АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/5553/17 Номер провадження 22-ц/786/3112/17Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т. В. Доповідач ап. інст. Панченко О. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Панченка О.О.,

Суддів: Пікуля В.П., Прядкіної О.В.,

За участю секретаря: Зеленської О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 13 листопада 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку та гараж, скасування державного акту та свідоцтва, про право власності на об'єкти нерухомості, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила визнати незаконним та скасувати пункт 2 рішення виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів м. Полтави від 01.10.1991 року №496 в частині надання дозволу ОСОБА_4 на будівництво гаражу на відчуженій на його користь земельній ділянці від садиби ОСОБА_2 з її дозволу по АДРЕСА_1. Визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку, серія НОМЕР_2, виданий на ім'я ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,0041 га, кадастровий номер НОМЕР_1, з цільовим призначенням для будівництво індивідуального гаражу, розташовану за адресою АДРЕСА_1. Скасувати державну реєстрацію зазначеного Державного акту в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за №73. Визнати недійсним свідоцтво на право особистої власності на гараж від 28.07.1995 року №36 за адресою АДРЕСА_1. Визнати право власності за нею на земельну ділянку площею 0,0041 га, кадастровий номер НОМЕР_1, з цільовим призначенням для будівництва індивідуального гаражу, розташовану за адресою АДРЕСА_1. Визнати право власності за нею на гараж розміром 7,5 м х 7,0 м, який розташований за адресою АДРЕСА_1. Вважає, що дані рішення приймались з порушенням вимог чинного законодавства України, згоди на відчуження гаражу вона не надавала, а тому просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 13 листопада 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, недоведеність обставин, що мають значення для справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, вказуючи на те, що оскаржуване ОСОБА_2 рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а вимоги позивача є незаконними та необґрунтованими, позивачем не надано достатніх, належних та допустимих доказів, які б в сукупності свідчили про наявність правових підстав для задоволення позову. Також в окремій заяві ОСОБА_5 просив застосувати строк позовної давності до вимог ОСОБА_2, що викладені в апеляційній скарзі, відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі та стягнути на його користь судові витрати.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до п. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Як передбачено ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідно до рішення виконавчого комітету Полтавської міської ради депутатів трудящих від 30.11.1953 року №970 «Про затвердження матеріалів обміру кварталів та реєстрації землекористування по м. Полтава» (а.с.16-18) за ОСОБА_6 зареєстровано земельну ділянку площею 1411 кв.м за адресою АДРЕСА_1.

Згідно рішення виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів м. Полтави від 03.07.1990 року №342 «Про надання дозволу на роботи в домоволодіннях» ОСОБА_2 дозволено побудувати гараж розміром 7,50 х 6,20 м у домоволодінні за адресою АДРЕСА_1 (а.с.20).

Відповідно до рішення того ж виконавчого органу від 19.02.1991 року №97 «Про дозвіл на оформлення робіт в домоволодіннях» внесено зміни в пункт 2 рішення №342 від 03.07.1990 року та дозволено ОСОБА_2 зареєструвати в міжміському бюро технічної інвентаризації гараж «Г» розмірами 7,50 х 7,0 м у домоволодінні за адресою АДРЕСА_1 (а.с.21).

Технічний паспорт від 13.11.1990 року на домоволодіння АДРЕСА_1 оформлено на ОСОБА_6 (а.с.22-24).

ОСОБА_2 на підставі рішення виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради №33 від 18.01.2010 року було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку 0,0360 га за адресою: АДРЕСА_1 для ведення особистого селянського господарства (а.с.25).

На підставі рішення виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради №33 від 18.01.2010 року ОСОБА_2 було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с.26-27).

Також судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів м. Полтави від 01.10.1991 року №496 «Про виділення місць під будівництво гаражів» було дозволено ОСОБА_4 Георгієвичу побудувати гараж на відчуженій на його користь земельній ділянці від садиби ОСОБА_2 за її згодою по АДРЕСА_1 площею 40 кв.м. Зобов'язано ОСОБА_2 та ОСОБА_4 внести зміни в межі своїх ділянок (а.с.97).

