Провадження № 2/761/6761/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Юзькової О.Л.

при секретарі Голопич Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про захист прав споживача фінансових послуг, стягнення пені,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. На виконанні у Вiддiлі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управлiння юстицiї у місті Києвi перебувало виконавче провадження № 49333924 за виконавчим листом від 16.06.2015 на примусове виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05.02.2015 у справі № 761/31065/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Державний ощадний банк України» про стягнення заборгованості за вкладом в загальному розмірі 165 433,14 доларів США. 09 лютого 2016 року державним виконавцем Вiддiлу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управлiння юстицiї у місті Києвi Гречухом Олегом Ярославовичем було належно оформлено та передано до виконання Розпорядження № 49333924 / 9 про переказ валютних коштів у розмірі 165 430,14 доларів США, які обліковувались на рахунку органу ДВС з обліку депозитних сум, що обслуговується Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України», скорочена назва АТ «Укрексімбанк» на користь стягувача у виконавчому провадженні № 49333924 ОСОБА_1. На виконання зазначеного Розпорядження № 49333924 / 9 органом ДВС було направлено, а Відповідачем отримано Платіжне доручення в іноземній валюті від 22 лютого 2016 року № 1 про переказ валютних коштів у розмірі 165 430,14 доларів США, які обліковувались на рахунку органу ДВС з обліку депозитних сум № 6612, що обслуговується Відповідачем - на рахунок Позивача № НОМЕР_1 в закордонному банку Приорбанк (вул. В. Хоружей, 31А, Мінськ, Білорусь). Однак, зазначене Платіжне доручення від 22.02.2016 № 1 було виконано Відповідачем лише 01 березня 2016 року, що підтверджується відповідним відбитком штампу Відповідача на зазначеному Платіжному дорученні від № 1, а також, додатково, Зведеним меморіальним ордером Відповідача від 01 березня 2016 року 17:59:07. Кошти валютного переказу надійшли на рахунок Позивача № НОМЕР_1 в банку Приорбанк 03 березня 2016 року, що підтверджується відповідним повідомленням. Зважаючи на вимоги чинного законодавства України, загальне прострочення виконання Платіжного доручення від 22 лютого 2016 року № 1 - становить п'ять днів. Отже, порушене Відповідачем цивільне право Позивача на своєчасне виконання переказу належних йому коштів - підлягає захисту шляхом стягнення з Вiдповiдача на користь Позивача передбаченої законом пені за прострочення виконання переказу коштів, відповідно до приписів статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», якою встановлено відповідальність банків та інших суб'єктів при здійсненні переказу коштів. Платіжне доручення на переказ коштів було отримано Відповідачем 22.02.2016, а передбачений п. 8.4 ст. 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» триденний строк виконання переказу сплив 25.02.2016, отже пеню відповідно до п. 32.2 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» має бути нараховано з 26.02.2016 до 01.03.2016, а всього - за п'ять днів (в лютому місяці 2016 року 29 днів). Відтак, пеня, яка підлягає стягненню з Відповідача на користь Позивача за прострочення виконання Платіжного доручення від 22 лютого 2016 року №/1, становить: 165 430,14 доларів США ? 0.1% ? 5 днів = 827,15 доларів США (вісімсот двадцять сім доларів США 15 центів). Зважаючи на викладене, враховуючи Закон України України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Закон України 2Про захист прав споживачів» позивач просить суд стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на його користь пеню у розмірі 827,15 доларів США за прострочення на п'ять днів виконання Платіжного доручення від 22 лютого 2016 року № 1.

