РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 643/11488/15-ц

Провадження № 2/643/3259/17

07.12.2017 р. м. Харків

Московський районний суд м. Харкова під головуванням судді Горбунової Я.М., при секретарі Арестовій І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про визнання пунктів договорів недійсними, стягнення суми, відшкодування збитків та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що 23.05.2015 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб NISSAN JUKE. На виконання вказаного договору 23.05.2015 року позивач здійснив адміністративний платіж відповідачу у розмірі 57070 грн., поніс витрати з послуг банку (комісія) у розмірі 500 грн. Посилаючись на той факт, що вказаний договір частково суперечить актам цивільного законодавства, позивач просить суд визнати недійсними слова «адміністративний платіж (10%)» в Додатку №1 до вказаного договору; визнати недійсним пункт 12.1. статті 12 вказаного договору; стягнути з відповідача на користь позивача 57070 грн. сплачені за недійсним правочином, 500 грн. збитків, судові витрати на правову допомогу у розмірі 2300 грн., 10000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Позивач надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, повідомлявся про час та місце розгляду справи вчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомив.

Дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 23.05.2015 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб NISSAN JUKE. На виконання вказаного договору 23.05.2015 року позивач здійснив адміністративний платіж відповідачу у розмірі 57070 грн., поніс витрати з послуг банку (комісія) у розмірі 500 грн.

Ці обставини підтверджуються договором фінансового лізингу та квитанцією.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати зокрема інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Разом з тим, адміністративний платіж, визначений договором, це платіж за підготовку документів для укладення договору.

Так, відповідно до договору №д01017 фінансового лізингу адміністративний платіж це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у додатку №1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

На підставі викладеного, суд вважає, що включення до лізингових платежів виду платежу, як адміністративного платежу не відповідає законодавству України, так як не передбачений у вичерпному переліку, встановленому ч. 2 ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» і тому підлягає визнанню недійсним.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем було сплачено адміністративний платіж відповідачу у розмірі 57 070 грн. та послуги банку (комісія) у розмірі 500 грн. у звязку із чим, позивач поніс витрати.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

На підставі вищевикладених норм закону відповідач повинен повернути безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 57070 грн., як повернення виконаного за недійсним правочином, так як обовязок по сплаті адміністративного платежу в сумі 10% вартості лізингу є недійсною, а отже у відповідача немає підстав для отримання грошей та їх утриманню, також позивачу підлягає повернення завданий збиток у розмірі 500 грн., як кошти сплачені в якості комісії за послуги банку.

Позивач також просить стягнути з відповідача моральну шкоду у сумі 10 000 грн.

Однак позивачем не надано суду жодних доказів того, що він дійсно переніс моральні і душевні страждання, і тому сума компенсації моральної шкоди, заявлена позивачем, не підлягає задоволенню.

Позивач просить суд стягнути з відповідача витрати за послуги правової допомоги у розмірі 2300 грн.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та адвокатом ОСОБА_2 укладено договір про надання правової допомоги від 03.07.2015 р., гонорар складає 2300 грн.

Суд вважає, що витрати за послуги правової допомоги у розмірі 2300 грн. підлягають задоволенню, оскільки знайшли своє документальне підтвердження в матеріалах справи, про що свідчить копія квитанції.(а.с.37)

Згідно з ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 60, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ :

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним слова «Адміністративний платіж (10%)» в додатку №1 до договору фінансового лізингу №д01017 від 23.05.2015 р., укладеного між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна».

Визнати недійсним пункт 12.1 статті 12 Договору фінансового лізингу №д01017 від 23.05.2015 р., укладеного між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_1 57 070 (пятдесят сім тисяч сімдесят) грн. 00 копійок.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_1 збитки у розмірі 500 грн. 00 копійок.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 2300 грн. 00 копійок.

В задоволенні іншої частини відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на користь держави судовий збір у розмірі 1550 грн. 10 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через районний суд до апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Я.М. Горбунова