013 № 6-116цс13, 19.03.2014 № 6-20цс14, 18.06.2014 № 6-61цс14, від 03.06.2015 № 6-31цс15, в яких викладена наступна правова позиція: «у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу».

Як вбачається із розрахунку заборгованості за кредитним договором № б/н від 20.06.2012 року останньою сума платежу в розмірі 84 грн. була сплачена ОСОБА_2 в березні 2014 року, а тому суд вважає доведеним той факт, що відповідач ОСОБА_2 за останні три роки до звернення позивача до суду з вищевказаним позовом, жодних сплат за кредитом не здійснював, однак з позовом до суду ПАТ «Акцент банк» звернувся лише 19.04.2017 року.

На підставі наведеного, суд вважає, що незважаючи на встановлення факту порушення прав позивача і невиконання позичальником взятих на себе зобов'язань, суд не має правових підстав задовольнити позов, оскільки заявлені вимоги в частині стягнення заборгованості не відповідають вимогам законодавства щодо строків позовної давності.

Цивільний кодекс України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Спеціальна позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), що передбачено п. 1 .ч. 2 ст. 258 ЦК України.

Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК України, зокрема відповідно до частини 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

Згідно статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

З аналізу статті 261 ЦК України вбачається, що початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд (див. правові позиції ВСУ зазначені вище, а також постанову ВСУ від 01.07.2015 року у справі № 6-331цс15).

Наслідки спливу позовної давності встановлені статтею 267 Цивільного кодексу України, зокрема: позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч. 3, 4 вказаної статті).

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11.09.1997, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20.09.2011 за заявою №14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Таким чином, враховуючи вказані вимоги закону та зважаючи, що позивач ПАТ «Акцент банк» пред'явив позов до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості із пропуском строку позовної давності, суд вважає за необхідне в задоволенні первісного позову відмовити з підстав пропущення строку позовної давності.

Зустрічний позов суд, вважає безпідставним та необґрунтованим, а тому в його задоволенні також слід відмовити, оскільки наведене вище свідчить про неналежне виконання ОСОБА_2 своїх обовязків за кредитним договором, у звязку з чим утворилась заборгованість, яка в даному випадку не підлягає до стягнення, лише через пропущення ПАТ «Акцент банк» строку позовної давності.

Кріт того, однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3. ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, як зазначено у ч. 1 ст. 628 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ звернув увагу в п. 14 Постанови Пленуму від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» на те, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1, 3-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Верховний суд України в Постанові Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 звернув увагу на те, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Таким чином, правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Крім того, відповідні обставини наявності умислу, істотність значення обставин, щодо яких введено в оману, і сам факт обману, повинна довести сторона, яку введено в оману.

Згідно ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору, надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживача» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики (нечесна підприємницька практика включає в себе: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції: будь-яку діяльність (або бездіяльність) що вводить споживача в оману або є агресивною), є недійсними.

Представник позивача за зустрічним позовом просить суд визнати кредитний договір недійсним посилаючись на те, що при укладанні останнього не було додержано вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, що відповідно до положень ст. 215 ЦК України є підставою недійсності правочину. Підставами для недійсності даного договору позивачем визначено укладення останнього з порушенням норм ст.ст. 11.18.19 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 230 ЦК України, а саме введення в оману позивача щодо надання останньому інформації про умови кредиту, не ведення переддоговірної роботи, а також щодо суперечливості порушення норм чинного законодавства при укладенні кредитного договору.

Однак, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 добровільно виявив бажання скористатися послугами банку та укласти кредитний договір (а.с.6-10).

Підписи ОСОБА_2 містяться на анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, а також на Умовах та правилах надання банківських послуг, що додатково свідчить про ознайомлення з ними (а.с. 6-10).

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однієї із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним, на що також звернув увагу Верховний Суд України в Постанові Пленуму № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Таким чином, суд вважає, що при укладенні кредитного договору відповідач -позивач діяв вільно, виходячи з власних інтересів, прийняв рішення про вибір контрагента та про вступ з ним в договірні відносини, на власний розсуд з контрагентом визначив характер договору, який вони уклали, його умови (зміст), в тому числі порядок видачі та погашення кредиту.

Отже, твердження позивача щодо несправедливості положень договору є безпідставними, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову, оскільки ОСОБА_2, пред'явивши вимогу про визнання недійсним кредитного договору, не довели наявність підстав передбачених ст. 203 ЦК України для визнання його недійсним на підставі ст. 215 ЦК України.

Звертаючись з зустрічним позовом до суду ОСОБА_2 також зазначає, одночасне застосування пені та штрафу за одне й те саме порушення строків виконання грошового зобов'язання за договором свідчить про порушення вимог ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення, в зв'язку з чим просить суд визнати недійсним кредитний договір № б/н від 20.06.2012 року.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 11, ст. 202 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

За приписами ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторонами вказаного кредитного договору погоджено застосування до позивача за зустрічним позовом відповідальності у вигляді сплати пені та штрафу за порушення строків оплати поставленого природного газу, що відповідає ст.6 ЦК України.

Таким чином позивач не був позбавлений можливості відмовитись підписувати договір в якому до нього застосовувалась відповідальність у вигляді пені та штрафів, обумовлених кредитним договором.

Натомість підписавши спірний договір ОСОБА_2 погодився з викладеними у ньому умовами.

Одночасне стягнення з учасника цивільних відносин, який порушив зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Таким чином одночасне стягнення пені та штрафу не суперечить вимогам чинного законодавства та ст.61 Конституції України.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що зустрічний позови не підлягають задоволенню, оскільки є необґрунтованими та недоведеним, враховуючи вище викладене.

В зв'язку з відмовою в задоволенні первісного позову понесені позивачем ПАТ «Акцент банк» витрати по сплаті судового збору слід залишити за ним.

Керуючись ст.ст. 256, 257, 261, 525, 526, 530, 1048, 1050, 1056-1ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 158, 169, 212 - 215, 218, ЦПК України,

в и р і ш и в :

В позові Публічного акціонерного товариства «Акцент банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок позивача.

В позові ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Акцент банк» про визнання кредитного договору недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржено сторонами до Апеляційного суду Вінницької області протягом 10 днів з моменту проголошення. Особи, які не брали участі в судовому засіданні - з моменту отримання його копії.

Суддя: