Справа № 463/1148/16-ц
Провадження № 2/463/202/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Гирич С. В.

при секретарі судового засідання Попович Х.І.

за участю позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

районної адміністрації Львівської міської ради ОСОБА_6

в м. Львові

у відкритому судовому засіданні,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7, ОСОБА_5 районної адміністрації Львівської міської ради про визнання недійсним договору дарування, скасування розпорядження та визнання права власності на спадкове майно за заповітом,

ВСТАНОВИВ:

позивачі звернулися в суд з позовом до відповідачів про визнання недійсним договору дарування від 14.11.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_7 та зареєстрованого в реєстрі за №5280; скасування розпорядження ОСОБА_5 районної адміністрації Львівської міської ради від 30.10.2002 року про затвердження висновку Львівського обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» №1/8315 від 07.08.2002 року «Про визначення ідеальних долей між співвласниками в будинку №55 на вул. Втіхи»; визнання за ОСОБА_1 права власності на будинок №55 по вул. Втіхи у м. Львові в порядку спадкування за заповітом.

Свої позовні вимоги мотивують тим, що первинними власниками будинку №55 по вул. Втіхи у м. Львові були ОСОБА_2-І.І. та ОСОБА_8, батьки позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_4 04.09.2003 року ОСОБА_1 на підставі договору дарування набув у власність від батька ОСОБА_2-І.І. 27/100 ідеальних частин будинку та спірних будівель за адресою: м. Львів,вул. Втіха, буд.55. Також в будинку проживає ОСОБА_2 на підставі договору дарування від батька ОСОБА_1 Відповідач проживає разом із позивачами. Про наявність заповіту складеного від імені матері ОСОБА_1 стало відомо лише 14.05.2015 року з Витягу із спадкового реєстру, а про його зміст - 15.05.2015 року, отримавши завірену копію заповіту від 13.10.1988 року зареєстрованого за №5-4048. Зі змісту даного заповіту вбачається що ОСОБА_8 заповідає ОСОБА_1 належну її на праві власності одну другу частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель. Аналогічно ОСОБА_2-І.І. заповів ОСОБА_1 одну другу даного житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель. Водночас, в 2015 році позивачам стало відомо, що 30.10.2002 року розпорядженням ОСОБА_5 районної адміністрації затверджено висновок ЛОДКБТІ та ОЕ №1/8315 від 07.08.2002 року «Про визнання реальних долей між співвласниками будинку №55 на вул. Втіхи». Згідно даного висновку, ОСОБА_8 володіє приміщеннями, що складають 73/100 ідеальних частини, а ОСОБА_2І.І. володіє приміщеннями, що складають 27/100 ідеальних частин. Разом з тим, про саму підставу набуття у власність відповідачем 73/100 ідеальних частин будинку №55 по вул. Втіхи у м. Львові, стало відомо лише отримавши відповідь на адвокатський запит 15.05.2015 року, до якої була долучена копія договору дарування. Вважать, що відповідач скористався станом своєї матері, яка на той час хворіла, а сам зміст, порядок посвідчення договору та стан дарувальника, на час укладення викликає сумнів та свідчить про його недійсність. З аналогічних підстав вважає суперечливим, чи дійсно ОСОБА_8 та ОСОБА_2-І.І. звертались, як до ЛОДКБТІ та ЕО за висновком про визначення ідеальних долей між співвласниками будинку №55 на вул.Втіха у м. Львові, так і в подальшому до ЛРА ЛМР з приводу його затвердження. Враховуючи вище наведене, позивач ОСОБА_1 вважає, що являється єдиним спадкоємцем за заповітом матері та батька будинковолодіння №55 по вул. Втіхи у м. Львові, а відтак, позивачі звернулись до суду з відповідним позовом, який просять задоволити.

