Справа № 464/8890/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Провадження № 22-ц/783/4984/17 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Струс Л.Б.

суддів: Цяцяк Р.П., Шандри М.М.,

секретаря: Симець

за участю: ОСОБА_2, представник ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 12 червня 2017 року по справі за позовом Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 12 червня 2017 року позов задоволено.

Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав щодо неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вирішено стягувати з ОСОБА_2 в коисть Будинку дитини №1 м.Львова аліменти на утримання неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі в розмірі 500 гривень щомісячно, починаючи з 07.12.2016 року до досягнення дитиною повноліття.

Дане рішення суду оскаржила ОСОБА_2 подавши апеляційну скаргу, у якій зазначає, що суд першої інстанції неповно і поверхнево з`ясував обставини справи, зробив неправильні висновки з досліджених матеріалів і дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову. Вказує, що ніколи не ухилялась від виконання своїх батьківських обов`язків, дитину в неї забрали без наявних для того підстав. Зазначає, що відвідує дитину щодня і хоче забрати його додому, має намір самостійно дбати про повноцінний розвиток своєї дитини.

Просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 12 червня 2017 року і прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову Сихівської районної адміністрації про позбавлення батьківських прав до ОСОБА_2 відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, при цьому, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 150 СК України, яка закріплює обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, передбачено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, а також зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до положень ст. 157 СК України, той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Згідно ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Як встановлено судом ОСОБА_2 із малолітньою дитиною жебракувала, цю обставину визнала в суді у відповідності до вимог ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Відповідно до п.п. 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитино повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного та об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Відповідно до вищезазначеної постанови ПВС України, у разі відмови в задоволенні позову про поновлення батьківських прав повторно звернутись до суду з таким позовом можна через один рік із часу набрання відповідним рішенням суду законної сили.

Задовольняючи позовні вимоги Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради в інтересах ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 айонний суд виходив з того, що відповідачка не належно виконуює свої обов'язки по вихованню малолітньої дитини, що проявляється у відсутності піклування про фізичний та духовний розвиток дитини.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції виходячи із наступного.

Судом встановлено , що ОСОБА_2 є матір»ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 р.н.(а.с.2).

Відповідно до розпорядження голови Сихівської РДА №462 від 05.08.2016 року за заявою відповідачки дитину влаштовано на виховання в будинок дитини №1.

Висновком органу опіки та піклування Сихівської РДА Львівської міської ради від 01.12.2016року визнано за доцільне позбавити відповідачку батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2

Як зазначено в Декларації ООН прав дитини (1959р.), «дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості».

Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до ст.11 Закону України "Про охорону дитинства" сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Згідно ч.ч. 2, 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком районного суду про те.

Згідно ч.6 ст. 19 Сімейного кодексу України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповіддю Комунального закладу ЛОР «Будинок дитини № 1 для дитини з ураженням центральної нервової системи та порушенням психіки» від 13.12.2017 р. № 528 підтверджується те, що малолітній ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2.н. поступив в КЗ ЛОР «Будинок дитини №1» 18.07.2016 згідно з розпорядженням Сихівської районної адміністрації від 05.08.2016 де перебуває на вихованні по даний час мати ОСОБА_2 не проявляє інтерес до життя дитини, не цікавляться станом здоров'я, фізичним та розумовим розвитком дитини після винесення рішення суду дитину не відвідує.

Колегія суддів вважає, що районний суд задовольняючи позов врахував інтереси дитини та зокрема відсутність умов проживання дитини з матір»ю, окрім того доказів щодо можливості, бажання виховувати і піклуватися дитиною відповідачка суду не надала.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, з врахуванням положень ст.ст.57-59 ЦПК України. Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Рішення суду відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити

На підставі викладеного та керуючись ст. ст.209, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313, п.4 ч.1 ст.314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити .

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 12 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий

Судді