Справа № 509/4685/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2017 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :

судді Гандзій Д.М.

при секретарі Задеряка Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь клопотання заступника директора АО «Казкоммерцбанк» про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення Бурлинського районного суду ЗКО від 12.01.2011 року про стягнення з ОСОБА_1 боргу, -

ВСТАНОВИВ :

27 листопада 2017 року до Овідіопольського районного суду Одеської області надійшло клопотання заступника директора АО «Казкоммерцбанк» про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення Бурлинського районного суду ЗКО від 12.01.2011 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь АО «Казкоммерцбанк» суму у розмірі 487441 тенге та повернення державного мита в сумі 14623 тенге, а всього на суму 502064 тенге.

В судове засідання боржниця ОСОБА_1 не з`явилася, про дату, місце та час судового розгляду клопотання належним чином повідомлена, що підтверджується особистою розпискою з підписом, причини неявки суду не повідомила, надіславши до суду письмовий відзив на клопотання, в якому просила суд відмовити у задоволенні клопотання іноземного суду про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення на території України рішення Бурлинського районного суду ЗКО від 12.01.2011 року про стягнення з неї боргу, мотивуючи його безпідставністю та необґрунтованістю.

Дослідивши матеріали клопотання суд вважає, що в його задоволенні слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 462 ЦПК України, рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Відповідно до ст. 463 ЦПК України - рішення іноземного суду може бути предявлено до примусового виконання в Україні протягом трьох років з дня набрання ним законної сили, за винятком рішення про стягнення періодичних платежів, яке може бути предявлено до примусового виконання протягом усього строку проведення стягнення з погашенням заборгованості за останні три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 468 ЦПК України, клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 468 ЦПК України, клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадку, якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи;

Відповідно до ст. 51 Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, підписаної країнами-учасницями СНД у м. Мінську 22 січня 1993 року, ратифікованої 11 листопада 1994 року, передбачено, що кожна з договірних сторін на умовах, передбачених цією Конвенцією, визнає і виконує наступні рішення, винесені на територіях інших Договірних Сторін: а) рішення установ юстиції по цивільних і сімейних справах, включаючи затверджені судом мирові угоди по таких справах і нотаріальні акти у відношенні грошових зобов'язань (далі - рішень); б) рішення судів по кримінальних справах про відшкодування збитку.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 53 Конвенції про правову допомогу та правові відносини в цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, клопотання про дозвіл примусового виконання рішення подається в компетентний суд Договірної Сторони, де рішення підлягає виконанню. Воно може бути подано й у суд, що виніс рішення в справі в першій інстанції. Цей суд направляє клопотання судові, компетентному винести рішення по клопотанню. До клопотання про дозвіл примусового виконання рішення додаються: а) рішення або його засвідчена копія, а також офіційний документ про те, що рішення набуло законної сили і підлягає виконанню або про те, що воно підлягає виконанню до набуття законної сили, якщо це не випливає із самого рішення; б) документ, з якого випливає, що сторона, проти якої було винесене рішення, що не прийняла участі в процесі, була в належному порядку і вчасно викликана в суд, а у випадку її процесуальної недієздатності була належним чином представлена; в) документ, що підтверджує часткове виконання рішення на момент його пересилання; г) документ, що підтверджує угоду сторін, по справах договірної підсудності.

Згідно зі ст. 54 вище зазначеної конвенції, клопотання про визнання і дозвіл примусового виконання рішень, передбачених у статті 51, розглядаються судами Договірної Сторони, на території якої повинне бути здійснене примусове виконання. Суд, що розглядає клопотання про визнання і дозвіл примусового виконання рішення, обмежується встановленням того, що умови, передбачені цією Конвенцією, дотримані. У випадку, якщо умови дотримані, суд виносить рішення про примусове виконання. Порядок примусового виконання визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої повинне бути здійснене примусове виконання.

Статтею 55 Конвенції про правову допомогу та правові відносини в цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, передбачено, що у визнанні передбачених статтею 52 рішень і у видачі дозволу на примусове виконання може бути відмовлено у випадках, якщо: а) відповідно до законодавства Договірної Сторони, на території якої винесене рішення, воно не набуло законної сили або не підлягає виконанню, за винятком випадків, коли рішення підлягає виконанню до набуття законної сили; б) відповідач не прийняв участі в процесі внаслідок того, що йому або його уповноваженому не був вчасно і належно вручений виклик до суду; в) у справі між тими ж сторонами, про той же предмет і по тій же підставі на території Договірної Сторони, де повинно бути визнане і виконане рішення, було вже раніше винесене рішення, що вступило в законну силу, або мається визнане рішення суду третьої держави, або якщо установою цієї Договірної Сторони було раніше порушено провадження по даній справі; г) відповідно до положень цієї Конвенції, а у випадках, не передбачених нею, відповідно до законодавства Договірної Сторони, на території якої рішення повинно бути визнане і виконане, справа відноситься до виняткової компетенції її установи; д) відсутній документ, що підтверджує угоду сторін у справі договірної підсудності; е) минув термін давності примусового виконання, передбачений законодавством Договірної Сторони, суд якої виконує доручення.

Судом встановлено, що рішенням Бурлинського районного суду ЗКО від 12.01.2011 року позов АО «Казкоммерцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АО «Казкоммерцбанк» суму в розмірі 87441 тенге, державне мито в розмірі 14623 тенге, а всього суму в розмірі 502064 тенге, в іншій частині позову відмовлено.

Суд зясував, що відповідачка ОСОБА_1, не приймала особистої участі в судовому засіданні 12.01.2011 року в Бурлинському районному суді ЗКО, не знала про дату, час та місце судового розгляду справи, і в матеріалах клопотання відсутні такі докази, а зі змісту нотаріально посвідченої довіреності виданої ОСОБА_1 на імя ОСОБА_2 від 08.11.2010 року, яка приймала участь в судовому засіданні, наданої до свого відзиву відсутні повноваження представниці на ведення справ у суді, повне або часткове визнання позовів, укладення мирової угоди та будь яких інших процесуальних дій, наданих представниці, тобто представниця ОСОБА_1 ОСОБА_2, без належних на те повноважень на ведення справи в суді - не мала законного права в Булинському районному суді ЗКО приймати участь в судовому засіданні по розгляду вищевказаної справи, представляючи інтереси відповідачки ОСОБА_1 без відповідних повноважень від останньої на ведення справи в суді і тим більше визнавати частково позов АО «Казкоммерцбанк».

Крім того, з огляду на викладене, суд приходить до висновку, що 3-річний термін предявлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні, передбачений ст. 463 ЦПК України - минув, ОСОБА_1, не приймала особистої участі у справі та не уповноважувала на прийняття участі своїх представників в судовому засіданні 12.01.2011 року в Бурлинському районному суді ЗКО, тобто були порушені її процесуальні права на участь у розгляді справи та буди своєчасно повідомленою про дату, час та місце судового розгляду судом, який розглядав справу, де вона є відповідачкою, а тому клопотання задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 462,463,468 ЦПК України, -

УХВАЛИВ :

В задоволенні клопотання заступника директора АО «Казкоммерцбанк» про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення Бурлинського районного суду ЗКО від 12.01.2011 року про стягнення з ОСОБА_1 державного мита відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги в 15-денний строк з дня винесення ухвали.

Суддя Д.М. Гандзій