Справа № 340/265/17
Провадження № 22-ц/779/1581/2017
Головуючий у 1 інстанції Бучинський А. Б.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2017 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі:

суддів Максюти І.О., Василишин Л.В., Томин О.О.,

секретаря Бойчука Л.М.,

з участю: апелянта та її представника ОСОБА_1,

представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_5 на рішення Верховинського районного суду, ухваленого суддею Бучинським А.Б. 31 серпня 2017 року в смт. Верховина Івано-Франківської області ,

в с т а н о в и л а :

В травні 2017 року представник ОСОБА_2 ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 24 червня 2008 року відповідач ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 завдаток у розмірі 7000 доларів США, про що свідчить його розписка про зобовязання повернути грошові кошти. Крім того, 13.09.2011 року позивачем перераховано відповідачу 5000 грн,14.11.2011 року 10000 грн та 30.11.2011 року-6000 грн., що підтверджується банківськими квитанціями. 04 квітня 2017 року відповідачу направлено вимогу про повернення коштів, однак у встановлений ч.2 ст. 530 ЦК України, відповідачем борг не повернуто. Просив стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 185 010 грн., що станом на момент подання позову по курсу долара США до національної валюти 26,43 грн. за 1 дол. США складає 7000 дол. США, а також 21 000 грн, а всього 206 010 грн, та судові витрати.

Рішенням Верховинського районного суду від 31 серпня 2017 року в задоволенні позову відмовлено за спливом позовної давності.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1, що діє в інтересах ОСОБА_2, подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, необєктивність та необґрунтованість рішення суду.

Апелянт зазначає, що в порушення вимоги ст.213 ЦПК України суд першої інстанції не звернув уваги на той факт, що позивач про своє порушене право дізналась із рішення Апеляційного Івано-Франківської області від 08.12.2016 року, яке набрало законної сили, та з якого стало їй відомо про те, що саме вона може звернутися до суду з позовною заявою про стягнення коштів, а отже пропуск позовної давності відбувся не з вини позивача.

Суд на зазначені обставини уваги не звернув, порушивши вимоги ч.5 ст.267, ч.1 ст.73 ЦПК України та не врахувавши вимоги ч.2 чт.530 ЦПК України, прийняв незаконне рішення.

Просив рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі. Стягнути з відповідача судові витрати.

Вислухавши апелянта та її представника, позивача та його представників, доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є частково обгрунтованою, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає не в повній мірі.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з положень ч. 1 ст. 1212, 256-257, 261, 267 ЦК України, встановивши, що відповідачем набуто за рахунок позивача майно без відповідної правової підстави, а саме 24 червня 2008 року грошові кошти в сумі 7 тис доларів США, 13 вересня 2011 року грошові кошти в сумі 5 000 грн., 14 листопада 2011 року грошові кошти в сумі 10 000 грн., 30 листопада 2011 року грошові кошти в сумі 6 000 грн., тому позивач знаючи про ці обставини мала право витребувати із незаконного володіння відповідачем своє майно шляхом заявлення відповідної вимоги протягом трьох років з моменту передачі відповідачеві кожної із зазначених сум. Однак позивач реалізувала своє право на захист порушеного майнового права після спливу позовної давності про стягнення з відповідача кожної із сум, що набута ним за рахунок позивача без відповідної правової підстави, обґрунтованих підстав для визнання поважними причин пропуску строку для звернення до суду із позовом не наведено, тому дійшов висновку про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності.

З таким висновком суду першої інстанції не в повній мірі погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Згідно тексту копії розписки від 24 червня 2008 року, наявної у матеріалах справи, ОСОБА_3 отримав завдаток в сумі 7 000 доларів США 24.06.2008, як 10% від суми угоди по продажу приміщення під завод по виготовленню тирсоблоків. (а.с.4, 97).

Із банківських квитанцій встановлено, що 13 вересня 2011 року ОСОБА_2 було перераховано на банківський рахунок відповідача ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 5000 грн., 14 листопада 2011 року -10 000 грн та 30 листопада 2011 року 6000 грн, а всього 21 000 грн, що підтверджується відповідними квитанціями ПАТ «ПриватБанк» від 13.09.2011 року,14.11.2011 року, 30.11.2011 року (а.с.4, 94,95,96).

