АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ [1]

30 листопада 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Немировської О.В.,

суддів - Чобіток А.О., Соколової В.В.

при секретарі - Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 16 червня 2017 року,

встановила:

у березні 2016 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила розділити спільне сумісне майно подружжя - АДРЕСА_1 та автомобіль марки Hyundai Accent, державний номерний знак НОМЕР_1.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 червня 2017 р. в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка вказувала, що вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 з 27.02.2003 по 31.03.2015. В період шлюбу ними було придбано АДРЕСА_1 та автомобіль марки HyundaiAccent,державний номерний знак НОМЕР_1. Оскільки вказане майно залишилось у розпорядженні відповідача, вона просить поділити спільне сумісне майно подружжя та визнати за кожним з них право на Ѕ частину квартири, виділити автомобіль у власність відповідача та стягнути на її користь компенсацію Ѕ частини.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 червня 2017 р. в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела, що спірне майно придбано подружжям за спільні кошти та є спільною сумісною власністю її та відповідача. Разом з тим, суд першої інстанції зробив висновок, що надані відповідачем докази не можуть бути беззаперечним доказом факту отримання коштів від реалізації спадкового майна та враховані як джерело походження коштів, за рахунок яких ним було придбано майно в 2011 р.

Однак такий висновок суду першої інстанції не можна визнати законним та обґрунтованим, оскільки він зроблений з порушенням норм матеріального права.

Як видно з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.02.2003 р. За договором купівлі-продажу, укладеним 24.05.2011, ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_2 купив АДРЕСА_2 за ціною 52 000 грн. При цьому в п. 1.7. договору зазначено про згоду дружини - ОСОБА_4 на купівлю квартири (а/с 13-14). 08.06.2011 було здійснено державну реєстрацію та присвоєно реєстраційний номер - 33676415 (а/с18). Згідно даних від Регіонального сервісного центру в м. Києві МВС України з 02.08.2011 за ОСОБА_5 перебуває на реєстраційному обліку автомобіль марки Hyundai Accent, 2006 р. випуску, сірого кольору, номерний знак НОМЕР_2 (а/с 81, 146).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 31 березня 2015 р. шлюб між сторонами було розірвано.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Заперечуючи проти заявлених вимог, відповідач посилався на те, що вони з позивачем в період шлюбу не працювали, він мав неофіційні тимчасові підробітки. Після смерті матері - ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 р. отримав у спадщину майно, яке складалось з двох квартир, земельної ділянки, садового будинку та пакету простих іменних акцій. За рахунок коштів, отриманих від продажу спадкового майна, ним було придбано спірне майно, а тому воно є його особистою власністю.

Однак вказані доводи є необґрунтованими, оскільки відповідно до статті 60 СК Українимайно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ч. 3 статті 368 ЦК України.

Відповідач не заявляв зустрічних вимог щодо визнання спірного майна його особистою власністю. Посилання відповідача на те, що позивач в період шлюбу не працювала та не отримувала доходів, не може бути підставою для відмови у задоволенні заявленого нею позову, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям, належить дружині та чоловікові незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Крім того, відповідно до наданих ним доказів, від продажу ОСОБА_2 частки в спадковому майні ним було отримано в червні 2005 р. - 6 296 грн. та 9 191 грн. (а/с 178, 179).

В правовій позиції ВС України в справі №6-801цс16, викладеній в постанові від 07 вересня 2016 р., вказується, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатись об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. У вказаній справі вирішувався спір щодо майна, яке було придбано за рахунок коштів, отриманих в кредит і суди не з'ясували, яка частина коштів була сплачена у період шлюбу, хто та за які кошти сплачував кредит після припинення шлюбних відносин, чи повністю сплачений кредит, який був отриманий для придбання спірного автомобіля. Тобто сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, є недоведеними заперечення відповідача щодо придбання спірного майна за його особисті кошти, а тому його слід вважати спільним сумісним майном подружжя.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Як дано роз'яснення в п.25 постанови Пленуму ВС України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Згідно Висновку судової автотоварознавчої експертизи №СЕ-1207-2-769.16 від 13.02.207 р., яка була проведена на підставі ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 12 вересня 2016 р., вартість автомобіля марки Hyundai Accent, державний номерний знак НОМЕР_1 становить 187 666 грн. (а/с105-112).

Оскільки позивач виявила згоду на припинення її права власності та отримання компенсації за належну їй частку в сумі 93 833 грн., слід провести поділ спільного сумісного майна подружжя за вказаним варіантом та залишити автомобіль у власності ОСОБА_2

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а по справі слід ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1, задовольнити.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 червня 2017 р. скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким позов задовольнити та визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину АДРЕСА_3.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину АДРЕСА_3.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію в сумі 93 833 (дев'яносто три тисячі вісімсот тридцять три) грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді

№ справи: 755/4344/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/9181/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Савлук Т.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.