Справа № 453/1100/17
№ провадження 2/453/602/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.12.2017 року м. Сколе

Сколівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Курницької В.Я.,

при секретарі Трембач М.М.,

з участю:

представника позивача ОСОБА_1,

представника третьої особи Труханівської сільської ради Сколівського району Львівської області ОСОБА_2,

представника третьої особи Органу опіки та піклування Сколівської районної державної адміністрації Львівської області ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сколе в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи, що не заявляють самостійних вимог - Труханівська сільська рада Сколівського району Львівської області, Орган опіки та піклування Сколівської районної державної адміністрації Львівської області про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, знявши її з місця реєстрації,-

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 за участі третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог Труханівської сільської ради Сколівського району Львівської області, Органу опіки та піклування Сколівської районної державної адміністрації Львівської області про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, знявши її з місця реєстрації. Свої вимоги мотивує тим, що є власником житлового будинку, що знаходиться по вул. Шевченка, 82, в с. Труханів Сколівського району Львівської області, загальна площа якого складає 84,8 м2, з неї житлової 53,1 м2. В цьому житлову будинку зареєстровані та проживають його члени сімї, а саме дружина ОСОБА_7, син ОСОБА_8, невістка ОСОБА_9, онук ОСОБА_4, онучка ОСОБА_10 Дочка ОСОБА_5 та онук ОСОБА_6 хоч і зареєстровані за цією адресою, однак не проживають в ньому, що стверджується довідкою про склад сімї, виданою виконкомом Труханівської сільської ради від 29.09.2017 року № 981 та копією будинкової книги. Зазначає, що відповідачі вибули з помешкання, що знаходиться по вул. Шевченка, 82 в с. Труханів Сколівського району Львівської області, в 2007 році до с. Межиброди Сколівського району Львівської області, про що свідчить довідка Труханівської сільської ради Сколівського району Львівської області від 28.09.2017 року №979, облікова картка обєкта погосподарського обліку с. Труханів на 2016-2020 роки, акти обстеження житлово-побутових умов Труханівської сільської ради від 18.06.2016 року, від 25.09.2017 року. Відповідно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відсутні в житловому будинку, що належить на праві власності позивачу понад один рік без поважних причин. Домовленості між позивачем та відповідачами щодо постійного проживання в цьому житловому будинку не встановлювалось. Просить на підставі ст.ст.319,405 ЦК України, ст.156 ЖК України, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» позов задоволити.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 поданий позов підтримав, просить його задоволити з підстав, наведених у ньому.

Відповідачі належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи в судове засідання не зявились, про причини неявки не повідомили.

Представник третьої особи - Труханівської сільської ради Сколівського району Львівської області ОСОБА_2 не заперечила проти задоволення позову.

Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Сколівської районної державної адміністрації Львівської області ОСОБА_3 поданий позов підтримала, не заперечила проти його задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 є власником будинку, який знаходиться за адресою:вул. Шевченка, 82, в с. Труханів Сколівського району Львівської області, що підтверджується дублікатом свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30.07.2012 року, виданого на підставі рішення виконкому №35 від 22.05.2001 року (а.с.9) та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30.07.2012 року № 37252854 (а.с.10).

Відповідач зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується обліковою карткою обєкта погосподарського обліку на 2016 -2020 роки (а.с.21-22) та довідкою Труханівської сільської ради Сколівського району Львівської області про склад сім'ї № 981 від 29.09.2017 року (а.с.23).

В судовому засіданні встановлено, що у вказаному будинку відповідачі не проживають з 2007 року. Вказані обставини підтверджуються поясненнями свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, наданими в судовому засіданні.

Згідно з ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантовано кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

В свою чергу в силу ст.9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов'язань не може суперечити положенням Конвенції (ст.19 закону України «Про міжнародні договори» від 29.06.2004 року, ст. 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (п. 41 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»).

Визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням охоплюється ст. 8 Конвенції і є втручанням у їх право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним.

Окремо суд звертає увагу, що питання щодо позбавлення житла в багатьох випадках можуть охоплюватись і змістом статті 1 Протоколу 1 Конвенції, які стосуються захисту права власності (рішення Європейського Суду у справі «ОСОБА_13 проти України»).

Враховуючи конкретні обставини справи, зміст позовних вимог та надані сторонами докази, суд вважає за недоцільне розглядати питання обґрунтованості втручання у право відповідача в контексті статті 1 Протоколу 1 Конвенції.

Таким чином, втручання держави є порушенням ст.8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у п.2 ст.8 Конвенції, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (п. 47 рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»).

Відповідно до вимог частини другої ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Так, в даній ситуації втручання у право відповідачів здійснюється на підставі ст. 405 ЦК України, оскільки виходячи із матеріалів справи відповідачі є членами сім'ї власника житла (позивача).

Втручання у право відповідачів здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (його права власності, права на житло, вільне користуванням житловим приміщенням, про що ним зазначено в позовній заяві), що підпадає під виняток, передбачений п. 2 ст.8 Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети».

Суд при співставленні «балансу інтересів» враховує, що спірний будинок має статус приватного житлового фонду, користування жилими приміщеннями, в якому регулюється главою 6 ЖК України та відповідними нормами ЦК України.

Відповідачі є дочкою та онуком позивача і проживали в будинку, як члени його сім'ї, будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось.

Відповідно до ст.14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтями 15, 16, 20 ЦК передбачено право особи на судовий захист свого цивільного права у разі його порушення.

Виходячи зі змісту частини першої ст. 317 ЦК України, проживання у будинку, що є об'єктом права приватної власності, за своєю юридичною природою є складовою права користування нею як об'єктом власності.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із частиною першою ст. 156 ЖК України та ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом.

Проте, як було зазначено вище, відповідно до вимог ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно із ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, матеріалами справи підтверджується, що відповідачі не проживають в спірному будинку з 2007 року.

Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов'язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідачів, такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

З іншої сторони відповідачами в судове засідання не надано доказів, що вони проживають в спірному будинку, користуються ним, доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання в спірному будинку.

При цьому, тривала відсутність відповідачів свідчить про те, що вони мають інше місце проживання, а матеріали справи свідчать про те, що вони не є власниками житла в якому проживає позивач, а тому визнання відповідачів такими, що втратили право на користування жилим приміщенням не буде свідчити про втрату ними житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві».

Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 16.01.2012 року, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11.12.2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно - правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72,116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

З урахуванням наведеного, суд вважає позов доведеним, а тому таким, що підлягає задоволенню.

Керуючись статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтями 10, 60, 61, 213 - 215, 224-227 Цивільно процесуального кодексу України, статтями 14-16, 20, 317, 321, 405 Цивільного кодексу України, статтями 64, 65, 156 Житлового кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов задоволити.

Визнати ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6, 17.08.2005 року, такими, що втратили право користування житлом, яке знаходиться по вул. Шевченка, 82 в с. Труханів Сколівського район Львівської області, знявши з реєстрації їх місця проживання за цією адресою.

Стягнути з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, 640, 00 (шістсот сорок) гривень судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Сколівський районний суд Львівської області шляхом подання апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копій рішення.

Головуючий суддя В.Я. Курницька