На підтвердження позовних вимог позивачкою подано копія рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 08.12.2016 року, яке набрало законної сили,в задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманого майна, а саме 7000 доларів США та безпідставно отриманих грошових коштів в сумі 21 000 грн відмовлено.

04 квітня 2017 року ОСОБА_2 направила вимогу ОСОБА_3 про повернення їй коштів протягом семи днів з дня предявлення даної вимоги (а.с.8).

15 червня 2017 року представник ОСОБА_2 ОСОБА_1 звернувся до суду з клопотанням про поновлення пропущеного строку для звернення до суду з позовною заявою про стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 206 010 грн. (а.с.19)

У запереченнях на позов відповідачем заявлено про застосування строків позовної давності (а.с.29-30).

Із пояснень позивача у судовому засіданні встановлено, що її чоловік ОСОБА_7 та вона мали намір придбати у відповідача ОСОБА_3 нежитлове приміщення під завод по виготовленню тирсоблоків і вона передала особисто відповідачу 24.06.2008р. 7 000 доларів США, а відповідач написав про це розписку та повинен був оформити технічні документи на це приміщення та земельну ділянку, необхідні для продажу, та після їх оформлення укласти договір купівлі-продажу. Усі домовленості щодо строків оформлення документів та укладення договору купівлі-продажу відбувалися між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 У 2011 році ОСОБА_7 повідомив їй, що ОСОБА_3 не вистачає коштів на оформлення технічної документації на земельну ділянку під приміщенням, тому вона у зв»язку з такою необхідністю перерахувала додатково кошти грошові кошти 13 вересня 2011 року в сумі 5 000 грн., 14 листопада 2011 року -10 000 грн та 30 листопада 2011 року 6000 грн, а всього 21 000 грн. Пізніше, у 2016 році ОСОБА_7 їй повідомив, що відповідач не відповідає на телефонні дзвінки, угода не відбулася та гроші не повернуті. ОСОБА_7 у 2016 році звернувся з позовом до відповідача про стягнення коштів, однак йому було відмовлено рішенням апеляційного суду у зв»язку з тим, що він грошові кошти відповідачу не передавав.

Допитаний апеляційним судом свідок ОСОБА_7 підтвердив, що був намір купити у відповідача ОСОБА_8 нежитлове приміщення під завод по виготовленню тирсоблоків та земельну ділянку під цим приміщенням. Усі домовленості щодо строків оформлення документів та укладення договору купівлі-продажу відбувалися між ним та ОСОБА_3 і оформлення правовідносин вимагало тривалого часу, оскільки у ОСОБА_3 не виявилося технічних документів на приміщення та земельну ділянку. У серпні-вересні 2015 року ОСОБА_3 перестав відповідати на його телефонні дзвінки, він змушений був розшукувати його, звертався у сільську раду за місцем проживання відповідача і у ході розшуку йому стало відомо, що ОСОБА_3 пов»язаний думкою інших співвласників нежитлового приміщення і земельної ділянки і угода не буде укладена. Про це він повідомив позивачу (ОСОБА_2Д.), а також про те, що грошові кошти доведеться повертати у судовому порядку і ним був у травні 2016 року поданий позов до суду, за результатами розгляду якого йому відмовлено. Інших домовленостей між ним і ОСОБА_3 не було і інших правовідносин не виникало.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 пояснив, що не заперечує передачу позивачем ОСОБА_2 йому коштів у розмірі 7 000 доларів США 24.06.2008р. Технічна документація на нежитлове приміщення ним була оформлена 10 жовтня 2008 року, земельна ділянка знаходилась у нього в оренді, однак у ОСОБА_7 станом на жовтень 2008 року не виявилося коштів, достатніх для оплати за договором купівлі-продажу нежитлового приміщення, тому він його і не придбав. Гроші він не повернув. Строк позовної давності минув. Не заперечує, що він отримував від ОСОБА_2 грошові кошти 13 вересня 2011 року в сумі 5 000 грн., 14 листопада 2011 року -10 000 грн та 30 листопада 2011 року 6000 грн, а всього 21 000 грн., але вони були пов»язані із наданням послуг ОСОБА_7 і вони досягли домовленості за взаєморозрахунками. Проти позову заперечує.

