РІШЕННЯ

Іменем України

29.11.2017 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова

у складі: головуючого судді Мартинишин М.О.

при секретарі Потюк В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ПАТ «ВіЕс Банк»

до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

з участю третьої особи: органу опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради

про виселення мешканців з житлового приміщення, -

в с т а н о в и в :

позивач звернувся до суду з позовом про виселення з квартири, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Бойчука М.АДРЕСА_1 ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та інших мешканців зазначеної квартири, посилаючись на те, що 14 жовтня 2010 року Франківським районним судом ухвалено рішення у цивільній справі № 2-3034/10 за позовом ПАТ «Фольксбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_5 про стягнення боргу за кредитним договором від 21.05.2008 року № KF49301, яким позов задоволено та стягнуто солідарно ОСОБА_1, ОСОБА_5 146 260 дол. США заборгованості по кредиту, 6376,64 дол. США заборгованості по відсотках, а загалом 146 636,64 грн., а також 1700 грн. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового розгляду.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору від 21.05.2008 року № KF49301, між позивачем та ОСОБА_5 22.05.2008 року укладено Іпотечний договір, за умовами якого з метою повного та своєчасного виконання боржником основного зобовязання іпотекодавець - майновий поручитель передає в іпотеку іпотекодержателю квартиру №3, що розташована за адресою: м. Львів вул. Бойчука, 51.

23 лютого 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5вручені вимоги за вих. №10-3/4585 від 13 лютого 2012 року та за вих. №10-3/4586 від 13 лютого 2012 року, якими позивач вимагав їх та інших мешканців квартири, розташованої за адресою: м. Львів, вул. Бойчука М.АДРЕСА_1 звільнити зазначене житлове приміщення протягом тридцяти днів з моменту отримання вимоги, однак така залишена без уваги. Добровільно звільнити вказане приміщення відповідачі не бажають, а тому просить позов задоволити.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, дав аналогічні пояснення викладеним у позові. Просить позов задоволити.

Відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3у судове засідання не зявилися, однак у справі подано ними заяви від 03.10.2012 року, з яких видно, що вони просять справу розглядати у їх відсутності, просили відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог, а тому суд вважає, що справу слід слухати у їх відсутності, на підставі наявних у справі доказів, достатніх для постановлення рішення.

Відповідач ОСОБА_4 у судовому засіданні позов заперечила та пояснила, що рішенням Франківського районного суду м.Львова від 11.11.2015 року визнано недійсним договір іпотеки від 22.05.2008 року, укладений між ОСОБА_5 та ПАТ «ВіЕс Банк», як правонаступником ВАТ «Електрон Банк» та ПАТ «Фольксбанк», яке було оскаржено та вступило у законну силу. Крім цього, вона як мати має право на проживання у квартирі №3, що розташованій за адресою: м. Львів, вул. Бойчука, 51 разом із своєю неповнолітньою дочкою ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1. Просить відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог за безпідставністю позовних вимог.

Представник органу опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради у судовому засіданні позов заперечив та пояснив, що вони як орган виходячи із інтересів неповнолітньої ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 вважають, що дитина має право на проживання у квартирі №3, що розташованій за адресою: м. Львів вул. Бойчука, 51 разом із своєю матірю ОСОБА_4. Просить відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог у частині виселення дитини ОСОБА_6 та її законного представника ОСОБА_4за безпідставністю, а щодо інших відповідачів покладається на розсуд суду.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, з таких підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

За вимогами ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що 14 жовтня 2010 року Франківським районним судом ухвалено рішення у цивільній справі № 2-3034/10 за позовом ПАТ «Фольксбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_5 про стягнення боргу за кредитним договором від 21.05.2008 року № KF49301, яким позов задоволено та стягнуто солідарно ОСОБА_1, ОСОБА_5 146 260 дол. США заборгованості по кредиту, 6376,64 дол. США заборгованості по відсотках, а загалом 146 636,64 грн., а також 1700 грн. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового розгляду.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору від 21.05.2008 року № KF49301, між ВАТ «Електрон Банк», та ОСОБА_5 22.05.2008 року укладено Іпотечний договір, за умовами якого з метою повного та своєчасного виконання боржником основного зобовязання іпотекодавець - майновий поручитель передає в іпотеку іпотекодержателю квартиру №3, що розташована за адресою: м. Львів, вул. Бойчука, 51.

23 лютого 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5вручені вимоги за вих. №10-3/4585 від 13 лютого 2012 року та за вих. №10-3/4586 від 13 лютого 2012 року, якими позивач ПАТ «Фольксбанк» вимагав від відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_5 та інших мешканців квартири, розташованої за адресою: м. Львів, вул. Бойчука М.АДРЕСА_1 звільнити зазначене житлове приміщення протягом тридцяти днів з моменту отримання вимоги, однак така залишена без уваги. Добровільно звільнити вказане приміщення відповідачі не бажають, а тому позивач з даного приводу звернувся із вказаним позовом.

Як підтверджено Статутом Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» /а.с. 56-57/, що позивач ПАТ «ВіЕс Банк» є повноважним правонаступником прав та обовязків ВАТ «Електрон Банк», та ПАТ «Фольксбанк». Даний факт сторонами не оспорюється, а тому, в силу вимог ч.1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Частиною третьою статті 47 Конституції України гарантовано неможливість примусового позбавлення житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений з займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплено в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку». Так, згідно із частинами першою, другою цієї статті в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є жилий будинок або жиле приміщення.

Частиною першою ст.40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Судом також встановлено, що іпотекодержатель до прийнято рішення суду про звернення стягнення на передану в іпотеку житлове приміщення за адресою: м. Львів, вул. Бойчука М.АДРЕСА_1 звернувся із письмовими вимогами за вих. №10-3/4585 від 13 лютого 2012 року та за вих. №10-3/4586 від 13 лютого 2012 року до ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про звільнення даного житлового приміщення, а також на час розгляду даної справи, відсутнє рішення суду, яке б набрали законної сили про звернення стягнення на передану в іпотеку житлове приміщення за адресою: м. Львів, вул. Бойчука М.АДРЕСА_1.

У частинах 2 і 3 статті ст.40 Закону України "Про іпотеку" законодавець встановлює певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Виходячи з аналізу наведених правових норм, можна зробити висновок, що недотримання вищезазначеної обов'язкової процедури є підставою для відмови в позові про виселення мешканців житлового приміщення, що є предметом іпотеки, і на яке звертається стягнення.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК України, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК України регулює порядок виселення громадян.

Зі змісту ч.2 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» та ч.3 ст. 109 ЖК України після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.2 ст. 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч.2 ст. 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст.40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК України.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Спірна квартира не була придбана за рахунок кредитних коштів, отриманих позичальником.

Таким чином, оскільки у даній справі в іпотеку була передана спірна квартира, яка була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла. При цьому, суд приймає до уваги позицію, висловлену в постановах Верховного Суду України від 18.03.2015 року у справі №6-39 цс15 та від 07.10.2015 року у справі № 6-1468цс15.

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 11.11.2015 року визнано недійсним договір іпотеки від 22.05.2008 року, укладений між ОСОБА_5 та ПАТ «ВіЕс Банк», як правонаступником ВАТ «Електрон Банк» та ПАТ «Фольксбанк»,

10 жовтня 2016 року Апеляційним судом Львівської області прийнято рішення, яким апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» задоволено частково. Рішення Франківського районного суду м. Львова від 11 листопада 2015 року змінено Доповнено резолютивну частину рішення абзацом третім в наступній редакції: Накладено арешт на квартиру за адресою: м. Львів, вул. Бойчука М.АДРЕСА_1., власником якої є ОСОБА_5. Врешті рішення залишено без змін, тому не має законних підстав для виселення відповідачів із вищезазначеної квартири.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановленні рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи.

Оскільки на час розгляду даної справи рішення Франківського районного суду м.Львова від 11.11.2015 року визнано недійсним договір іпотеки від 22.05.2008 року, укладений між ОСОБА_5 та ПАТ «ВіЕс Банк», як правонаступником ВАТ «Електрон Банк» та ПАТ «Фольксбанк», предметом якого є квартира, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Бойчука М.АДРЕСА_1, яке набрало законної сили, тому не має законних підстав для виселення відповідачів із вищезазначеної квартири.

Відповідно до ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно із ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно роз'яснень, що містяться в п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі» резолютивна частина рішення суду повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215-217 ЦПК України.

На підставі вищезазначеного, дослідивши матеріали справи, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 10, 11, 27, 30, 57-60, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ПАТ «ВіЕс Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, з участю третьої особи: органу опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про виселення мешканців з житлового приміщення- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Мартинишин М.О.