Позивачі та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі з підстав, передбачених в ньому. Представник позивача додатково зазначила, що спірний будинок був збудований подружжям ОСОБА_8 та ОСОБА_2-І.І., та належав їм як спільне майно подружжя. Перед смертю матері, відповідач почав швидко оформляти документи на розподіл та виділення частин будинку із явним відхиленням від рівності часток. В позивачів дійсно виникають сумніви з приводу укладення договору дарування саме померлою, таке вчинене з порушенням законодавства. Також, померла хворіла на рак, пройшла хіміотерапію, приймала ліки, що вказує на стан ОСОБА_8, під час якого вона не могла усвідомлювати значення своїх дій. Окрім цього, в межах порушеного кримінального провадження на даний час проводиться почеркознавча експертиза. Позивач ОСОБА_1 зазначив, що на час смерті з матірю проживав батько, а також на території подвіря в окремому будинку, який брат розбудував, жив останній із сімєю, проте догляд матері здійснював саме позивач з дружиною. Мати ніколи не говорила про спірний договір дарування, про його існування та розпорядження про затвердження розподілу часток він не знав. На його думку все це робив сам відповідач, оскільки після оформлення такого розподілу новий будинок перейшов у власність позивача.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні проти позову заперечив з підстав його необґрунтованості та безпідставності. Вважає, що позивачами пропущено строк позовної давності. Додатково пояснив, що будинок під літерою А2 у якому проживає він із сімєю, за адресою м.Львів, вул. Втіхи, 55, були розбудовані із літньої кухні, збудований ним за власні кошти. Після того, як батьки сторін купили будинок із земельною ділянкою, за їх згодою було оформлено документи на будівництво будинку. Через деякий час батьки склали на позивача заповіт на старий будинок. Він за згодою батьків на частині ділянки збудував і закінчив у 2000 роках новий будинок, у якому проживав із сімєю. Проте на будинок правовстановлюючі документи не були оформлені. Перед смертю матері, за згодою обох батьків було прийнято рішення про оформлення документів, для цього визначено частки у праві власності і розпорядженням районної адміністрації такі були затверджені. Частки матері була більшою за рахунок нового будинку. Згодом мати за згодою батька вирішила подарувати йому свою частку, а батько мав подарувати свою частку позивачу. Під час оформлення договору дарування був присутній також батько, який дав свою згоду на це. Також зазначив, що сам договір дарування посвідчувався вдома, підписувався особисто матірю. Після цього, через декілька років батько подарував свою частку позивачу, а він своєму сину. Поки батько жив позивач мовчав, а після його смерті вирішив заволодіти всім майном. Тому вважає, що позов є надуманий. При цьому ствердив, що мати дійсно хворіла на рак, але до останніх днів життя була при свідомості, розуміла значення своїх дій. А тому просить в задоволенні позову відмовити за безпідставністю.

Представник відповідача ОСОБА_5 районної адміністрації Львівської міської ради проти обґрунтованості позову заперечила. Вважає, що позивачі жодних доводів та правових підстав для скасування розпорядження не надано. Вважає, що на підставі заяви ОСОБА_8 та ОСОБА_2-І.І., було вчинено відповідні дії у відповідності до положень законодавства. На підставі спірного розпорядження їм було оформлено право власності на частки у будинку. При цьому ствердила, що позивач не міг не знати про існування вказаного розпорядження, оскільки батько через декілька років подарував йому свою частку і правова підстава набуття права власності на частку батька у всіх документах, в тому числі договорі дарування зазначена саме спірне розпорядження. Окрім того просить врахувати, що обоє подружжя згідні були з таким розпорядженням і за його життя не оспорювали його.

Відповідач приватний нотаріус ОСОБА_7 в останнє судове засідання не зявився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином. Будучи присутнім в судовому засіданні 10.11.2017 року проти позову також заперечив. Додатково пояснив, що дійсно ним було посвідчено договір дарування 73/100 ідеальних частин будинку, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Втіхи, 55 від імені ОСОБА_8 на імя ОСОБА_4, за згодою чоловіка дарувальника. У звязку із хворобою ОСОБА_8 оспорюваний правочин було посвідчено за адресою проживання дарувальника, при посвідчені на момент оспорюваного правочину існував Порядок вчинення нотаріальних дій, який був затверджений «Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України». Доводи позивачів про відсутність підпису на договорі дарувальника ОСОБА_8 є хибним, оскільки на вищезазначеному договорі дарування рукою дарувальника написано її прізвище, імя, по-батькові і реєстрі нотаріальних дій стоїть підпис дарувальника «Жінко», з чого випливає висновок, що вона на той час підписувала так документи. Він перевірив дієздатність особи і вважає, що ОСОБА_8 усвідомлювала правові наслідки даного правочину, розуміла значення своїх дій та могла керувати ними. При укладенні цього договору швидше за все був присутній чоловік ОСОБА_8, оскільки у відповідності до документів договору він оформляв від нього письмову заяву згоду на укладення цього договору. Позовна вимога про визнання недійсним договору дарування є безпідставною, і такою, що не підлягає задоволенню.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, оглянувши матеріали справи, постановляючи рішення відповідно до вимог ст.265 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає, що в позові слід відмовити в повному обсязі виходячи з наступних підстав.

Згідно із положеннями ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Як вбачається із договору дарування (а.с.14 том 1), 14.11.2002 року ОСОБА_8 та ОСОБА_4 уклали договір дарування 73/100 частин будинку за адресою: м. Львів, вул. Втіхи, 55, який в цілому складається з семи кімнат, жилою площею 129,3 кв.м. та двох кухонь. Будівлі та споруди відповідно до довідки-характеристики від 13.11.2012 року складаються з: цегляного будинку - літера А-2, цегляного гаража - літера Б, цегляного сараю - літера В, воріт металічних - літера №1, огорожі з металічної сітки - літера №2, огорожі з металічної сітки - літера №3, хвіртки металічної - літера №4, замощення - літера І, відмостки - літера II. При цьому у користування обдарованого переходить: приміщення ІІ/2.3 кв.м. 1 (веранда); 2-1/26.9 кв.м. (хол); 2-2/21.8 кв.м. (житлова); 2-3/15.7 кв.м. (житлова); 2-4/2.9 кв.м. (санвузол); 2-5/10.2 кв.м. (кухня); 2-6/2.6 кв.м. (ванна); 2-7/1.9 кв.м. (кладова); 2-8/13.9 кв.м. (коридор); 2-9/22.0 кв.м. (житлова); 2-10/16.4 кв.м. (житлова); 2-11/3,9 (санвузол); 2-12/14.3 кв.м. (житлова); гараж Б пл. 29,3 кв.м.; сарай В пл.29.4 кв.м. Площа приміщень не включених в загальну - 2.3 кв.м. В спільному трестуванні двох співвласників будинку котельня під індексом III площею 3.8 кв.м.

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Також, відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. ст. 317, 319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Вказане у договорі дарування майно, належало ОСОБА_8 згідно свідоцтва право власності серії ЛЖ0707 (а.с.55 том 1), виданого на підставі розпорядження ОСОБА_5 районної адміністрації від 08.11.2002 року №1530.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається із матеріалів позовної заяви, позивачі мотивують свій позов тим, що ОСОБА_8 не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними при укладенні спірного договору.

Так, дійсно, відповідно до положень ст.225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Однак положення ст.225 ЦК України,2003 року до вказаного договору застосовувати не можна, оскільки договір укладений 14.11.2002 року до вступу в силу вказаного правового акту.

На час укладення спірної угоди ЦК Української РСР мав подібні норми, зокрема ст.55 ЦК, яка передбачала, що угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина, а також

ст. 52 ЦК, яка передбачала, що недійсною є угода, укладена громадянином, визнаним недієздатним через душевну хворобу або недоумство. До такої угоди застосовуються наслідки, передбачені статтею 51 цього Кодексу.

Разом з тим, з підстав передбачених ст.55 ЦК Української РСР сама ОСОБА_8 вказану угоду не оспорювала.

Судом встановлено, що дійсно ОСОБА_8 тривалий час хворіла, приймала лікування, що стверджується долученими до справи медичними документами, відповіддю Комунальної 6-тої міської поліклініки м. Львова (а.с.195).

