Провадження №2/712/3081/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2017 року Соснівський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого/судді - Пироженко В.Д.

при секретарі - Жук О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу в порядку спрощеного провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «АЗОТ» про стягнення заборгованості по невиплаті заробітної плати та середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку,-,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «АЗОТ» про стягнення заборгованості по невиплаті заробітної плати та середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, посилаючись на те що 31.12.2012 року він був призначений на посаду начальника бюро, відділу головного електрика на підприємство «Азот» в м. Черкаси. Згідно наказу № 678-ВК від 13.07.2017 року про припинення трудового договору він як керівник, начальник бюро, був звільнений з посади з 20.07.2017 року на підставі ст. 38 КЗпП України за особистою заявою у зв'язку із складним матеріальним становище. Звільнення відбулося з виплатою компенсації за 17 календарних днів за невикористану відпустку за період з 30.03.2016 року по 20.07.2017 рік. Проте з часу звільнення з роботи відповідач частково виконував свої зобов'язання щодо вивільнення працівників та перерахував позивачу на картковий рахунок кошти за попередні місяці, коли позивач працював, іншу суму заборгованості по заробітній платі він не отримав до цього часу. Після звільнення на наступний день 21.07.2017 року позивач написав дві заяви про необхідність виплатити йому заробітної плати при наявності обставин, що позбавляли його можливості для існування та утримання сім'ї. Позивачу відомо, що Управлінням держпраці в Черкаській області було проведено перевірку підприємства та встановлено, що ПАТ «АЗОТ» виплата заробітної плати працівникам підприємства в тому числі звільненим проводиться з порушенням строків встановленими вимогами КЗпП України та ЗУ «Про оплату праці». Відповідач заборгував позивачу та не виплатив частково заробітну плату за лютий 3147,74 грн., за березень 10043,58 грн., за квітень 6846,60 грн., за травень 5362,10 грн., що становить суму недовиплаченої заробітної плати в розмірі 25400,02 грн., які позивач просить стягнути з відповідача на його користь. Оскільки, відповідач не провів розрахунок в день звільнення, позивач просить стягнути середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільнені в розмірі 23928,06 грн.

В судовому засіданні позивачі позовні вимоги підтримав та просив їх задоволити.

Представник відповідача надав суду заперечення в якому позовні вимоги не визнав та просив у задоволенні позову відмовити, оскільки 07.03.2017 року відбулася повна зупинка виробництва, лише після відновлення Міжвідомчою комісією з міжнародної торгівлі України дій антимонопольних заходів щодо імпорту в Україну азотних добрив походженням з Російської Федерації відповідач отримав можливість розпочати виробництво продукції. Вказані обставини призвели до поглиблення скрутного матеріального становища підприємства. 03.06.2017 року ПАТ «АЗОТ» почало відновлювати свою роботу наслідком майже піврічного простою є гостра нестача оборотних коштів. Таким чином відповідач не зміг вчасно провести виплату заробітної плати на користь позивача не через умисну бездіяльність або відсутність грошових коштів, а через відсутність об'єктивних можливостей розпорядитися наявними грошовими.

Відповідно до п.3 розділу Х11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-У111 «Про судоустрій та статус суддів», районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію.

У зв»язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України, який вступив в дію 15.12.2017 року в порядку спрощеного провадження.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

З 31.12.2012 року позивач був призначений на посаду начальника бюро, відділу головного електрика на підприємство «Азот» в м. Черкаси.

Згідно наказу № 678-ВК від 13.07.2017 року про припинення трудового договору ОСОБА_1 як керівник, начальник бюро, був звільнений з посади з 20.07.2017 року на підставі ст. 38 КЗпП України за особистою заявою у зв'язку із складним матеріальним становище.

З вказаного наказу вбачається, що звільнення відбулося з виплатою компенсації за 17 календарних днів за невикористану відпустку за період з 30.03.2016 року по 20.07.2017 рік.

З часу звільнення з роботи відповідач частково виконав свої зобовязання щодо вивільнення працівників та перерахував позивачу на картковий рахунок частину коштів, іншу суму в розмірі 25400,02 грн. до цього часу не перерахована.

21.07.2017 року позивач звернувся із заявою до відповідача, в якій просив виплати заборгованість по заробітній платі.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму.

За правилами ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України у справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Таким чином Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України в постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13.

За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Така правова позиція, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, викладена в постанові Верховного Суду України від 29.01.2014 р. у справі № 6-144цс1.

Розрахунок середнього заробітку за весь час затримки проводиться на підставі «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

Для визначення середньоденного заробітку сумарний заробіток за два останніх місяці ділиться на кількість робочих днів за останні два місяці (травень 2017 року - 20 днів, червень 2017 року 20 дні).

Як вбачається із довідки ПАТ «АЗОТ» від 23.11.2017 року № 637, що заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 станом на 23.11.2017 року складає: за лютий 3147,74 грн., березень 10043,58 грн., квітень 6846,60 грн., травень 5362,10 грн., а всього 25400,02 грн.

Тому середньоденний заробіток позивача становив 613,54 грн. (10830,77 грн. + 13710,86 грн. : 40 = 613,54 грн.

З вересня 2017 року по листопад 2017 року кількість днів затримки становила 39 днів (розрахунок кількості робочих днів проведений на підставі листів Мінсоцполітики України 04.09.2013 року № 9884/0/14-13/13 від 09.09.2014 року № 10196/0/14-14/13), а саме вересень 12 днів, жовтень 21, листопад 6.

Таким чином розмір середнього заробітку за затримку розрахунку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 23928,06 грн. (39 дні х 613,54 грн. = 23928,06 грн.)

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати в сумі 1600 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 203, 229, 717 ЦК України, ст. ст. 6,12, 13, 17, 18, 263, 265, 268, 274, 279 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов задоволити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «АЗОТ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 23928,06 грн. та 25400,02 нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, а всього 49328,08 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «АЗОТ» на користь держави судовий збір 1600 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Черкаської області шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів. Апеляційна скарга на рішення суду подається на ухвалу суду - протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.ст.354, 355 ЦПК України).

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу ( п.15 Розділу ХII «Перехідні положення" ЦПК України ).

Головуючий: