АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 211/5627/16-ц 22-ц/774/1747/К/17
Справа № 211/5627/16-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22ц/774/1747/К/17 суддя Ткаченко С.В.
Категорія 59 ( ІV ) Суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Зубакової В.П.

суддів: Барильської А.П., Бондар Я.М.

за участю секретаря: Гладиш К.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу від 16 червня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», ОСОБА_4 міжрайонної виконавчої дирекції Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (на теперішній час Криворізьке відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в Дніпропетровській області) про зобовязання проведення перерахунку розміру оплати періоду тимчасової непрацездатності.

Особи, які беруть участь у розгляді справи:

позивач ОСОБА_2,

представник відповідача ОСОБА_3 акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» - ОСОБА_5,

представник відповідача ОСОБА_4 відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в Дніпропетровській області ОСОБА_6, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі ОСОБА_7 «ПівнГЗК»), ОСОБА_4 міжрайонної виконавчої дирекції Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (на теперішній час Криворізьке відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в Дніпропетровській області, надалі ОСОБА_8 фонду) про зобовязання проведення перерахунку розміру оплати періоду тимчасової непрацездатності, посилаючись на те, що він працював на підприємстві ОСОБА_7 «ПівнГЗК» електриком дільниці з ремонту та обслуговування електроустаткування ЦТВШГ. У 2014 року позивач був мобілізований до Збройних сил України, де приймав участь в антитерористичної операції (АТО). У 2015 році він був демобілізований зі Збройних сил України та повернувся на останнє місце роботи.

З 22.10.2015 року по 09.11.2015 року позивач перебував на лікарняному, про що було видано листок непрацездатності серії АГЧ № 647401, у звязку з чим йому було виплачено допомогу по тимчасовій непрацездатності у розрахунку із мінімальної заробітної плати.

Посилаючись на Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Закон України «Про військовий обовязок та військову службу», якими передбачено, що учасникам бойових дій виплата по тимчасовій непрацездатності повинна проводитися в розмірі 100 відсотків середньої заробітної плати незалежно від стажу роботи, просив суд: зобовязати ОСОБА_7 «ПівнГЗК» провести перерахунок розміру оплати перших пяти днів тимчасової непрацездатності згідно листка непрацездатності серії АГЧ № 647401 за період непрацездатності з 22.10.2015 року по 09.11.2015 року та зобовязати Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності Дніпропетровського обласного відділення ОСОБА_4 міжрайонного виконавчої дирекції (на теперішній час Криворізьке відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в Дніпропетровській області) провести перерахунок розміру оплати починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період згідно листка непрацездатності серії АГЧ № 647401 за період непрацездатності з 22.10.2015 року по 09.11.2015 року.

Рішенням Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу від 16 червня 2017 року, описки у якому виправлено ухвалою цього ж суду від 10 липня 2017 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог, посилаючись на необґрунтованість рішення суду. Так, суд не врахував, що він має статус учасника бойових дій, як за участь у антитерористичній операції на території України, так і за проходження служби у спеціальному підрозділі прикордонних військ в Афганістані, а тому має пільги визначені п. 11 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», яким передбачено виплату учасникам бойових дій допомоги по тимчасовій непрацездатності в розмірі 100 відсотків середньої заробітної плати незалежно від періоду роботи. При цьому, дії відповідача по нарахуванню такої допомоги у розмірі мінімальної заробітної плати з тих підстав, що позивач за останні 12 місяців перед перебуванням на лікарняному не працював, а перебував у зоні АТО і страхові внески роботодавцем не вносилися, є незаконним.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_2, який підтримав доводи апеляційної карги та просив її задовольнити, представника відповідача ОСОБА_7 «ПівнГЗК» - ОСОБА_5 та представника відповідача ОСОБА_8 Фонду ОСОБА_6, які, кожна окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили її відхилити, залишивши без змін рішення суду першої інстанції, як законне та обґрунтоване, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 працює у ОСОБА_7 «ПівнГЗК» електриком дільниці цеху технологічного водопостачання і шламового господарства.

