Справа № 487/5162/17
Провадження № 2/487/2512/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2017 року Заводський районний суд міста Миколаєва у складі: головуючого судді - Нікітіна Д.Г., при секретарі - Плетенчук О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання (догляду), -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовною заявою про розірвання договору довічного утримання (догляду), в якій вказує, що 24 червня 2014 року між мною ОСОБА_1 і ОСОБА_2 був укладений договір довічного утримання (догляду). Договір був посвідчений державним нотаріусом Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області, ОСОБА_3. Згідно з умовами договору відповідачу ОСОБА_2 була передана у власність квартира АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1 і в якій вона проживає по теперішній час. У свою чергу, відповідач зобов'язався: забезпечити Відчужувача житлом у вищезазначеній квартирі; забезпечити Відчужувача щоденним харчуванням; надавати Відчужувачу догляд та необхідну допомогу, у разі необхідності придбавати для Відчужувача необхідні медикаменти; Набувач зобовязується сплачувати всі комунальні платежі по цій квартирі; У разі смерті ОСОБА_1, забезпечити її належне поховання за свій рахунок, з подальшим встановленням памятнику.

Однак з моменту укладення зазначеного договору та оформлення в Миколаївському МБТІ права власності на квартиру, відповідач, незважаючи на звернення позивачки до нього, не забезпечує її харчуванням, ліками та іншими видами забезпечення, також не передавалися кошти, не проявляє до неї жодної уваги, не сплачує комунальні платежі по квартирі, таким чином не виконуючи свої зобов'язань, що є порушенням п.5 вказаного договору.

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та просила задовольнити позов.

Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову та просили відмовити у його задоволенні.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчуджувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчуджувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно ст. 745 ЦК України договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 755 ЦК України договір довічного утримання може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчуджувача у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача.

Відповідно до частини 1 ст. 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчуджувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчуджувача, не підлягають поверненню.

Судом встановлено, що 24 червня 2014 року між мною ОСОБА_1 і ОСОБА_2 був укладений договір довічного утримання (догляду). Договір був посвідчений державним нотаріусом Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області, ОСОБА_3. Згідно з умовами договору відповідачу ОСОБА_2 була передана у власність квартира АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1 і в якій вона проживає по теперішній час. У свою чергу, відповідач зобов'язався: забезпечити Відчужувача житлом у вищезазначеній квартирі; забезпечити Відчужувача щоденним харчуванням; надавати Відчужувачу догляд та необхідну допомогу, у разі необхідності придбавати для Відчужувача необхідні медикаменти; Набувач зобовязується сплачувати всі комунальні платежі по цій квартирі; У разі смерті ОСОБА_1, забезпечити її належне поховання за свій рахунок, з подальшим встановленням памятнику.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу України.

У відповідності до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Як вбачається з матеріалів справи, договір довічного утримання було укладено у зв'язку з тим, що вона є одинокою, хворою людиною похилого віку та потребує сторонньої допомоги.

Також допитані у судовому засіданні свідки підтвердили, що після укладення договору довічного утримання відповідач майже не здійснював оплату комунальних послуг. Протягом всього часу дії договору довічного утримання рідко забезпечував її їжею та ліками. Позивач за свої кошти забезпечує себе ліками, продуктами харчування та оплачує комунальні послуги.

Як роз'яснено у пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Згідно до ст. 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення.

У відповідності до ч. 2 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Тому враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, суд приходить до висновку, що договір довічного утримання (догляду) укладений 24 червня 2014 року в м. Миколаєві між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 підлягає розірванню, а підставою для розірвання договору довічного утримання є факт невиконання або неналежного виконання набувачем обов'язків за договором довічного утримання.

Відповідач не в повній мірі виконував взяті обов'язки за договором, а тому між сторонами в подальшому існування договірних зобов'язань за договором є недоцільним.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, пропорційно до розміру задоволених вимог з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним і документально підтверджені судові витрати з оплати судового збору у сумі 640,00 гривень.

Керуючись ст.ст. 209, 213-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання (догляду) - задовольнити.

Розірвати договір довічного утримання (догляду) укладений 24 червня 2014 року в м. Миколаєві між ОСОБА_1 з одного боку і ОСОБА_2, з іншого боку, посвідчений державним нотаріусом Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори, Миколаївської області, ОСОБА_3.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житлову квартиру за адресою: м. Миколаїв, вул. Скороходова (Кузнецька) АДРЕСА_2 та зняти заборону на відчуження, накладену згідно договору довічного утримання.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 640,00 грн.

Рішення набирає законної сили через 10 днів після його проголошення та може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м. Миколаєва в строк і порядок, встановлений ст.ст. 294, 296 ЦПК України.

Суддя Д.Г. Нікітін