АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Унікальний № 752/4422/16 Головуючий в 1 інстанції - Шевченко Т.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Іванченка М.М., Рубан С.М.

при секретарі Задерей І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 вересня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що 05 червня 2006 року між сторонами у справі був укладений договір про надання грошових коштів з нарахуванням відсотків за користування грошовими коштами, за умовами якого відповідач отримав у позику від позивача 10 000 доларів США і 10 000 євро. Відповідно до п.2.2 відповідач зобов'язувався сплачувати проценти за користування грошовими коштами у розмірі 3% на місяць. Строк повернення грошових коштів визначено 05 січня 2007 року (п. 4.1 договору).

У березні 2007 року відповідач звернувся до позивача із проханням про призупинення нарахування відсотків через скрутне фінансове становище, відсутність ринку збуту та припинення бізнесу, у зв'язку з чим обіцяв повернути суму рівними частинами разом із відсотками, що вже заборгував. За домовленістю сторін сума була зафіксована у розмірі 29 083 доларів США.

Позивач зазначає, що на виконання своїх зобов'язань відповідач повернув їй 12 920 доларів США.

З грудня 2008 року до січня 2013 року через поважні причини позивач була позбавлена можливості вимагати повернення суми боргу за договором. В червні 2014 року відповідач передав їй 200 доларів США в рахунок повернення заборгованості за договором позики.

Таким чином, станом на 01 липня 2014 року сума боргу склала 15 963 доларів США.

20 червня 2014 року ОСОБА_4 звернулася до Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві із заявою про вчинення відповідачем шахрайства (заволодіння грошовими коштами). Постановою від 05.09.2014 р. слідчого Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві Гришко Р.Ф., яку позивач отримала лише 22 лютого 2017 року, кримінальне провадження № 0004938 від 20.06.2014 р. закрито у зв'язку з відсутністю події кримінального правопорушення. За таких підстав, позивач просила стягнути з відповідача на її користь 80 613 грн. заборгованості за договором позики.

У заяві про збільшення позовних вимог, з якою позивач звернулася до суду 25 липня 2017 року, вона просила стягнути з відповідача на її користь 416 793 грн. 93 коп. заборгованості за договором позики, зважаючи на те, що сума заборгованості становить 15 963 доларів США, а курс долара складає 26,11. на вказану дату (а.с. 33)

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26 вересня 2017 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець м. Хмельницький, іден. номер НОМЕР_1, проживає за адресою: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 05 червня 2006 року у розмірі 416 793 грн. та судовий збір у розмірі 4167 грн. 94 коп.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову відмовити в повному обсязі.

В скарзі вказував на те, що суд безпідставно не застосував строки позовної давності до даних правовідносин згідно заяви Позивача чим були порушені норми ст. ст. 257. 258 ЦК України. Суд не вірно встановив суму договору позики, без законних підстав була стягнута сума у розмірі 416793,93 гри. (чотириста шістнадцять тисяч сімсот дев'яносто три гривні 93 коп.). яка не підтверджена жодним належним доказом. Судом не було встановлено чи були виконані сторонами зобов'язання згідно умов договору позики. Поновлюючи строки позовної давності, суд врахував перебування позивача під вартою з 06 грудня 2008 року по 19 грудня 2012 року. Проте, суд не звернув увагу, що починаючи з 20 грудня 2012 року до 28 лютого 2017 року ( до дати подання позовної заяви до суду) минуло більше 4.5 років, а отже навіть якщо строк позовної давності почав свій перебіг з 20 грудня 2012 року (після того, як позивача було фактично звільнено з перебування під вартою - змінено міру запобіжного заходу на заставу із додатковими зобов'язаннями, то він закінчився 19 грудня 2015 року. Посилання позивача на збільшення в березні 2007 року суми позики до 29083,00 дол. США не підтверджена будь-якими належними та допустимими доказами, а отже не може бути стягнута сума у розмірі 416793.93 грн. згідно договору. Також вказував на те, що суд зазначив у мотивувальній частині рішення, що строк позовної давності підлягає поновленню, тобто визнав поважними причини пропущення строків позовної давності, однак у резолютивній частині судового рішення суд не зазначив про поновлення вказаного строку .

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача доводи скарги підтримала.

Позивач просила слухання справи відкласти, через участь в кримінальному провадженні.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позичальникові таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частина перша статті 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.526, 610 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

З матеріалів справи вбачається, та встановлено судом, 05 червня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений договір процентної позики № 06.06.06 Н, за умовами якого позивач передала відповідачу грошові кошти у сумі 10 000 доларів США та 10 000 євро, а відповідач зобов'язувався сплачувати проценти в розмірі 3% щомісяця від суми позики (або її частини, з урахуванням п. 2.3 договору) до дня фактичного повернення позики, (а.с. 9) Оригінал договору був оглянутий в судовому засіданні.

Сторона позивача посилається на те, що відповідач на виконання зобов'язань за договором позики повернув позивачу 12 920 доларів США, зокрема

- 26.11.2007 р. - 2 000 доларів США,

- 28.12.2007 р. - 983 доларів США,

- 13.03.2008 р. - 1 977 доларів США,

- 16.04.2008 р. - 2 000 доларів США,

- 13.05.2008 р. - 1 033,05 доларів США,

- 03.06.2008 р. - 2 061,85 доларів США,

- 03.07.2008 р. - 1 077,60 доларів США,

- 31.07.2008 р. - 1 079,91 доларів США,

- 16.09.2008 р. - 306,12 доларів США,

- 26.09.2008 р. - 400 доларів США.

