Справа № 443/1881/16-ц Провадження № 2/443/331/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" листопада 2017 р. Жидачівський районний суд Львівської області в складі: головуючої судді Ціпивко І.І.,

з участю секретаря Башта Г.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Жидачеві Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вербицької сільської Жидачівського району Львівської області про визнання права власності на спадкове майно,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду із позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 2,2843 га, що знаходиться на території Вербицької сільської ради Жидачівського району Львівської області. Свої вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її мати ОСОБА_3. Після її смерті відкрилася спадщина на усе її майно, у тому числі і на житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 2,2843 га, що знаходиться на території Вербицької сільської ради Жидачівського району Львівської області. На випадок своєї смерті мати позивачка склала заповіт, яким усе своє майно заповіла своїй дочці ОСОБА_1. У спадковому житловому будинку постійно були зареєстровані та проживали померла ОСОБА_3 та її чоловік та батько позивачки ОСОБА_4, який помер ще ІНФОРМАЦІЯ_3. Позивачка як єдина спадкоємиця після смерті матері звернулася до нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину, однак отримала відмову у видачі такого через відсутність правовстановлюючого документа на спадкове майно, що позбавляє її можливості належним чином реалізувати свої спадкові права, а тому змушена звернутись до суду за захистом своїх прав.

Позивачка подала до суду заяву про слухання справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Представник відповідача Вербицької сільської ради Жидачівського району Львівської області подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги не заперечує.

Згідно ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав.

Частина 1 статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права.

Відповідно до положень ст.ст.11,59,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 10 лютого 1989 року, житловий будинок АДРЕСА_1 належить на праві особистої власності колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_4.

Відповідно до довідки № 502 від 28 листопада 2016 року, виданої виконавчим комітетом Ходорівської міської ради Жидачівського району Львівської області, у житловому будинку АДРЕСА_1 постійно були зареєстровані та проживали ОСОБА_4 та його дружина ОСОБА_3.

Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У відповідності до ст.17 ЗУ «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Як вбачається з п. 6 постанови Пленум Верховного суду України №20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Таким чином, дослідженими обставинами справи встановлено, що спадковий житловий будинок АДРЕСА_1 належав суспільній групі господарств колгоспний двір, членами якого були: ОСОБА_4 та його дружина ОСОБА_3.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 01 квітня 1998 року ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у с. Сугрів Жидачівського району Львівської області.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» п.6, "а" право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991 року не втратили право на частку в його майні. Згідно з п.6 "г" даної постанови, відповідно до ст.4 Постанови Верховної Ради України "Про введення в дію Закону "Про власність" загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01.07.1990 року.

Згідно ч.1 ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом, спадкоємці першої черги є в рівних частках, діти ( у тому числі усиновлені), дружина, батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно щоб спадкоємець її прийняв.

Судом встановлено той факт, що ОСОБА_3 постійно проживала разом із померлим ОСОБА_4, до дня його смерті, а відтак вважається такою, що прийняла спадщину після смерті чоловіка у вигляді житлового будинку, однак не оформила своїх спадкових прав у спосіб, визначений законом.

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_3 у с. Сугрів Жидачівського району Львівської області (згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_4).

Згідно копії державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2 від 20 січня 2003 року, ОСОБА_3 належала земельна ділянка площею 2,2843 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Вербицької сільської ради Жидачівського району Львівської областію

Заповітом від 24 листопада 2010 року, посвідченим секретарем виконавчого комітету Вербицької сільської ради Жидачівського району Львівської області, ОСОБА_3 на випадок своєї смерті усе своє майно заповіла своїй дочці ОСОБА_1.

Судом встановлено та підтверджено свідоцтвом про народження той факт, що позивачка ОСОБА_1 є рідною дочкою померлої ОСОБА_3.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно із ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз'яснено, що відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Позивачка ОСОБА_1 є єдиною спадкоємицею по заповіту після смерті своєї матері, як така, що спадщину прийняла, оскільки до дня смерті проживала разом із нею у спадковому житловому будинку.

Згідно відповіді приватного нотаріуса Жидачівського районного нотаріального округу Подвадцятник І.М. № 176/02-14 від 25 листопада 2016 року позивачці ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом в порядку спадкування після смерті матері у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Таким чином, враховуючи те, що позивачка оформити право власності на спадкове майном, в нотаріальному порядку не має можливості у зв'язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину; представник відповідача позовні вимоги визнав, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб; будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тому беручи до уваги наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст. ст. 1216, 1217, 1218, 1268 ЦК України ,-

В И Р І Ш И В:

Позов задоволити повністю. Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на житловий будинок АДРЕСА_1, в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на земельну ділянку площею 2,2843 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Вербицької сільської ради Жидачівського району Львівської області, та яка складається із трьох земельних ділянок: земельна ділянка площею 0,2976 га та належить до кормових угідь, земельна ділянка площею 0,1615 га та належить до кормових угідь, земельна ділянка площею 1,8252 га та належить до ріллі, згідно державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2 від 20 січня 2003 року, в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення або десяти днів з дня отримання копії цього рішення особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час його проголошення.

СУДДЯ І.І.Ціпивко