Справа № 653/3677/17
Провадження № 2/653/1238/17
РІШЕННЯ

іменем України

(заочне)

"04" грудня 2017 р.

Генічеський районний суд Херсонської області у складі:

головуючої судді Шарко Н.А.,

секретаря Карпенко І.Д.,

за участю позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Генічеську цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

встановив:

ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачам на праві спільної часткової власності належить квартира № 109, розташована в будинку № 5-А по вул. Курасова у м. Генічеську, Херсонської області. Позивачі зареєстровані у вказаній квартир та фактично в ній проживають. У зазначеній квартирі зареєстрований відповідач ОСОБА_3, але з квітня 2005 року не проживає, виїхав на постійне місце проживання до АР Крим. Відповідач жодних дій по утриманню квартири не здійснює. У той же час його реєстрація у квартирі, призводить до того, що позивачі змушені більше сплачувати за житлово-комунальні послуги, у звязку з чим змушені звернутись до суду з вказаним позовом.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала свої позовні вимоги з підстав викладених у позові, просила їх задовольнити. Зазначила, що відповідач є її колишнім чоловіком. Однак у 2005 р. останній поїхав на заробітки до АР Крим, та фактично там залишився проживати. Жодних речей його у квартирі не має, зв'язок з ним вона з донькою не підтримує. Вказала, що наявність реєстрації відповідача у її квартирі призводить до того, що вони змушені більше сплачувати за комунальні послуги.

Позивач ОСОБА_2 у судове засідання не зявилась, надала письмову заяву про розгляд справи у її відсутність у звязку з її перебування в зоні АТО.

Відповідач у судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена шляхом направлення поштового повідомлення. Причини неявки, та свою правову позицію стосовно заявлених позовних вимог не повідомила, а тому суд вважає за можливе згідно вимог ст.ст. 224, 226 ЦПК України провести заочний розгляд даної справи.

Суд, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи і оцінивши надані докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 належить 2/3 частки квартири АДРЕСА_2, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 21 січня 1998 року та договором дарування від 02 червня 1998 року, зареєстрованим в реєстрі за № 767.

ОСОБА_2 належить 1/3 частка квартири АДРЕСА_2, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 21 січня 1998 року.

У вказаній квартирі зареєстрований ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом Генічеської міської ради Херсонської області № 3362 від 22.09.2017 року.

Зі змісту рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 05 серпня 2013р. вбачається, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано. При цьому як зазначила позивач у судовому засіданні, її колишній чоловік покинув сімю ще у 2005р.

Крім того, зі змісту акту складеним депутатом міської ради ОСОБА_4 вбачається, що дійсно за адресою: м. Генічеськ вул. Курасова,5-а, кв.№109 відповідач не проживає з 2005р., жодних речей його за вказаною адресою не має.

Таким чином ОСОБА_3 зареєстрований, проте не проживає у квартирі позивачів без поважних причин більш ніж встановлені законом строки, не цікавиться житлом, не приймає ніякої участі в його утриманні.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст. 391 Цивільного кодексу України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ст. 9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як за підстав і в порядку, передбаченому законом.

Стаття 319 Цивільного кодексу України передбачає, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сімї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право.

Згідно ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України, передбачені, спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій цієї особи щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщенні.

Судом встановлено, що єдиними власниками спірної квартири АДРЕСА_3, на даний час є позивачі.

Відповідач ОСОБА_3 зареєстрований у даній квартирі, поважності причини його відсутності у спірній квартирі понад дванадцять років не встановлено, відповідач не приймає участі у витратах по утриманню квартири, не сплачує комунальні та інші платежі.

Відповідно до ст. 158 Житлового кодексу наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму.

Судом встановлено, що відповідач не є членом сім'ї позивачів, договір найму між сторонами не укладався, у виконавчому комітеті не реєструвався, будь-яких усних домовленостей, договірних відносин між сторонами щодо користування зазначеним житлом не існує.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відсутність відповідача за місцем реєстрації понад один рік, без поважних причин та відсутність іншої домовленості між власниками житлового приміщення та відповідачем, дають підстави зробити висновок, що відповідач, обравши собі інше місце проживання, спірне житло залишив і в ньому не проживає понад встановлені законом терміни без поважних причин, не сплачує витрати на утримання квартири, у звязку з чим втратив право користування житловим приміщенням, а тому позовні вимоги є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, слід зазначити, що прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відповідно є підставою для зняття цієї особи з реєстрації.

Керуючись ст.ст. 212-215, 224-228 ЦПК України, суд

вирішив:

позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_4.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається з дня отримання копії рішення.

Суддя ОСОБА_5