Погодження на будівництво гаражу ОСОБА_4, ОСОБА_2 надала шляхом написання заяви (а.с.95), в якій вона підтвердила свою згоду на надання своєму родичу ОСОБА_4 земельної ділянки розміром 4,25 х 7,5 м площею 32 кв.м для будівництва гаражу.

Згідно Технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.62-69) було побудовано індивідуальний гараж.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів м. Полтави від 18.07.1995 року №270 «Про оформлення права власності на гараж» було вирішено оформити право власності на гараж по АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_4 та видати йому свідоцтво про право власності на вищезгаданий гараж (а.с.78).

На підставі Свідоцтва №36 на право особистої власності на гараж від 28.07.1995 року ОСОБА_4 належить гараж за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.77). Свідоцтво видане на підставі рішення виконавчого комітету Київської районної Ради народних депутатів №270 від 18.07.1995 року.

Технічний паспорт на гараж від 24.03.2009 року за адресою: АДРЕСА_1 оформлено на ОСОБА_4 (а.с.71-74).

Згідно рішення Київської районної в м. Полтаві ради 39 сесії п'ятого скликання від 10.12.2009 року «Про розгляд заяв громадян про надання та передачу у власність земельних ділянок», Київська районна в м. Полтаві рада вирішила передати у власність ОСОБА_4, що мешкає в АДРЕСА_2 із земель житлової та громадської забудови, земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 41 кв.м, для будівництва індивідуального гаражу (а.с.89).

На підставі згаданого рішення ОСОБА_4 було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку 0,0041 га за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.92).

Звертаючись до суду за захистом свого порушеного права, ОСОБА_2 вказувала, що дії державних органів щодо вилучення земельної ділянки у розмірі 41 кв.м. на користь відповідача та оформлення на цю земельну ділянку державного акту у 2009 році є протиправними та необґрунтованими, зважаючи на те, що згідно нормативних актів право власності на дану земельну ділянку має бути визнано за нею, а відповідний державний акт скасовано. Крім того, гараж розміром 7,0 х7,5 побудований у 1990 році та зареєстрований у БТІ за ОСОБА_2, інших гаражів за адресою її домоволодіння не існує, тому правомірним є визнання права власності на гараж саме такого розміру за позивачем, а свідоцтво на право власності ОСОБА_4 на гараж слід визнати неправомірним, оскільки видане на частину гаража.

Однак, відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд встановивши фактичні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, виходив з того, що твердження позивача стосовно того, що ОСОБА_4 без відповідних правових підстав користується гаражем за адресою: АДРЕСА_1, суперечать наданим самим позивачем письмовим документам.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає, що його таким, що ґрунтується на об'єктивному розгляді справи.

Відповідно до частини 1 статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно ч. 5 ст. 116 ЗК України, земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Судом встановлено, що Полтавська міська рада відповідно до свого рішення передала повноваження Київській районній в місті Полтаві раді щодо передачі земельних ділянок громадянам, яка на відповідній правовій підставі надала ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку та гараж за адресою: АДРЕСА_1

Жодних порушень законодавства України в процесі виникнення права власності у ОСОБА_4 на спірну земельну ділянку та гараж судом виявлено не було, позивач в свою чергу, надала згоду своєму родичу ОСОБА_4 для будівництва гаражу на спірній земельній ділянці.

Відповідно доп.п., 1, 2, 3, 8 ст. 11 Земельного кодексу України (в редакції від 18.12.1990 року) до відання міських Рад народних депутатів у галузі

регулювання земельних відносин на їх території належить: надання відповідно до статті 18 цього Кодексу земельних ділянок у володіння або користування, в тому числі на умовах оренди, а також для ведення селянського (фермерського)

господарства; реєстрація права землеволодіння, права землекористування і договорів на оренду землі; вилучення земель відповідно до статті 31 цього Кодексу; припинення права володіння або права користування земельною ділянкою чи її частиною.

