РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

14.12.2017

Франківський районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді Козюренко Р.С.

за участі секретаря судових засідань ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики, суд,-

в с т а н о в и в:

позивач звернувся в суд із позовною заявою до відповідача ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 09 липня 2016 року між ними був укладений договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу позику у розмірі 10 210,00 Євро, а останній зобовязувався повернути її до 09 жовтня 2016 року. Відповідач свої боргові зобовязання перед позивачем не виконав, позику не повернув, а тому позивач був змушений звернутись до суду із вимогою щодо стягнення з відповідача заборгованості за цим договором.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не зявився, хоча належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи.

Згідно ст.ст.169, 224 ЦПК України суд вважає, що справу слід слухати у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечує позивач.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, зясувавши дійсні обставини справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Право на судовий захист передбачається ст.55 Конституції України. Згідно із ст.ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За змістом ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року справа № 6-79цс14.

Відтак, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13.

Досліджуючи оригінал договору позики від 09 липня 2016 року та оригінал розписки в судовому засіданні судом встановлено, що в договорі позики вказана точна сума, яку позивач надає відповідачу (10 210,00 Євро), вказана кінцева дата повернення такої позики (до 09 жовтня 2016 року), вказані сторони Договору, а також є підписи обох сторін. Розписка підтверджує факт передачі позикодавцем зазначеної грошової суми позичальнику. Таким чином, цими доказами підтверджується факт укладення між ОСОБА_3 і ОСОБА_4договору позики та виникнення у відповідача боргового зобовязання перед позивачем.

Стаття 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобовязань та закріплює основний принцип виконання зобовязань принцип належного виконання, що стосується як субєктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527 -545 ЦК України).

За змістом ст. 526 ЦК України належне виконання зобовязання це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України (ч.1 ст. 1050 ЦК України). За змістом ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною першою ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч.1 ст. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст. 192 ЦК України).

Такими випадками є ст. 193, ч.4 ст. 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року №959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року №185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ч.1 ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч.2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч.3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.

Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобовязання, передбачені, зокрема, у ст. 1048 ЦК України, та при застосуванні ст. 625 ЦК України.

Відповідно до вимог ч. 3 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ немає для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що оскільки відповідач у вказаний в договорі позики строк добровільно не виконав взяті на себе зобовязання у звязку із чим утворилася заборгованість перед позивачем, тому виникають підстави для стягнення з відповідача на користь позивача борг у розмірі 10 210,00 Євро, що еквівалентно 295477,40 грн., а також 3% річних за період з 09.10.2016 до 05.05.2017 .

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215, 218, 224-226 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, борг в сумі 10 210 (десять тисяч двісті десять) євро, що еквівалентно 295 477 (двісті девяносто пять тисяч чотириста сімдесят сім) гривень 40 (сорок) копійок, 5 075 (п'ять тисяч сімдесят п'ять) гривень 74 (сімдесят чотири) копійки 3% річних від суми боргу за період з 09.10.2016 по 05.05.2017, а всього 300 553 (триста тисяч п'ятсот п'ятдесят три) гривні 14 (чотирнадцять) копійок.

Стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави 8 000 (вісім тисяч) гривень судового збору.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Львівської області через Франківський районний суд м.Львова.

Суддя Козюренко Р.С.