- 200 доларів США в 2014 році.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Представник відповідача в судовому засіданні не заперечував факту отримання в борг, коштів зазначених в договорі, та не надав суду належних та допустимих доказів повернення вказаних коштів.

Судом також було встановлено, що позивач з 2008 року по 2012 рік перебувала під вартою. В 2012 році запобіжний захід був змінено на заставу з вилученням паспорта у позивача.

З матеріалів справи вбачається, що 20 червня 2014 року ОСОБА_4 зверталася до Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві із заявою про вчинення ОСОБА_2 шахрайства (заволодіння грошовими коштами), (а.с. 61) Постановою від 05.09.2014 р. слідчого Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві Гришко Р.Ф., яку позивач отримала лише 22 лютого 2017 року, звернувшись до Київської місцевої прокуратури № зі скаргою на бездіяльність слідчого, кримінальне провадження № 0004938 від 20.06.2014 р. закрито у зв"язку з відсутністю події кримінального правопорушення, (а.с. 63 -64)

Також ОСОБА_3 вказує на те, що в червні 2014 року ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості за договором позики передав їй 200 доларів США та повідомив, що більше повертати грошові кошти наміру не має.

Суд також встановив, що наведені в заяві про поновлення строку позовної давності, причини є поважними, а тому поновив строк звернення до суду ОСОБА_3, стягнув з відповідача не повернуту частину боргу з урахуванням відсотків з початку дії договору до березня 2007 року, врахувавши курс долара на момент збільшення позивачкою своїх позовних вимог.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, колегія суддів встановила, що вищенаведені обставини, які суд вважав встановленими є доведеними, так як підтверджуються наявними в матеріалах справи належними та допустимим доказами.

Висновок суду про обґрунтованість заявлених позовних вимог відповідають цим обставинам та вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги з приводу безпідставного поновлення судом строку позовної давності, колегія суддів не приймає з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У ч. 1 ст. 261 ЦК України зазначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною 4 ст. 267 ЦК України визначено, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Проте, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

При цьому Закон не передбачає навіть приблизного переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності.

До висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності можна дійти тільки після дослідження всіх фактичних обставин та оцінки судом доказів у кожній конкретній справі. При цьому, поважними причинами пропуску позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред'явлення позову неможливим або утрудненим. Якщо суд дійде висновку про те, що строк позовної давності пропущено з поважної причини, то у своєму рішенні приводить відповідні мотиви у підтвердження своїх висновків.

Колегія суддів погоджується з тим, що перебування позивача під слідством, обрання їй міри запобіжного заходу у виді утримання під вартою, а також зміна запобіжного заходу в 2012 році з вилученням паспорту утруднила звернення останньої з позовом до відповідача про повернення боргу, а тому суд правомірно поновив пропущений строк.

Суд також вірно врахував, що з 2014 року позивач намагалась захистити своє порушене право, в кримінальному судочинстві, оскаржувала бездіяльність слідчих органів і лише в 2017 році, через органи прокуратури змогла отримати постанову за результатами розслідування, відповідно до якої кримінальна справа порушена, щодо заволодіння її коштами ОСОБА_2 була закрита ще в 2014 роц.

Доводи скарги про те, що в матеріалах справи відсутні докази, визнання відповідачем боргу в сумі 29 083 долари США на правильність рішення суду не впливають, так як вказана сума зазначена позивачем в тому числі і з відсотками, сплата яких була передбачена п. 2.2. договору в розмірі 3% від суми позики за кожен місяць користування грішми до дати їх повернення, проте позивач в позовній заяві вказала, що відсотки нараховувались лише з початку дії договору і до березня 2007 року. Враховуючи те, що відповідач не заперечує отримання в борг коштів в сумі 10 000 доларів США та 10 000 Євро, відсотки з червня 2006 року по березень 2007 року становлять 2700 доларів та 2700 євро, або 6183 долари.

Також колегія суддів вважає , що суд вірно визначив розмір боргу в гривні , застосувавши курс валют на момент платежу, що відповідає вимогам ст. 533 ЦК України. Колегія суддів приймає розрахунок боргу наданий позивачем та долучений до справи в апеляційному суді, який повністю узгоджується зі змістом заявлених позовних вимог та умовами договору.

При цьому, відповідач на спростування наданого позивачем розрахунку власного розрахунку суду не надав.

Доводи скарги про те, що відповідач в 2007 році повернув борг, а позивач відмовилась повернути оригінал договору позики є недоведеними, а крім того, відповідач не надав суду розписок позивача про отримання нею коштів від нього на погашення боргу.

Посилання на те, що суд не вказав в резолютивній частині рішення про поновлення строку позовної давності, також не тягнуть за собою його скасування, оскільки суд в мотивувальній частині свого рішення виклав мотиви з яких виходив при поновленні пропущеного строку.

Інші доводи скарги на правильність постановленого рішення не впливають.

Рішення суду постановлене на повно з'ясованих обставинах, з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді: