У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоМостової Г.І.,
суддів: Євграфової Є.П., Завгородньої І.М., Мазур Л.М., Попович О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Закарпатм'ясопромсервіс», третя особа: Приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Хребтань НаталіяМетодіївна, про визнання неправомірними дій щодо підписання іпотечного договору та визнання іпотечного договору недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 10 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), Товариство з обмеженою відповідальністю «Закарпатм'ясопромсервіс» (далі - ТОВ «Закарпатм'ясопромсервіс») про визнання неправомірними дій щодо підписання іпотечного договору та визнання іпотечного договору недійсним.

На обґрунтування вимог ОСОБА_6 посилався на те, що 03 серпня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Закарпатм'ясопромсервіс» (далі - ВАТ «Закарпатм'ясопромсервіс»), правонаступником якого є ТОВ «Закарпатм'ясопромсервіс», від імені якого діяв директор ОСОБА_7, та Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (далі -АКБ «ТАС-Комерцбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Хребтань Н.М. і зареєстрований у реєстрі за № 3400.

Згідно із підп. і, ї п. 7.3.8 Статуту ВАТ «Закарпатм'ясопромсервіс» прийняття рішень про передачу майна товариства у заставу, або укладення товариством правочинів на суму, що безпосередньо або опосередковано перевищують еквівалент 50 000 грн відноситься до компетенції наглядової ради товариства. Відповідно до статуту товариства та закону директор не мав права підписувати договір від імені ВАТ «Закарпатм'ясопромсервіс», а тому, позивач, як кінцевий бенефіціар ТОВ «Закарпатм'ясопромсервіс», просив суд визнати такий договір недійсним.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 08 квітня 2016 року позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Визнано недійсним іпотечний договір від 03 серпня 2007 року, укладений між ВАТ «Закарпатм'ясопромсервіс» та АКБ «ТАС-Комерцбанк», посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Хребтань Н.М. та зареєстрований у реєстрі за № 3400.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 10 серпня 2016 року рішення Ужгородського міськрайонного суду від 08 квітня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 порушує питання про скасування рішення суду апеляційної інстанції із залишенням в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Судом встановлено, що 03 серпня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ВАТ «Закарпатм'ясопромсервіс» в особі директора ОСОБА_7, що діяв на підставі рішення загальних зборів ВАТ «Закарпатм'ясопромсервіс» (від 30 вересня 2006 року протокол № 01/06) укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу та зареєстрований у реєстрі за № 3400.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Отже, враховуючи викладене, у разі якщо до суду з позовом про визнання недійсним правочину звертається особа, яка не є його стороною, то вона повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів оспорюваним правочином.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_6 зазначав, що він, будучи бенефіціаром ТОВ «Закарпатм'ясопромсервіс», вважає, що при укладенні іпотечного договору від 03 серпня 2007 року, його сторонами не було дотримано вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, а також іншими нормами чинного в Україні законодавства в редакціях, чинних на момент укладення оспорюваного договору, чим порушені його законні права та інтереси (т. 1 а.с. 2 зворот).

На підтвердження ОСОБА_6 додав до позовної заяви Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 12 листопада 2015 року (а.с. 8).

Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо визначення кінцевих вигодоодержувачів юридичних осіб та публічних діячів» від 14 жовтня 2014 року та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення діяльності Національного антикорупційного бюро України та Національного агентства з питань запобігання корупції» 12 лютого 2015 року внесені зміни до низки нормативних актів, серед яких Кодекс України про адміністративні правопорушення, Господарський кодекс України, Закон України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму», Закон України «Про державну реєстрацію юридичних та фізичних осіб-підприємців» та інших.

Відповідно до ст. 64-1 ГК Україниусі підприємства, крім державних та комунальних підприємств, зобов'язані встановлювати свого кінцевого бенефіціарного власника, регулярно оновлювати і зберігати інформацію про нього та надавати її державному реєстратору, у випадках та в обсязі, передбачених законом.

