Провадження № 22-ц/790/6552/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2017 року Апеляційний суд Харківської області в складі:

Головуючого - Бровченко І.О.,

суддів -Кіся П.В., Хорошевського О.М.

при секретарі - Афоніні К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 13 липня 2017 року по цивільній справі № 635/3647/17 (суддя Полєхін А.Ю.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з ОСОБА_3 на її користь заборгованість за договорами позики в розмірі 2231115 грн. 60 коп.

В обґрунтування позову зазначає, що в період з 30 травня 2007 року по 30 серпня 2011 року вона позичила ОСОБА_3 462800 грн., що було еквівалентом 84000 дол. США, про що свідчать відповідні розписки. Грошові кошти наддавались на ремонт та добудову будинку, що розташований за адресою АДРЕСА_1. Вказані грошові кошти відповідач зобов'язувався повернути за першою вимогою, про що ОСОБА_3 власноруч була написані розписки. Також зазначила, що вказані грошові кошти були отримані нею від продажу декількох, а саме 5 об'єктів нерухомості, які знаходились у її власності. 03 травня 2017року вона пред'явила до відповідача вимогу про повернення позики по всім вищезазначеним договорам на загальну суму 84000 доларів США, що еквівалентно 2231115 грн. 60 коп. по курсу НБУ 2656,09 грн. за 100 доларів США. Однак ОСОБА_3 своїх обов'язків передбачених договорами позики щодо повернення коштів за першою вимогою ані протягом тридцяти днів від дня пред'явлення вимоги ані на теперішній час не виконав, коштів не повернув, а тому позивач звернулася до суду з метою повернення вказаних грошових коштів.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 13 липня 2017 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договорами позики у розмірі 2231115 грн. 60 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог. Обґрунтовуючи скаргу посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вислухав доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, встановивши обставини справи, перевірив зібрані по справі докази, обговоривши доводи апеляційної скарги судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в справі доказами, що 30 травня 2007 року ОСОБА_2 позичила в борг ОСОБА_3 на ремонт та добудову будинку, що розташований за адресою АДРЕСА_1 грошові кошти у розмірі 101000 грн., що було еквівалентно 20000 доларів США по курсу НБУ - 5.05 за 1 долар США, про що ОСОБА_3 власноруч була написана розписка.

11 лютого 2008 року ОСОБА_2 позичила в борг ОСОБА_3 на перебудову та ремонт вищезазначеного будинку грошові кошти в розмірі 116150 грн., що було еквівалентно 23000 доларів США по курсу НБУ - 5,05 грн. за 1 долар США. Вказані грошові кошти ОСОБА_3 зобов'язувався повернути за першою вимогою, про що ОСОБА_3 власноруч була написана розписка.

07 серпня 2008 року ОСОБА_2 знову позичила в борг ОСОБА_3 на перебудову та ремонт даного будинку грошові кошти в розмірі 133650 грн., що було еквівалентно 27000 доларів США по курсу НБУ - 4,95 грн. за 1 долар США. Вказані грошові кошти ОСОБА_3 зобов'язувався повернути за першою вимогою, про що ОСОБА_3 власноруч була написана розписка.

01 липня 2010 року ОСОБА_2 позичила в борг ОСОБА_3 на перебудову та ремонт будинку, що розташований за адресою АДРЕСА_1 грошові кошти в розмірі 88000 грн., що було еквівалентно 11000 доларів США по курсу НБУ - 8 грн. за 1 долар США. Вказані грошові кошти ОСОБА_3 зобов'язувався повернути за першою вимогою, про що ОСОБА_3 власноруч була написана розписка.

30 серпня 2011 року ОСОБА_2 позичила в борг ОСОБА_3 на ремонт та перебудову вищезазначеного будинку грошові кошти в розмірі 24000 грн., що було еквівалентно 3000 доларів США по курсу НБУ 8 грн. за 1 долар США. Вказані грошові кошти ОСОБА_3 зобов'язувався повернути за першою вимогою, про що ОСОБА_3 власноруч була написана розписка.

Під час апеляційного розгляду справи було встановлено, що на момент укладання розписок, ОСОБА_2 у період з 2007 року до 2011 року продавала належній їй на праві власності об'єкти нерухомості, у зв'язку з чим мала можливості надати грошові кошти у розмірі 84000 дол. США.

03 травня 2017 року ОСОБА_2 пред'явила до ОСОБА_3 вимогу про повернення позики по всім вищезазначеним договорам на загальну суму 84000 доларів США, що еквівалентно 2231115 грн. 60 коп. по курсу НБУ 2656,09 грн. за 100 доларів США, яку ОСОБА_3 отримав 03 травня 2017року.

ОСОБА_3 своїх обов'язків передбачених договорами позики щодо повернення коштів за першою вимогою ані протягом тридцяти днів від дня пред'явлення вимоги, ані на теперішній час не виконав, коштів не повернув, що було визнано ОСОБА_3 в судовому засіданні.

Оскільки відповідач ОСОБА_3 не повернув грошові кошти відповідно до умов договорів позики, оформлених розписками, суд обґрунтовано стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму заборгованості у розмірі 2231115 грн. 60 коп.

Вирішуючи спір, суд з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані ними докази, дав їм належну оцінку та ухвалив законне й обґрунтоване рішення щодо задоволення позову. З таким висновком суду погоджується і судова колегія.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 наведених на її обґрунтування, то ці доводи процесуальне рішення суду, прийняте по суті розглянутого ним питання не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного його вирішення.

Посилання в апеляційній скарзі, що розписки складено після того як відповідач дізнався про наявність позову про поділ спільного майна подружжя та фактично грошові кошти не передавались, належними та допустимими доказами не підтверджено, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно зі ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів.

Згідно із ч.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно пункту 2 частини першої статті 1046 ЦК України договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості.

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики в строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Крім того, факт отримання грошових коштів та написання розписок відповідач не оскаржував.

Той факт, що сторони по справі знаходяться у родинних відносинах та вимога позивача про повернення грошових коштів датована травнем 2017 року, коли фактично шлюбні відносини між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 були припинені, не є підставою для відмови у задоволені позовних вимог.

Апелянтом не враховано, що предметом позову є стягнення заборгованості за договорами позики, у зв'язку з чим питання щодо використання отриманих грошових коштів та визнання права власності на будинок не мають значення для вирішення справи № 635/3647/17. Висновок Харківського районного суду Харківської області від 13 липня 2017 року, що грошові кошти у розмірі 84000 дол. США були витрачені на ремонт та передачу будинку в АДРЕСА_1 не є встановленою обставиною, що має приюдиційне значення і не підлягає повторному доказуванню згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України. Висновок районного суду є не встановленим судом фактом, а є мотивом та оціночним судженням, який не був обов'язковим для суду у справі, що розглядається.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 13 липня 2017 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені ОСОБА_1 у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на неї.

Повне судове рішення буде складено 26 грудня 2017 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий:

Судді -

Повне судове рішення складено 26 грудня 2017 року.