За змістом ст.76 ЦПК України наявність чи відсутність обставин (фактів), на яких ґрунтуються вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, встановлюється судом на підставі доказів будь-яких даних, що встановлюються такими засобами доказування: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Так, судом встановлено, що сторони домовилися у майбутньому з визначенням часу, який залежатиме від часу оформлення технічної документації на предмет договору, укласти договір купівлі-продажу нежитлового приміщення та земельної ділянки. На виконання цієї домовленості позивачем відповідачу були передані кошти у розмірі 7 000 доларів США 24.06.2008р. , про що відповідач написав розписку, а 13 вересня 2011 року в сумі 5 000 грн., 14 листопада 2011 року -10 000 грн та 30 листопада 2011 року 6000 грн, а всього 21 000 грн., однак договір купівлі-продажу не був оформлений з вини відповідача.

Суд не бере до уваги пояснення відповідача про те, що він мав усю технічну документацію на приміщення та земельну ділянку на момент домовленості і угода не відбулася не з його вини, оскільки відповідачем представлений технічний паспорт на нежитлове приміщення, який оформлений 10 жовтня 2008р., який оглянутий в оригіналі судом (а.с. 135-139), тобто після передачі коштів, яка мала місце 24.06.2008р., а технічна документація на земельну ділянку суду взагалі не представлена. Також не представлено і доказів, які б підтверджували наявність інших правовідносин між ним та позивачем ОСОБА_2

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобовязання може мати місце лише в разі наявності зобовязання, яке повинно було виникати на підставі договорів купівлі-продажу нежитлового приміщення та земельної ділянки.

Оскільки договорів купівлі-продажу нежитлового приміщення та земельної ділянки, які б за своєю формою та змістом відповідали вимогам закону, між сторонами у справі укладені не були, а сторони лише домовилися укласти такі договори в майбутньому, передані позивачу відповідачем грошові суми в розмірі 7 000 доларів США та 21 000 грн є авансом, який підлягає поверненню позивачу, тому висновок суду про наявність порушеного права позивача є правильним.

Суд помилково зазначив, що на дані правовідносини поширюються положення ч.1 ст. 1212 ЦК України, не врахувавши природу правовідносин, які виникли фактично з договору, що мав бути укладений у майбутньому.

Таких правових висновків дійшов Верховний Суд України у постановах від 24 вересня 2014 № 6-122 цс 14 та від 02 жовтня 2013 року № 6-88 цс 13.

Що ж стосується пропуску строку позовної давності позивачем, то суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про його застосування, виходячи з наступного.

Статтею 256 ЦК України визначено поняття позовної давності, згідно з якою це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

В силу ч.1 та 5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов»язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Оскільки у судовому засіданні безспірно встановлено, що оформлення договорів (договору) купівлі-продажу було поставлено в залежність від оформлення (виготовлення) технічної документації на предмет договору, то у даному випадку перебіг строку позовної давності розпочався з дня, коли позивач дізналася про те, що відповідач не оформить такі договори, тобто з цього дня у неї виникло право вимагати повернення коштів.

При тому позивач помилково обчислює перебіг строку позовної давності від рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 08.12.2016 року, оскільки в судовому засіданні встановлено, що про порушене право їй стало відомо у вересні 2015 р.

Отже, судом першої інстанції не враховані зазначені обставини та помилково відмовлено у задоволенні позову за пропуском строку позовної давності.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, оскільки судом неправильно застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права щодо неповного з»ясування обставин справи. По справі слід ухвалити нове рішення про задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383,384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Верховинського районного суду від 31 серпня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 206 010 грн (двісті шісь тисяч десять гривень) та судові витрати у розмірі 4326, 10 грн.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 грудня 2017 року.

Судді: І.О. Максюта

ОСОБА_9

ОСОБА_10