У період з 14.08.2014 року по 27.09.2015 року позивач проходив військову службу за призовом під час мобілізації та, у відповідності до ст. 119 КЗпП України, за ним зберігалося робоче місце та середній заробіток, який виплачувався у період з 14.08.2014 року по 01.01.2015 року за рахунок коштів ОСОБА_7 «ПівнГЗК», а з 01.01.2015 року по 27.09.2015 року за рахунок компенсації з державного бюджету, згідно Порядку виплати компенсації за 2014-2015 роки підприємствам, установам, організаціям, фермерським господарствам, сільськогосподарським виробничим кооперативам незалежно від підпорядкування і форми власності та фізичним особам - підприємцям у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у звязку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у звязку з прийняттям на військову службу за контрактом, затвердженого Постановою КМУ від 04.03.2015 року № 105 зі змінами внесеними Постановою КМУ від 04.11.2015 року № 911.

Згідно посвідчення серії АБ №449126 від 03 червня 2015 року, позивач має статус учасника бойових дій.

З 22.10.2015 року по 09.11.2015 року позивач перебував на лікарняному.

Спір виник з приводу наявності правих підстав для проведення ОСОБА_2 виплати по тимчасовій непрацездатності в розмірі 100 відсотків середньої заробітної плати, незалежно від стажу його роботи.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції керувався ст. 19 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» та виходив з того, що позивач, як особа яка протягом останніх дванадцяти місяців перед настанням страхового випадку має страховий стаж менше шести місяців, має право на допомогу по тимчасовій непрацездатності у розмірі, який розраховується з нарахованої заробітної плати, з якої сплачуються страхові внески, але в розрахунку на місяць не вище за розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом у місяці настання страхового випадку.

Колегія суддів не може погодитися із висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно із ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6 ) як розподілити між сторонами судові витрати.

Проте, суд першої інстанції не з'ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв'язку із чим рішення в даній справі не можна визнати законним і обґрунтованим.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки, положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеногоправа, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 21 травня 2012 року (справа № 6-20цс11).

Відповідно до абз. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування», страхуванню у звязку з тимчасовою втратою працездатності підлягають особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності та господарювання, у тому числі в іноземних дипломатичних та консульських установах, інших представництвах нерезидентів або у фізичних осіб, а також обрані на виборні посади в органах державної влади, органах місцевого самоврядування та в інших органах.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 цього Закону право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у звязку з тимчасовою втратою працездатності мають застраховані громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України. Це право виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи час випробування та день звільнення), якщо інше не передбачено законом.

В ч.ч. 1,2 ст. 21 цього Закону страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала страхуванню у звязку з тимчасовою втратою працездатності та за який щомісяця сплачено нею та роботодавцем або нею страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок, крім випадків, передбачених абзацом другим цієї частини. Страховий стаж обчислюється за даними персоніфікованого обліку відомостей про застрахованих осіб Державного реєстру загальнообовязкового державного соціального страхування, а за періоди до його запровадження - у порядку та на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше.

Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

В п. 11 ст. 12 цього Закону зазначено, що учасникам бойових дій ( статті 5,6) надаються такі пільги - виплата допомоги по тимчасовій непрацездатності в розмірі 100 процентів середньої заробітної плати незалежно від стажу роботи.

Згідно розяснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», визначено, що Конституцією України кожній людині гарантовано право звернутись до суду для захисту своїх конституційних прав і свобод. Конституція має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії. Це зобов'язує суди при розгляді конкретних справ керуватись насамперед нормами Конституції України.

Відповідно до ст.8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституційні права та свободи людини і громадянина є безпосередньо діючими. Вони визначають цілі і зміст законів та інших нормативно-правових актів, зміст і спрямованість діяльності органів законодавчої та виконавчої влади, органів місцевого самоврядування і забезпечуються захистом правосуддя.

Виходячи із зазначеного принципу та гарантування Конституцією судового захисту конституційних прав і свобод, судова діяльність має бути спрямована на захист цих прав і свобод від будь-яких посягань шляхом забезпечення своєчасного та якісного розгляду конкретних справ. При цьому слід мати на увазі, що згідно зі ст.22 Конституції закріплені в ній права і свободи людини й громадянина не є вичерпними.

Оскільки, Конституція України, як зазначено в її ст.8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Чинним законодавством України утворена правова невизначеність щодо поважності такої причини для обрахування безперервності страхового стажу, як проходження особою військової служби по мобілізації в особливий період, в умовах АТО, у випадку несплати страхових внесків.