Термін «кінцевий бенефіціарний власник (контролер)» розуміється у значенні, що вживається в Законі України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» (Господарський Кодекс України доповнено ст. 64-1 згідно із Законом № 1701-VII від 14 жовтня 2014 року; текст ст. 64-1 із змінами, внесеними згідно із Законом № 198-VIII від 12 лютого 2015 року; абзац другий частини першої ст. 64-1 із змінами, внесеними згідно із Законом № 198-VIII від 12 лютого 2015 року; назва ст. 64-1 із змінами, внесеними згідно із Законом № 198-VIII від 12 лютого 2015 року).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» від 14 жовтня 2014 року № 1702-VII кінцевий бенефіціарний власник (контролер) - це фізична особа, яка незалежно від формального володіння має можливість здійснювати вирішальний вплив на управління або господарську діяльність юридичної особибезпосередньо або через інших осіб, що здійснюється, зокрема, шляхом:

· реалізації права володіння або користування всіма активами чи їх значною часткою, права вирішального впливу на формування складу, результати голосування;

· вчинення правочинів, які надають можливість визначати умови господарської діяльності, давати обов'язкові до виконання вказівки або виконувати функції органу управління;

· прямого або опосередкованого (через іншу фізичну чи юридичну особу) володіння однією особою самостійно або спільно з пов'язаними фізичними та/або юридичними особами часткою в юридичній особі у розмірі 25 чи більше відсотків статутного капіталу або прав голосу в юридичній особі. При цьому кінцевим бенефіціарним власником (контролером) не може бути особа, яка має формальне право на 25 чи більше відсотків статутного капіталу або прав голосу в юридичній особі, але є агентом, номінальним утримувачем (номінальним власником) або єтільки посередником щодо такого права.

Закон зобов'язує юридичних осіб (крім політичних партій, творчих спілок та їх територіальних осередків, адвокатських об'єднань, торгово-промислових палат, державних органів, органів місцевого самоврядування та їх асоціацій) подавати державному реєстратору інформацію: про свого кінцевого бенефіціарного власника (контролера), у тому числі кінцевого бенефіціарного власника (контролера) її засновника, якщо засновник - юридична особа; про структуру власності засновників - юридичних осіб, яка дає можливість встановити фізичних осіб - власників істотної участі цих юридичних осіб.

Обов'язок поширюється як на новостворених юридичних осіб так і на тих, які зареєстровані до набуття чинності законом. Якщо перші розкриватимуть інформацію під час реєстрації створення юридичної особи, то другі - протягом десяти місяців з моменту набуття чинності, шляхом подачі державному реєстратору юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців реєстраційної картки (форма 4).

Ухвалюючи рішення, суд апеляційної інстанції не врахував, що поняття кінцевого бенефіціара (контролера), як особи, що має можливість здійснювати вирішальний вплив на управління або господарську діяльність юридичної особи безпосередньо або через інших осіб, введено в законодавство України у жовтні 2014 року та не з'ясував, яким чином були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача укладанням оспорюваного договору іпотеки станом на 03 серпня 2007 року та у чому саме полягало таке порушення, невизнання або оспорення.

Після встановлення наявності порушеного права позивача як кінцевого бенефіціара (контролера) ТОВ «Закарпатм'ясопромсервіс» станом на 03 серпня 2007 року і необхідності його захисту, необхідно встановлювати обставини, з якими закон пов'язує визнання правочину - іпотечного договору від 03 серпня 2007 року, укладеного між ВАТ «Закарпатм'ясопромсервіс» та АКБ «ТАС-Комерцбанк» - недійсним.

Враховуючи, що суд апеляційної інстанції не встановив фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи, оскаржуване судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду апеляційної інстанції із передачею справи на новий розгляд до цього ж суду.

Керуючись ч. 3 ст. 335, ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 10 серпня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Г.І. Мостова Є.П. Євграфова І.М. Завгородня Л.М. Мазур О.В. Попович