Проте, як вбачається із висновку судово-психіатричної експертизи №03/К від 10.05.2017 року (а.с.215-221 том 1), на момент укладення договору дарування 14.11.2002 року, на момент звернення до ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» про надання висновку про призначення ідеальних долей, а також на момент звернення із заявою до ОСОБА_5 районної адміністрації Львівської міської ради про затвердження висновку ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» №1/8315 від 07.08.2002 року ОСОБА_8 тяжким психічним розладом не страждала, могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. При цьому експертами у висновку експертизи детально проведено аналіз історії хвороби ОСОБА_8 та встановлено, що на час укладення даної угоди та складання відповідних документів, вона приймала лише звичайну норму «трамадолу»,та «метоклапамід». А з 21.11.2002 року їй призначено додатково знеболююче суміш «анальгіну» та «димедролу» (а.с.220 зв). З врахуванням цього експерти також прийшли до висновку про те, що ОСОБА_8 за своїм психічним станом була спроможна самостійно приймати рішення, враховуючи лікування, яке вона приймала у період з серпня 2002 року по грудень 2002 року. Будь-яких відомостей щодо впливу на свідомість ОСОБА_8 лікування, яке проводилось в звязку із її захворюванням у матеріалах цивільної справи та медичній документації не простежується.

При цьому суд враховує, що у розясненнях, викладених у п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», зазначено, що слід врахувати, що підставою для визнання правочину недійсним відповідно до ст. 225 ЦК може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 р. у справі N 6-9цс12, постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 р. у справі N 6-131цс14, постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 28 вересня 2016 р. у справі N 6-1531цс16).

Допитана в судовому засіданні ОСОБА_9 показала, що дійсно тітка ОСОБА_8 хворіла. Свідок, будучи медиком, на прохання позивача певний час доглядала за померлою в період з листопада по лютий місяць. Пояснила, що ОСОБА_8 приймала ліки, відчувала сильні болі. Проте сама ходила, себе обслуговувала, вона не замічала якихось відхилень у її психічному стані. Про договір дарування нічого не говорила.

Свідок ОСОБА_10, який був однокласником відповідача, показав, що підтримував дружні відносини з відповідачем, часто бував у нього в гостях і постійно спілкувався з його мамою - ОСОБА_8Дійсно в останні роки перед смертю вона хворіла, проте була свідома до кінця життя.

Свідок ОСОБА_11, яка є дружиною відповідача, в судовому засідання пояснила, що була присутня при укладенні договору. Померла сама підписувала вказаний договір та була при свідомості. Також зазначає, що в період хвороби доглядала за ОСОБА_8 Остання була вольовою жінкою, боролася із захворюванням і усвідомлювала свої дії. З приводу дарування частки, свекруха сама з свекром погодилися на таку угоду.

Свідок ОСОБА_12, яка є дружиною позивача, в судовому засідання пояснила, що певний час жила біля ОСОБА_8 Вона з чоловіком почали будувати будинок, проте після народження двійнят, перейшли жити до її батьків. Через деякий час вона дізналась, що у їх будинку почав жити відповідач, на прохання позивача виїхати не погодився. Вона та її чоловік доглядали матір і вона постійно з нею спілкувалася. До кінця життя мати була при свідомості.

Свідок ОСОБА_13, яка була дільничним лікарем суду казала, що вона лікувала ОСОБА_8, яка хворіла раком грудної залози, від чого і померла. Зазначила, що спочатку матір приходила в поліклініку на прийом, а останні місяці відвідувала її вдома. Перед смертю померла була адекватною, усвідомлювала значення своїх дій. Ліки, які приймала ОСОБА_8 не впливали на її психіку, а були знеболюючими.

Суд вважає, що показання вказаних свідків також доводять той факт, що ОСОБА_8 перед смертю, зокрема в період укладення договору дарування, усвідомлювала значення своїх дій та керувала ними і жодних розладів психіки не виявляла.

Відповідно до положень ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З врахуванням наведених обставин, суд вважає, що при укладенні договору дарування волевиявлення ОСОБА_8 було вільним і відповідало її внутрішній волі, оскільки зібрані у справі докази не свідчать про те, що в момент складення заповіту вона не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними. Не здобуто доказів того, що внаслідок захворювання, вона приймала ліки, які могли вплинути на її свідомість чи дієздатність.

А тому, вимоги про визнання недійсним договору дарування від 14.11.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі за №5280 до задоволення не підлягає.

Суд також вважає, що не підлягають до задоволення і вимоги позивачів про скасування розпорядження ОСОБА_5 районної адміністрації Львівської міської ради від 30.10.2002 року про затвердження висновку Львівського обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» №1/8315 від 07.08.2002 року «Про визначення ідеальних долей між співвласниками в будинку №55 на вул. Втіхи»; визнання за ОСОБА_1 права власності на будинок №55 по вул. Втіхи у м. Львові в порядку спадкування за заповітом, оскільки такі вимоги жодним чином не обґрунтовані та належними доказами не підтверджуються.

В судовому засіданні позивачі посилалися на те, що ОСОБА_8 не могла підписати заяви від 01.08.2002 року (а.с.76-77), які подавали до районної адміністрації для прийняття вказаного розпорядження, оскільки вона в той час перебувала на лікуванні і окрім того підпис її на заяві посвідчений 09.09.2002 року.

Допитаний свідок ОСОБА_14, в судовому засідання пояснив, що станом на 2002 рік був начальником ЛКП № 507 і саме він 09.09.2002 року завіряв підписи ОСОБА_8 на заявах, які подавалися до районної адміністрації. Він ствердив, що особу та її чоловіка, яким завіряв підписи не пригадує, але ствердив, що за існуючої практики він завіряв підписи виключно у присутності особи і наявності у неї паспорта. Дата написання заяви та завірення підпису можуть не відповідати через те, що особа перший раз могла прийти без паспорта. Але детально обставини складання та підписання заяв не зміг пригадати.

В судовому засіданні встановлено, що на підставі розпорядження ОСОБА_5 районної адміністрації Львівської міської ради від 30.10.2002 року про затвердження висновку Львівського обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» №1/8315 від 07.08.2002 року «Про визначення ідеальних долей між співвласниками в будинку №55 на вул. Втіхи» було оформлено право власності ОСОБА_8І на 73/100 частки житлового будинку № 55 по вул. Втіха в м. Львові, а її чоловікові ОСОБА_15 на 27/100 частки житлового будинку № 55 по вул. Втіха в м. Львові.

Як вбачається із копії договору (а.с.14 т.1) 14.11.2002 року ОСОБА_8 подарувала свою частку відповідачу ОСОБА_4, а ОСОБА_15 04.09.2003 року подарував свою частку 27/100 позивачу ОСОБА_1, який 26.02.2008 року подарував цю частку своєму сину - іншому позивачу ОСОБА_2 (а.с.22 т.1).

Таким чином, за своє життя ОСОБА_8 та ОСОБА_15 не оспорювали вказане розпорядження ОСОБА_5 районної адміністрації Львівської міської ради, вони розпорядилися своїм майном на законних підставах і лише 04.09.2003 року отримавши у дар частку 27/100 ОСОБА_1, а 26.02.2008 року отримавши у дар вказану частку ОСОБА_2,стали власниками спірного майна. Тому спірним розпорядженням ОСОБА_5 районної адміністрації їх права не порушені і не могли бути порушені, оскільки на час прийняття цього розпорядження вони не мали жодного відношення до спірного майна.

Не підлягають до задоволення також вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на будинок № 55 з господарськими та надвірними будинками по вул. Втіха у м. Львові в порядку спадкування на підставі заповіту від 13.10.1988 року (а.с.19т.1 ) складеного ОСОБА_8 на користь ОСОБА_1, оскільки в судовому засіданні встановлено, що на час смерті ОСОБА_8 власником спірного будинку № 55 по вул. Утіхи в м. Львові не була, а отже він у спадкову масу не входив і не підлягав спадкуванню.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 258, 259, 263, 265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

в задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7, ОСОБА_5 районної адміністрації Львівської міської ради про визнання недійсним договору дарування від 14.11.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі за №5280; скасування розпорядження ОСОБА_5 районної адміністрації Львівської міської ради від 30.10.2002 року про затвердження висновку Львівського обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» №1/8315 від 07.08.2002 року «Про визначення ідеальних долей між співвласниками в будинку №55 на вул. Втіхи»; визнання за ОСОБА_1 права власності на будинок №55 по вул. Втіхи у м. Львові в порядку спадкування за заповітом, - відмовити за безпідставністю.

На рішення може бути подана апеляційна скарга в строки і порядок передбачені ст. 294 ЦПК України до Апеляційного суду Львівської області через місцевий суд.

Суддя: Гирич С.В.