АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2017 року м.Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Шебуєвої В.А., Махлай Л.Д.

при секретарі Горак Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою представника Міністерства оборони України Андрєєва Дмитра Віталійовича на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15 травня 2017 року,

встановила:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що він проходив військову службу у Демократичній Республіці Афганістан з 29.06.1984 року по 27 квітня 1986 року та з 28.02.1985 року по 27.04.1986 року.

При виконанні службового обов`язку у вищезазначеній республіці він отримав множинне вогнепальне осколкове поранення правої гомілки та плеча, що призвело до розвитку численних захворювань.

Згідно довідки до акта огляду МСЕК серії 10 ААБ №219538 від 25.12.2014 року йому була встановлена 3 група інвалідності.

Після проведення лікування стан його здоров`я не покращується, він вимушений тривалий час лікуватися, проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури. У зв`язку з отриманим пораненням та подальшим погіршенням у зв`язку з цим стану здоров`я порушено його нормальний життєвий стан, він позбавлений можливості реалізувати свої нормальні життєві зв`язки, звички та бажання. Значна частина пенсії, яку він отримує, витрачається на придбання ліків та оздоровлення, постійні медичні огляди, санаторне лікування тощо.

Посилаючись на вказані обставини та положення ст.23, 170, 1167 ЦК України, ст.17 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 21 жовтня 2014 року у справі №3-86гс14, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Міністерства оборони України на його користь моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 15 травня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 20 000 грн.

В решті позову відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник Міністерства оборони України Андрєєв Д.В., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Свої доводи обґрунтовує тим, що позивачем не зазначено, якими неправомірними діями чи бездіяльністю Міністерства оборони України йому заподіяно моральну шкоду. Підстави для застосування приписів ст.1167 ЦК України відсутні, оскільки вказана стаття регулює правовідносини, які виникають з наявності вини одного суб`єкта перед іншим. Вину Міністерства оборони України жодним документом не підтверджено. Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" на дані правовідносини не поширюється, оскільки матеріали справи не містять доказів, що позивач проходив військову службу в Збройних Силах України або був військовослужбовцем іншого утвореного відповідно до законів України військового формування та правоохоронного органу спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України. Міністерство оборони України не є правонаступником Міністерства оброни СРСР, а тому не є належним відповідачем у справі.

В судовому засіданні представник Міністерства оборони України Дорожинська А.Д. апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

В письмовій заяві від 08.08.2017 р. ОСОБА_1 просив апеляційний суд розглядати справу без його участі та участі його представника.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що у 1985 році, при виконанні службових обов`язків у Демократичній Республіці Афганістан, позивач отримав вогнепальне осколкове поранення, йому встановлена третя група інвалідності, що є наслідком захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби. Моральну шкоду має відшкодувати держава в особі Міністерства оборони України.

Проте повністю погодитись із таким висновком суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Судом установлено, що з 28 лютого 1985 року по 27 квітня 1986 року ОСОБА_1 проходив військову службу у Демократичній Республіці Афганістан у складі діючої Радянської Армії у період бойових дій.

Відповідно до довідки Глухівсько-Ямпільського об`єднаного міського військового комісаріату Сумської області від 16.02.2012 р. №11 вказана служба підлягає зарахуванню до трудового стажу позивача для призначення пенсії на пільгових умовах - один місяць за три місяці (а.с.15).

Відповідно до довідки Глухівсько-Ямпільського об`єднаного міського військового комісаріату Сумської області від 16.02.2012 р. №12, ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій згідно ст.6 п.2 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (Афганістан) (а.с.7).

Відповідно до архівної довідки архіву воєнно-медичних документів військово-медичного музею Міноборони Росії від 30.08.2007 р. №6/3/3/0-310, ОСОБА_1 11 липня 1985 року отримав множинне вогнепальне осколкове поранення правової гомілки та плеча, з приводу чого знаходився на лікуванні ОмедБ в/ч НОМЕР_1 (Шинданд) з 11.07.1985 р. по 15.07.1985 р. Після лікування відбув у частину. Поранення отримав під час бойової операції (а.с. 9).

Відповідно до витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця (протокол № 287 від 24.02.2012 року), вищевказане поранення призвело до розвитку наслідків перенесеної контузії головного мозку у вигляді захворювань: "Стійких наслідків перенесеної ЗЧМТ (контузії-1985 р.), дисциркуляторної енцефалопатії ІІ ст. з астено-невротичним, цефалгічним синдромами, ІХС, дифузний кардіосклероз СНІ, ФКІ, ГБ ІІ ст." (а.с.10).

25 грудня 2012 року позивачу встановлена третя група інвалідності внаслідок захворювання, яке пов`язане з проходженням військової служби, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК (а.с.13).

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, наявність шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.

Суд першої інстанції у порушення вищевказаних положень закону та вимог ст. 212-214 ЦПК України належним чином не дослідив, чи доведено позивачем факт протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України, чи наявний причинний зв`язок між шкодою і протиправним діями заподіювача шкоди та вини відповідача в її завданні. При цьому Міністерство оборони України доводило відсутність своєї вини, але суд належної оцінки його доводам не надав.

При вирішення спору суд першої інстанції виходив також з положень ст. 17 Закону України від 20 грудня 1991 року "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", відповідно до якої відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку.

При цьому судом не взято до уваги, що відповідно до ст.3 цього Закону його дія поширюється на:

1) військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей;

2) військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти;
3) військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей.

З огляду на те, що завдання моральної шкоди позивач пов`язує з отриманими ним захворюваннями внаслідок множинного вогнепального поранення під час виконання у 1985 році інтернаціонального обов`язку в складі Радянської Армії, посилання суду першої інстанції на положення ст. 17 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", як на підставу для задоволення позову, є необґрунтованим.
Разом з тим, відповідно до ст.4 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.
Відповідно до п.2 ст.6 цього Закону учасниками бойових дій визнаються: учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів).

Положеннями вказаного Закону не передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок ушкодження здоров`я під час бойових дій на території інших держав.
З огляду на викладене, а також враховуючи відсутність доказів протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України по відношенню до позивача, відсутності причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та діями відповідача в її завданні, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.
Висновок Верховного Суду України, зроблений у постанові від 21 жовтня 2014 року у справі №3-86гс14, на який посилався позивач в позовній заяві, не може бути врахований при розгляді даної справи, оскільки фактичні обставини у вказаній справі відрізнялись від обставин даної справи та стосувались обов`язку держави в особі її уповноваженого органу державного управління - Міністерства оборони України відшкодувати шкоду, завдану майну інших осіб внаслідок вибуху військових боєприпасів у мирний час, та шкоду, яку заподіяно внаслідок незаконних дій та бездіяльності військовослужбовців при здійсненні ними своїх повноважень.

При цьому вину посадових осіб військової частини у вибухах поблизу с.Новобогданівка було встановлено вироком військового місцевого суду у кримінальній справі.

Судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, його висновки не відповідають дійсним обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення спору, що у відповідності до ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України колегія суддів

Вирішила:

Апеляційну скаргу представника Міністерства оборони України Андрєєва Дмитра Віталійовича задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15 травня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді:

Справа №760/4457/17
Апеляційне провадження №22-ц/796/7875/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Оксюта Т.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.