Справа № 445/1328/15 Головуючий у 1 інстанції: Сивак В.М.
Провадження № 22-ц/783/3922/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої: Крайник Н.П.

суддів: Приколоти Т. І., Савуляка Р. В.

при секретарі: Куцику І. Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Золочівського районного суду Львівської області від 28 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Відділу державної виконавчої служби Золочівського районного управління юстиції, з участю третіх осіб ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності та зняття арешту на майно,-

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваною ухвалою заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову у справі за його позовом до відділу державної виконавчої служби Золочівського районного управління юстиції, за участю третіх осіб ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності та зняття арешту на майно задоволено. Вжито заходів забезпечення позову шляхом зупинення продажу арештованого майна: - автобуса MERSEDES-BENC д.н.з. НОМЕР_1, - автобуса SETRA S 312 HD д.н.з. ВС 8919СМ, -житлового будинку по вул. Львівській, 53 с. Плугів Золочівського району та земельної ділянки площею 0,1418 га, кадастровий номер :03:005:0007, на якій даний будинок розташований.

Ухвалу суду оскаржив ОСОБА_2

Вважає її незаконною, необґрунтованою та такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали не з»ясував, чи дійсно між сторонами виник спір, чи дійсно існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову та чи є відповідач у даній справі належним. Крім того, суд не врахував, що відповідний орган державної виконавчої служби не може бути у справі відповідачем. На час постановлення оскаржуваної ухвали, постановою начальника Золочівського районного відділу ДВС ГТУЮ у Львівській області від 01.07.2016 року на підставі ухвали Золочівського районного суду Львівської області від 10.06.2016 року, якою визнано відмову стягувача ОСОБА_4 від примусового виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_5 М на користь ОСОБА_4 боргу по справі № 445/673/14-ц ВП № 47985588, виконавче провадження закінчено. Отже, станом на дату постановлення оскаржуваної ухвали ОСОБА_5 не мала боргових зобов»язань перед ОСОБА_4, а відтак не було підстав для забезпечення такого позову. Позов ОСОБА_3 до ВДВС Золочівського РУЮ про визнання права спільної власності подружжя та зняття арешту з вищевказаного майна пов»язано з виконанням зведеного виконавчого провадження ВП № 48278768, до якого входить ВП № 47985588, у якому він є стягувачем, за яким в його користь з ОСОБА_3підлягає стягненню 828800 грн. Тому, оскаржуваною ухвалою порушується його право стягувача у виконавчому провадженні.

Просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відділу державної виконавчої служби Золочівського районного управління юстиції, за участю третіх осіб ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання за ним права спільної сумісної власності на автобус MERSEDES-BENC д.н.з. НОМЕР_1, автобус SETRA S 312 HD д.н.з. ВС 8919СМ, житловий будинок по вул. Львівській, 53 с. Плугів Золочівського району та земельну ділянку площею 0,1418 га - кадастровий номер :03:005:0007, на якій даний будинок розташований та зняття накладеного арешту на це майно. Одночасно, подав суду заяву про забезпечення позову шляхом зупинення продажу арештованого майна.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що арештоване майно не є особистою власністю боржника ОСОБА_5, а є спільною сумісною власністю його та ОСОБА_5 як подружжя, тому державним виконавцем таке майно не може бути звернуто до стягнення.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання можливого рішення суду у справі за позовом ОСОБА_3 до Відділу державної виконавчої служби Золочівського районного управління юстиції, з участю третіх осіб ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності та зняття арешту на майно.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції не обґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам закону та обставинам справи, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У зв'язку із тим, що розгляд заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову здійснювався за нормами ЦПК України, які діяли до набрання чинності Законом України №2147-VII від 3 жовтня 2017 року Про внесення змін внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів, колегія суддів переглядає ухвалу суду на відповідність нормам процесуального права, які діяли на момент постановлення оскаржуваної ухвали.

Відповідно до ст. 151 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 4 Постанови № 9 від 22 грудня 2006 року Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.2006 р. зазначено, що суди, вирішуючи питання щодо застосування певного виду забезпечення позову, повинні виходити з того, що наведений у ч. 1 ст. 152 ЦПК України перелік видів такого забезпечення не є вичерпним, тому за наявності відповідного клопотання можуть бути застосовані й інші його види, але з урахуванням обмежень, установлених ч. 4 зазначеної статті. Недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.

Крім цього, що стосується заходів забезпечення позову,вжитих у даній справі, то такі фактично є заходами, які по суті зупиняють виконання судових рішень у інших справах у зведеному виконавчому провадженні, оскільки заходи, проведення яких заборонено оскаржуваною ухвалою проводяться саме на виконання рішень судів, які набрали законної сили, Вказане є неприпустимим.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції не з'ясував обсяг позовних вимог позивача, не перевірив співмірності виду забезпечення позову, який просить застосувати позивач, із заявленими позовними вимогами, не з'ясував наявності спору між сторонами щодо вказаного нерухомого майна, не зазначив яким чином невжиття обраних заходів забезпечення позову зробить неможливим виконання рішення суду, не перевірив права яких осіб можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів забезпечення позову, а тим самим дійшов помилкового висновку про задоволення заяви про забезпечення позову.

Крім того, зважаючи на вказане слід зазначити, що в даному випадку спір виник в першу чергу між позивачем та особою, в інтересах якої накладено такий арешт, однак такий до участі у справі як відповідач, не залучений.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала не містить в собі належно викладеної мотивувальної частини, а саме, обґрунтування щодо співмірності обраного виду забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, а відповідно і підстав його обрання.

З наведених мотивів, ухвала суду підлягає скасуванню, з постановленням нової ухвали про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги вагомі, спростовують висновки суду, а тому беруться до уваги колегією суддів.

За змістом ст. 376 ЦПК України апеляційний суд, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, скасовує ухвалу повністю або частково та ухвалює нове судове рішення, якщо судом першої інстанції були порушені норми процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Золочівського районного суду Львівської області від 28 лютого 2017 року скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою у задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову шляхом зупинення продажу арештованого майна у справі за позовом ОСОБА_3 до відділу державної виконавчої служби Золочівського районного управління юстиції, за участю третіх осіб ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності та зняття арешту на майно відмовити

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 02.01.2018 року.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Приколота Т. І.

ОСОБА_6