З даним твердженням погодилося і Міністерство соціальної політики України у листі від 15.12.2015 року № 696/18/99-15, в якому зазначило, що Міністерством опрацювується законопроект щодо включення періоду військової служби застрахованих осіб, призваних за призовом під час мобілізації, на особливий період, до страхового стажу та збереження страхових виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням.

У п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України № 439 від 26 червня 2015 року «Про внесення змін до Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням», затвердженого постановою КМУ № 1266 від 26.09.2001 року, визначено перелік поважних причин (обставин, подій), що надають можливість виключення терміну їх дій з розрахункового періоду визначеного страхового стажу.

При цьому, окремо зазначено, що для військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, календарні дні тимчасової непрацездатності чи відпустки у звязку з вагітністю та пологами з розрахункового періоду не виключаються.

Але, по-перше, в даному випадку мова іде про контрактну чи строкову службу, коли за особою не зберігається місце попередньої роботи із середнім заробітком і сплата податків та зборів врегульована іншими нормативними актами, а по-друге, дане положення очевидно дискримінує осіб, які мобілізовані та за якими збереглася попередня посада і середній заробіток, із якого повинні сплачуватися страхові внески.

Захист Вітчизни, її територіальної цілісності є, згідно ст. 65 Конституція України, обовязком громадянина України, тому колегія суддів приходить до висновку про можливість ототожнення служби в умовах АТО з поважними причинами (підставами) викладеними у п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України № 439 від 26 червня 2015 року «Про внесення змін до Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообовязковим державним соціальним страхуванням», незалежно від сплати внесків, оскільки сам перелік поважних причин не є вичерпним, цей висновок не суперечить чинному законодавству і констатує рівність громадянських прав та обовязків виконання соціальних пільг та гарантій у Державі. (ст. 46 ч. 1 Конституції України)

Враховуючи вищевикладене та закріплене в п. 11 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» право позивача на отримання допомоги по тимчасовій непрацездатності в розмірі 100 процентів середньої заробітної плати незалежно від стажу роботи, колегія суддів приходить до висновку про порушення відповідачами соціальних гарантій позивача, передбачених ст. 119 КЗпП України, щодо визначення його страхового стажу і, відповідно, методології оплати допомоги по тимчасовій непрацездатності.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню на підставі п.1, п.4 ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог (ч. 3 ст. 88 ЦПК України).

Якщо обидні сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. (ч. 2 ст. 88 ЦПК України).

Оскільки, позивач ОСОБА_2 звільнений від сплати судових витрат на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», відповідно до ст. 88 ЦПК України, колегія суддів стягує з ОСОБА_7 «ПінГЗК» в дохід держави 1 157, 52 грн. судових витрат за розгляд позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_7 «ПінГЗК» про зобовязання проведення перерахунку розміру оплати періоду тимчасової непрацездатності, а судові витрати в частині позовних вимог до ОСОБА_8 Фонду підлягають компенсації за рахунок держави, оскільки останній звільнений від сплати судових витрат на підставі п. 18 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.1, 4 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу від 16 червня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», ОСОБА_4 міжрайонної виконавчої дирекції Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (на теперішній час Криворізьке відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в Дніпропетровській області) про зобовязання проведення перерахунку розміру оплати періоду тимчасової непрацездатності - задовольнити.

Зобовязати Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» провести ОСОБА_2 перерахунок розміру оплати перших пяти днів тимчасової непрацездатності згідно листка непрацездатності серії АГЧ № 647401 за період непрацездатності з 22.10.2015 року по 09.11.2015 року у відповідності до вимог п. 11 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» із розрахунку в розмірі 100 процентів середньої заробітної плати.

Зобовязати Криворізьке відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в Дніпропетровській області провести ОСОБА_2 перерахунок розміру оплати починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період згідно листка непрацездатності серії АГЧ № 647401 за період непрацездатності з 22.10.2015 року по 09.11.2015 року у відповідності до вимог п. 11 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» із розрахунку в розмірі 100 процентів середньої заробітної плати.

Стягнути з ОСОБА_3 акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судові витрати у розмірі 1 157 (одна тисяча сто пятдесят сім) гривень 52 (пятдесят дві) копійки.

Інші судові витрати компенсувати за рахунок держави.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: