Справа № 752/9775/15-ц
Провадження №: 2/752/216/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2017 року Голосіївський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ладиченко С.В.,

при секретарі Мороз О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Київської міської Ради, Департаменту земельних ресурсів при КМДА, третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_5 про визнання сумісної спільної власності на майно, поділ сумісної спільної власності в рівних частинах, поділ, визнання права власності на частину земельної ділянки отриманої у шлюбі,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 в червні 2015 року звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 Київської міської Ради, Департаменту земельних ресурсів при КМДА, третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_5 про визнання частково недійсним Рішення про передачу в приватну власність земельної ділянки і Державного акту на право власності на землю, визнання сумісної спільної власності на майно, поділ сумісної спільної власності в рівних частинах, поділ, изнання права власності на частину земельної ділянки отриманої у шлюбі.

В судовому засіданні позивач відмовився від частини позовних вимог в частині визнання частково недійсним Рішення про передачу в приватну власність земельної ділянки і державного Акту про право власності на землю ОСОБА_2 виданого на підставі Рішення Київської міської ради.

В остаточній редакції своїх позовних вимог позивач просив: 1) постановити рішення про задоволення позовних вимог до відповідача ОСОБА_2, визнавши майно (земельну ділянку) розташовану за адресою АДРЕСА_1, за експертною оцінкою вартістю 254754 грн., оформлену відповідачем ОСОБА_2 державним актом на право власності на земельну ділянку розмірами 0,0326 га. НОМЕР_1, який був виданий на підставі рішення Київської міської ради від 29 вересня 2003 року, № 24/898, разом з сусідом ОСОБА_6, набутим нею в шлюбі з відповідачем як сумісну власність набуту в шлюбі; 2) Здійснивши поділ даного майна в рівних частках, виділивши їй частину земельної ділянки, визнавши за нею право власності на 1/2 частину даної земельної ділянки в розмірі 0,12225 га. вартістю 127 377 грн.; 3) стягнути з відповідачаа понесені нею судові витрати по справі.

У мотивування своїх позовних вимог відповідно до заяви «про зміну підстав позовних вимог» (а.с.160) позивач вказує, що 10.01.1994 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_2 19.05.2014 року за рішенням суду цей шлюб був розірваний.

Під час шлюбу у 2002 році вона з відповідачем ОСОБА_2 придбала ? частини житлового будинку АДРЕСА_1, розташованого на земельній ділянці, яка не була приватизована попередніми власниками.

У зв'язку з тим, що придбане майно було оформлене на ім'я відповідача в порядку дарування останній не визнав нею право власності в зв'язку з чим вона була позбавлена можливості володіти, користуватися та розпоряджатися спільним сумісним майном, в зв'язку з чим в неї виникла необхідність звернутися в суд з позовом про поділ майна, а також визнати договір дарування вищевказаного будинку удаваним так як відповідач з метою усунення її від права сумісної власності, оформив угоду не договором купівлі продажу, а даруванням.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 01.10.2014 року її позов був задоволений, договір дарування вищевказаного будинку, від 09.11.2002 р. був визнаний удаваним правочином, також визнано цей договір, як договір купівлі-продажу. Відповідно було судом здійснено поділ даного будинку та визнане за нею право власності на 3/8 частки у праві власності на будинок АДРЕСА_1. Це рішення ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03.02.2015 року було залишено без змін.

З письмової пропозиції відповідача ОСОБА_2 від 21.04.2015 року про врегулювання спору сплатою їй компенсації , вона дізналася, що під час перебування в шлюбі в 2003 році відповідач оформив державний акт на право власності на земельну ділянку розмірами 0,0326 га. НОМЕР_1, який був виданий на підставі рішення Київської міської ради від 29 вересня 2003 року № 24/898.

Позивач вважає, що дана земельна ділянка також відноситься до нерухомого майна, яке як і будинок отримане нею в спільну сумісну власність і вона має право на 1/2 частину даної земельної ділянки набути у власность як спільне майно подружжя набуте під час шлюбу.

Відповідно до ст.377 ЦК України, до особи яка набула право власності на житловий будинок, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій він розміщений, без зміни його цільового призначення в обсязі та на умовах,встановлених для попереднього землевласника.

За приписами ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа що засвідчує його право власності.

За визначенням ч.2 ст.152 ЗК України, власник земелько ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь яких порушень його права на землю, навіть якщо такі порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримують змінені позовні вимоги та відмовились від частини позовних вимог про визнання частково недійсним Рішення Київської міської ради про передачу в приватну власність земельної ділянки і державного Акту про право власності на землю ОСОБА_2 виданого на підставі цього Рішення Київської міської ради.

Відповідач та представник відповідача позов не визнали, посилаючись не те що земельна ділянка набута шляхом приватизації землі у порядку встановленому законом ще у 2003 році, а не як придбання майна подружжя. Позивач знала про приватизацію землі з самого початку, оскільки як дружина відповідача була в курсі всіх справ. Вважають що у позивача взагалі сплинули строки позовної давності для звернення до суду.

Відповідач Київська міська Рада явку свого представника в судове засідання не забезпечила. Надіслала до суду письмові заперечення на позов, у яких просить у задоволенні позову відмовити, а розгляд справи проводити без її представника. Письмові заперечення цього відповідача на позов долучені до матеріалів справи на а.с.104-106.

Відповідач Департамент земельних ресурсів при КМДА явку свого представника в судове засідання не забезпечив. Надіслав до суду письмові заперечення на позов, у яких просить у задоволенні позову відмовити, а розгляд справи проводити без представника Департаменту земельних ресурсів при КМДА. Письмові заперечення цього відповідача на позов долучені до матеріалів справи на а.с.28-29, 84-85.

Третя особа без самостійних вимог ОСОБА_5 заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те що позовні вимоги є неконкретизованими. Вона набула право власності на земельну ділянку у порядку спадкування після свого батька ОСОБА_6 який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Рішення Київської міської ради від 29 вересня 2003 року № 24/898 вважає винесеним відповідно до вимог законодавства та таким що не може бути скасованим після спливу 14 років після набрання ним чинності.

Вислухавши позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, третю особу ОСОБА_5, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.

В судовому засіданні встановлено, що 10.01.1994 року сторони зареєстрували шлюб. який 19.05.2014 року за рішенням суду був розірваний.

Вищезазначеним судовим рішенням було встановлено, що з січня 2012 року сторони не підтримують шлюбних стосунків, не ведуть спільного господарства, мають окремий бюджет та проживають за різними адресами.

У 2002 році відповідач ОСОБА_2 за договором дарування набув ? частини житлового будинку АДРЕСА_1, розташованого на земельній ділянці, яка не була приватизована попередніми власниками.

В 2003 році відповідач в порядку приватизації земельної ділянки на підставі рішення Київської міської ради від 29 вересня 2003 року № 24/898 набув право власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в розмірі ? частин від 0,0326 га у АДРЕСА_1, та оформив державний акт на право власності на земельну ділянку розмірами.(а.с.79.80-82).

На підставі рішення Київської міської ради від 29 вересня 2003 року № 24/898 відповідач ОСОБА_2 приватизував ? земельної ділянки від 0,0326 га у АДРЕСА_1, а інша ? частина цієї земельної ділянки у порядку приватизації була набута у власність ОСОБА_6(а.с.108-110,111).

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Належну йому частину земельної ділянки на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом(а.с.197) отримала його дочка ОСОБА_5 яка була залучена судом у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 01.10.2014 року договір дарування вищевказаного будинку, від 09.11.2002 р. відповідачу ОСОБА_2 був визнаний удаваним правочином, також визнано цей договір, як договір купівлі-продажу.

Відповідно було судом здійснено поділ даного будинку та визнане за ОСОБА_1 право власності на 3/8 частки у праві власності на будинок АДРЕСА_1 від 03.02.2015 року було залишено без змін.

Відповідно до державного акту про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого на підставі рішення Київської міської ради від 29.09.2003 р. №24/898, ОСОБА_2 є власником ? земельної ділянки площею від 0,0326 га, яка розташована по АДРЕСА_1.

Згідно зі ст. 13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Відповідно до ч. 1 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного Кодексу України, а також інших законів, що видаються відповідно до них (ч. 2 цієї статті).

Відповідно до ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі:

а)придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами;

б)безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності;

в)приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування;

г)прийняття спадщини;

ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку та право постійного користування нею виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно із ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Дійсно, відповідно до ст.377 ЦК України, до особи яка набула право власності на житловий будинок, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій він розміщений, без зміни його цільового призначення в обсязі та на умовах,встановлених для попереднього землевласника.

За приписами ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа що засвідчує його право власності.

За визначенням ч.2 ст.152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь яких порушень його права на землю, навіть якщо такі порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Земельна ділянка в розмірі ? частини від площі0,0326 га, яка розташована по АДРЕСА_1 набута відповідачем ОСОБА_2 в порядку реалізації свого права на приватизацію землі, та не була придбана за спільні кошти подружжя.

Таким чином у даному випадку не може застосовуватись правила рівності часток подружжя у разі придбання майна.

Помилковою та такою що не може бути задоволеною є вимога позивача про своє право власності на 1/2 частину даної земельної ділянки, як набуту у власность як спільне майно подружжя набуте під час шлюбу. Від цього не може бути задоволена похідна позовна вимога про здійснення поділу даного майна в рівних частках, з виділенням частини земельної ділянки у власність, та визнання права власності на 1/2 частину даної земельної ділянки в розмірі 0,12225 га. вартістю 127377 грн.

Відповідно до державного акту про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого на підставі рішення Київської міської ради від 29.09.2003 р. №24/898, ОСОБА_2 є власником ? земельної ділянки площею від 0,0326 га, яка розташована по АДРЕСА_1.

Рішення Київської міської ради від 29.09.2003 р. №24/898 винесене відповідно до ст.ст.81,116,118,121 ЗК України. Цим рішенням передана у приватну власність земельна ділянка саме відповідачу ОСОБА_2 у відповідній частині (а.с.110) в порядку приватизації.

Це рішення Київської міської ради не скасоване, є чинним та враховується судом при розгляді справи як підстава набуття права власності відповідачем ОСОБА_2

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 57-61, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст.78,81,116,125,126,152 ЗК України, ст.69, 71 СК України, ст.ст.377, 392 ЦК України,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Київської міської Ради, Департаменту земельних ресурсів при КМДА, третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_5 про визнання сумісної спільної власності на майно, поділ сумісної спільної власності в рівних частинах, поділ, визнання права власності на частину земельної ділянки отриманої у шлюбі - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання через Голосіївський районний суд м. Києва апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С.В. Ладиченко