П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2017 року м. Рівне

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів : головуючого судді: Гордійчук С.О., суддів: Боймиструк С.В., Ковальчук Н.М., секретар судового засідання: Пиляй І.С.

розглянула у порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін в м. Рівному апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 11 вересня 2017 року ухваленого суддею Кушнір О.Г. в м. Рівне, у справі №562/2893/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

в с т а н о в и л а:

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 11 вересня 2017 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість на загальну суму 59 784 ,19 грн.

Вирішено питання про судовий збір.

В поданій на рішення суду апеляційній скарзі відповідач вказує на його незаконність оскільки висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи та вимогам закону. Суд не врахував, що платіжні доручення про перерахування підприємцю ОСОБА_1 поворотної фінансової допомоги не є належним та беззаперечним доказом отримання грошових коштів від ПП «Комо-Траверс» та СПД ОСОБА_4 та за своїм змістом не є правочином. Крім того, первісний кредитор не надав новому кредитору документів в підтвердження одержання відповідачем коштів згідно доручень.

Просить судове рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В запереченні на апеляційну скаргу позивач вказує, що рішення суду є законним та обґрунтованим. Просить апеляційну скаргу розглянути без його участі, рішення суду залишити без змін, а скаргу без задоволення.

В судове засідання відповідач ОСОБА_1 не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив. Проте, перед початком судового засідання подав заяву про відкладення судового засідання на іншу дату, оскільки його представник хворіє. Враховуючи наведене колегія суддів визнає неявку ОСОБА_1 неповажною та вважає за можливе розглянути справу у відсутності осіб, що не з'явились в судове засідання. Крім того, судом враховується те, що ціна позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому така категорія справ відповідно до ст..369 ЦПК України розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи із відповідача суму позики та нарахування за ч. 2 ст. 625 ЦК України, суд першої інстанції правильно виходив із того, що у відповідності до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики може бути представлено, окрім розписки, інший документ, який посвідчує передання позикодавцем визначеної грошової суми.

На підтвердження такого висновку в рішенні наведенні відповідні мотиви та докази з якими погоджується і апеляційний суд.

Із матеріалів справи вбачається і це встановлено судом, що 17 березня та 27 квітня 2015 року на рахунок підприємця ОСОБА_1 ПП «Комо-Траверс» та ФОП ОСОБА_4 відповідно, було внесено грошові кошти у сумі - 10000 грн. та 47000 грн., відповідно до платіжних доручень №10 та 13, в яких в графі „призначення платежу" зазначалося „поворотна фінансова допомога", що за аналогією закону відповідає договору позики.

26 жовтня 2016 року між ПП «Комо-Траверс» , ФОП ОСОБА_4 та позивачем ОСОБА_2 було укладено договори про відступлення права вимоги відповідно до умов яких, право вимоги про стягнення заборгованості за поворотною фінансовою допомогою із ОСОБА_1 відступленні ОСОБА_2

Відповідно до п. 14.1.257 Податкового кодексу України поворотна фінансова допомога - сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов'язковою до повернення, щодо якої внаслідок врегульовування подібних за змістом правовідносин в порядку ч. 8 ст. 8 ЦПК України підлягають застосуванню (аналогія закону) вимоги норм ЦК України щодо договору позики (Глава 71, параграф 1 ЦК України).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлено строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Суд наведене врахував та вірно вважав, що між сторонами було укладено договір про надання поворотної фінансової допомоги у письмовій формі.

Договірні відносини між сторонами підтверджуються і змістом ч. 1 ст. 207 ЦК України, згідно з якою правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, що підтверджено відповідними письмовими квитанціями.

Будь-яких доказів, в супереч ст..60 ЦПК України (в ред. 2004 р), про не отримання поворотної фінансової допомоги відповідач суду не надав і судом їх не здобуто.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 10 червня 2015 року у справі № 6-449цс15, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

За таких обставин доводи апеляційної скарги про безгрошовість позики безпідставні та спростовуються вищенаведеним.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 11 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 27 грудня 2017 року.

Головуючий:

Судді: