У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді Григоренка М.П.,

суддів : Боймиструк С.В., Ковальчук Н.М.,

секретар судового засідання Вихотень Я.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду від 21 квітня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_1, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3, до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання договору застави недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Рівненського міського суду від 21 квітня 2017 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3, до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору застави №0803/141/ТЗ/2 від 28.03.2008 року, підписаний ОСОБА_3 та відповідачем, недійсним.

Не погодившись із вказаним рішенням та вважаючи його незаконним, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що в суді першої інстанції було доведено факт відсутності позивача у Банку при підписанні оскаржуваного договору застави та фальсифікації відповідачем доказів (самого договору застави).

Автотранспортні засоби, що є предметом договору застави, є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набуте у шлюбі, що в свою чергу не оспорювалось сторонам даної справи.

_____________________________________________________________________

Провадження № 22-ц/787/1043/2017 Головуючий у 1 інстанції : Куцоконь Ю.П.

Доповідач : Григоренко М.П.

Але, фактично суд констатував, крім іншого, відсутність у позивача права на звернення до суду за захистом права власності щодо повернення своєї частини власності з чужого незаконного володіння (враховуючи, що автотранспортні засоби вже вилучені працівниками відповідача).

В судовому засіданні позивач та представник третьої особи пояснювали, що кошти на придбання автотранспортних засобів було в основній частині заощаджено третьою особою від підприємницької діяльності та заробітної плати, інша частина коштів - заощадження спільного сімейного бюджету та трудовий внесок власною працею позивача у веденні домашнього господарства, догляді за дитиною-інвалідом, підтриманні добробуту та затишку у сім»ї.

Суд не взяв до уваги доказ фальсифікації та порушення права власності на дане майно зі сторони відповідача - підтверджений висновком експертизи факт щодо відсутності підпису позивача на договорі застави, що є підставою для визнання договору застави недійсним.

Щодо посилання суду на пропущення позивачем строку позовної давності то представником позивача в судовому засіданні неодноразово зазначалося, що про обставини підписання договору застави позивач вперше довідалась у 2014 році, коли вона була викликана слідчим Рівненського УМВСУ для дачі пояснень по справі досудового провадження щодо фальсифікації договору застави автотранспортних засобів, що підтверджується відповідною довідкою. До того, їй не було відмово про обставини підписання договору застави її чоловіком (третьою особою) і тим більше, про те, що на даному договорі стоїть нібито її підпис.

Представник третьої особи пояснював, що чоловік позивача всіляко оберігав дружину від негативної інформації про стан фінансових справ сім»ї, через те, що вона віддавала всю себе для догляду за їхньою дитиною-інвалідом і зайві переживання їй були протипоказані.

Після ознайомлення із матеріалами досудового кримінального провадження позивач почала діяти щодо захисту спільної власності від шахрайських дій банку. У зв'язку із цим, по факту відкриття провадження по справі за позовом Банку до її чоловіка у Здолбунівському районному суді в 2015 році (справа №562/2396/15-ц) вона заявила про свої вимоги, як третьої особи, але Банк швидко зняв вимоги щодо її чоловіка і в задоволенні її заяви було відмовлено. В 2016 році вона подала до суду даний позов з метою захисту права спільної сумісної власності подружжя і вважає, що нею не пропущено строк позовної давності для звернення до суду.

Із цих підстав просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким визнати недійсним договір застави №0803/141/ТЗ/2 від 28.03.2008 року підписаний ОСОБА_3 та відповідачем, а також стягнути з відповідача судові витрати по справі.

В запереченнях на апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» вказує, що оскаржуване рішення вважає законним та обґрунтованим, тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

В ході апеляційного розгляду справи представник позивача ОСОБА_2 та представник третьої особи ОСОБА_3 - ОСОБА_4, кожен окремо, підтримали апеляційну скаргу та происли її задовольнити.

Представник відповідача Мазурок А.А. просив апеляційну скаргу відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Відмовляючи в задоволені позову ОСОБА_1, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору застави №0803/141/ТЗ/2 від 28.03.2008 року, який був укладений її чоловіком на забезпечення зобов'язання за кредитним договором № 0803/143 від 24 березня 2008 року, оскільки вже іншими судовими рішенням, які набрали законної сили, при винесені яких вже перевірялись обставини укладення цього договору і підстав для визнання його недійсним виявлено не було.

Крім того, суд першої інстанції при винесені оскаржуваного рішення, пославшись на положення пункту 6 статті 3, статті 369, статті 65 СК України, а також на висновки, які містяться у постановах Верховного Суду України від 06 липня 2016 року (справа № 6-1199цс16), від 16 листопада 2016 року (справа № 6-2469цс16), від 22 лютого 2017 року (справа № 6-17цс17), від 18 травня 2016 року (справа № 6-1327цс15), від 07 вересня 2016 року (справа № 6-801цс16) вказав, що згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна дійсно має бути надана в письмовій формі.

Але, разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання недійсним договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, оскільки це може мати місце лише у випадку, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя, чого по даній цивільній справі встановлено не було.

Дані висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, наявним у справі доказам та ґрунтуються на законі.

Доводи апеляційної скарги також не спростовують правильність висновків оскаржуваного рішення, оскільки ці доводи зводяться до посилання на ті ж самі обставини та наведення обґрунтувань заявлених вимог, які вказані у позовній заяві позивача, яким суд першої інстанції надав належну оцінку в оскаржуваному рішенні і колегія суддів повністю погоджується із цією оцінкою та прийнятим рішенням у даній цивільній справі.

Позивач не конкретизував належним чином у своїй апеляційні скарзі, які саме порушення були допущені судом першої інстанції, що призвело, на його думку, до ухваленням судом незаконного рішення у даній цивільній справі.

Матеріали справи дійсно свідчать також про те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» вже з 2009 року намагається задовільнити свої вимоги за рахунок заставного майна, але позбавлений це зробити до цього часу через подачу тими чи іншими особами, які причетні до укладення кредитного договору № 0803/143 від 24 березня 2008 року, різноманітних позовів до суду, за результатами розгляду яких судом були винесені відповідні судові рішення, які перевірялись судами вищої інстанції і які набрали законної сили, відповідно до яких договір застави №0803/141/ТЗ/2 від 28.03.2008 року визнаний таким, що був укладений із дотриманням вимог чинного законодавства.

Суд першої інстанції вірно взяв до уваги те, що ще 26 січня 2010 року ОСОБА_3 надав нотаріально посвідчену довіреність старшому спеціалісту по мікрокредитуванню Рівненської філії ПАТ КБ «Приватбанк» Кафтан І.О. на розпорядження (зняття з обліку, продаж) належних йому транспортних засобів, які є предметом застави за договором застави автотранспорту № 0903/141/ТЗ/2 від 28 березня 2008 року, оскільки до вчинення цього правочину ОСОБА_3 примусити ніхто не міг і даний правочин до цього часу також є чинним і його слід вважати також таким, що вчинений із згоди іншого подружжя.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення Рівненського міського суду від 21 квітня 2017 року підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду від 21 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають право оскаржити ухвалу апеляційного суду та рішення суду першої інстанції до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвали апеляційної інстанції.

Головуючий М.П. Григоренко

Судді : С.В. Боймиструк

Н.М. Ковальчук