Отже за наявності законних підстав, Київська районна рада у м. Полтаві мала повноваження для вилучення земельної ділянки та передачі її у користування іншій особі, а відтак будь які порушення законодавства під час відчуження спірної земельної ділянки та передачі її у користування відповідачу відсутні.

Зокрема, безпідставними є посилання апелянта щодо невірного застосування судом норми ч. 1 чт. 116 ЗК України, оскільки місцевим судом зазначеною нормою закону обґрунтовано наявність повноважень виконавчого комітету Київської районної у місті Полтаві ради 10.12.2009 року щодо передачі земельної ділянки ОСОБА_4 для будівництва гаражу.

В свою чергу, свідоцтво на право особистої власності від 28.07.1995 року на гараж є документом, що посвідчує право власності ОСОБА_4 на нього й видане на підставі відповідного рішення органу виконавчої влади, незаконність прийняття якого позивачем не доведена та не підтверджується належними доказами.

Також, ОСОБА_2 не довела існування лише одного гаража на спірній земельній ділянці.

Частиною 1 статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Докази та обставини, на які посилається апелянт, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткової юридичної оцінки не потребують, оскільки при їх встановленні та дослідженні місцевим судом дотримано норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Застосування строку позовної давності можливе лише за наявності порушення відповідачем прав позивача. Оскільки місцевим судом встановлено, що відповідачем не порушено право позивача, у задоволенні позовних вимог відмовлено саме за безпідставностю позовних вимог, то застосування строку позовної давності, про що просить ОСОБА_3 є неможливим.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення Київського районного суду м. Полтави від 13 листопада 2017 року без змін.

В свою чергу, ОСОБА_3 подав до суду апеляційної інстанції заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, в якій просив стягнути з позивача на його користь 3 800 грн., які були затрачені ним на послуги адвоката.

Проте, колегія суддів вважає, що така заява не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ч. 5 ст. 142 ЦПК України, у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов'язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Разом з тим, згідно ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Як вбачається із поданої відповідачем заяви, останній просить стягнути кошти за надання правової допомоги адвокатом ОСОБА_7, пов'язаної з розглядом справи як в суді першої інстанції та і другої.

Однак, жодних заяв чи клопотань щодо стягнення таких витрат до суду першої інстанції відповідач згідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України не надавав, місцевим судом відповідно дане питання не розглядалося, а відтак апеляційний суд в даному випадку позбавлений права здійснювати розподіл судових витрат за розгляд справи в суді першої інстанції.

Поряд з цим, надані ОСОБА_3 докази на підтвердження надання йому адвокатом ОСОБА_7 правничої допомоги, зокрема, акт виконання робіт таквитанція, не можуть вважатися достовірними доказами, оскільки є ксерокопіями, на підставі яких неможливо встановити дійсність обставин.

Крім цього, ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 06 грудня 2017 року відстрочено апелянту сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 136 ЦПК України, якщо у встановлений судом строк судові витрати не будуть сплачені, заява відповідно до статті 257 цього Кодексу залишається без розгляду, або витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли сплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення.

Оскільки апелянтом не сплачено судовий збір, то сума неоплати підлягає стягненню.

Керуючись п.1 ч. 1 ст. 374, ч.1 ст.375, ст. ст. 381 - 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 13 листопада 2017 року -залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь держави несплачений судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 1408 грн. за реквізитами:

УДКСУ у м. Полтаві Полтавської області (м. Полтава);

код отримувача ;

банк отримувача: ГУДКСУ у Полтавській області;

код банку отримувача МФО: 831019;

розрахунковий рахунок отримувача: 0002;

код класифікації доходів бюджету: 22030101;

код ЄДРПОУ суду: 02893077.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя : /підпис/ О.О. Панченко

Судді: /підпис/ В.П. Пікуль /підпис/ О.В. Прядкіна

КОПІЯ

ВІРНО: суддя Апеляційного суду

Полтавської області ____________ О.О. Панченко

Повний текст судового рішення складено і підписано членами колегії суддів 22 грудня 2017 року.