В подальшому позивач збільшив заявлені вимоги та просив суд стягнути з відповідача і майнову відповідальність за прострочення виконання грошового зобов»язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України у розмірі 3% річних за вісім днів прострочення, а саме 108,48 доларів США.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав вимоги, просив задовольнити. Додатково пояснив, що доводи представника Відповідача щодо застосування до спірних правовідносин постанови Правління НБУ від 04.12.2015 № 863 - прямо суперечить ст.ст. 4, 14 ЦК України, ст.ст. 37, 56 Закону України «Про Національний банк України», а також усталеній практиці Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ стосовно зазначених постанов. Станом на сьогодні в Єдиному державному реєстрі судових рішень міститься 29 судових рішень Вищого спецiалiзованого суду України з розгляду цивiльних та криминальних справ, які містять правовий висновок про те, що нормативно-правові акти Національного банку України не є актами цивільного законодавства в розумінні статті 4 Цивільного Кодексу України, і таке правове регулювання здійснюється в межах адміністративно-правових відносин Національного банку України з банківськими установами, які охополюються його наглядовою діяльністю, - а відтак ці акти не встановлюють нових прав або обов'язків для громадян, і не можуть зачіпати їх права, свободи та інтереси.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову. Зазначив, що загальні правила розрахунків в іноземній валюті резидентів та нерезидентів - клієнтів банків в Україні регулюється, зокрема, Законом України «Про Національний банк України, Законом України «Про банки і банківську систему», Декретом КМУ «про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 р. № 15-93. За положеннями чинного законодавства України. НБУ має право обмежувати або тимчасово заборонити проведення валютних операцій на території України, зокрема. операцій з вивезення, переказування і пересилання за межі України валютних цінностей. У відповідності до ч. 1 ст. 7 Декрету у розрахунках між резидентами і нерезидентами в межах торговельного обороту використовується як засіб платежу іноземна валюта та грошова одиниця України - гривня. Такі розрахунки здійснюються лише через уповноважені банки в порядку, установленому Національним банком України.Так, дійсно Головним територіальним управлінням юстиції у м. Києві 22.02.2016 р. засобами системи «Коієнт-банк» було надано платіжне доручення в іноземній валюті від 22.02.2016 р. № 1 на переказ коштів у розмірі 165 430,14 доларів США на користь позивача. На час виконання операції Банк керувався, зокрема, постановою Правління НБУ від 04.12.2015 р. № 863 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному валютному та валютному ринках України» та листом Національного банку України від 29.01.2016 р. № 25-0005/8349 «Про виконання індикаторів підозрілих фінансових операцій». Відповідно до вказаного листа НБУ банки були зобов»язані забезпечити здійснення всебічного аналізу документів та інформації про фінансову операцію, їх учасників, а також скласти висновок за результатами аналізу. Роз»яснення щодо формування висновку були доведені до структурних підрозділів банку службовою запискою Управління методології банківських операцій від 10.12.2016 р. № 197-3/114. Згідно до п.п 17 п. 6 зазначеної постанови, якщо сума платіжного доручення на перерахування за межі України іноземної валюти була більше еквівалента 50 000,00 доларів США, то уповноважений банк подав до НБУ скановані копії документів для підтвердження можливості його виконання. Підтверджені операції виконувались не раніше четвертого операційного дня з дня подання уповноваженим банком інформації про цю операцію в реєстрі «Інформація про намір купівлі та/або перерахування безготівкової валюти в розрізі суб»єктів». Клієнт був поінформований співробітниками банку про вимоги зазначених нормативних документів. Відтак вимоги позивача є безпідставними, банк діяв в межах чинних нормативних актів.

Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлено, і не заперечується сторонами, що на виконанні у Вiддiлі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управлiння юстицiї у місті Києвi перебувало виконавче провадження № 49333924 за виконавчим листом від 16.06.2015 на примусове виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05.02.2015 у справі № 761/31065/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Державний ощадний банк України» про стягнення заборгованості за вкладом в загальному розмірі 165 433,14 доларів США.

Статтею 45 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що грошові суми, стягнуті з боржника, зараховуються державним виконавцем на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби. В подальшому, за письмовою заявою стягувача, стягнуті грошові суми можуть бути перераховані державним виконавцем на зазначений ним рахунок у банку або в іншій фінансовій установі чи надіслані на адресу стягувача поштовим переказом. Виплата стягувачу стягнутих сум готівкою не допускається.

Відповідно до положень Наказу Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5 «Про затвердження Інструкції з організації примусового виконання рішень», для зарахування стягнутих з боржників валютних коштів та їх виплати стягувачам, органи Державної виконавчої служби мають валютні рахунки для обліку депозитних сум в державному банку. Розрахунки з таких рахунків здійснюються тільки в безготівковій формі. Не допускається видача стягнутих коштів без їх зарахування на рахунок органу ДВС для обліку депозитних сум.

09 лютого 2016 року державним виконавцем Вiддiлу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управлiння юстицiї у місті Києвi Гречухом Олегом Ярославовичем було належно оформлено та передано до виконання Розпорядження № 49333924 / 9 про переказ валютних коштів у розмірі 165 430,14 доларів США, які обліковувались на рахунку органу ДВС з обліку депозитних сум, що обслуговується Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України», скорочена назва АТ «Укрексімбанк» на користь стягувача у виконавчому провадженні № 49333924 ОСОБА_1. Дана обставина також не оспорювалась сторонами.

На виконання зазначеного Розпорядження № 49333924 / 9 органом ДВС було направлено, а ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» отримано платіжне доручення в іноземній валюті від 22 лютого 2016 року № 1 про переказ валютних коштів у розмірі 165 430,14 доларів США, які обліковувались на рахунку органу ДВС з обліку депозитних сум № 6612, що обслуговується відповідачем - на рахунок позивача № НОМЕР_1 в закордонному банку Приорбанк (вул. В. Хоружей, 31А, Мінськ, Білорусь).

Як свідчать матеріали справи, вимога про перерахунок коштів була виконана банком 01 березня 2016 року, про що свідчить відповідний відбиток штампу відповідача на платіжному дорученні від № 1 та зведеним меморіальним ордером відповідача від 01 березня 2016 року 17:59:07.

Кошти валютного переказу надійшли на рахунок Позивача № НОМЕР_1 в банку Приорбанк 03 березня 2016 року, що підтверджується відповідним повідомленням, копія якого наявна в матеріалах справи.

Преамбулою Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» встановлено, що цей Закон визначає загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів в Україні, встановлює відповідальність суб'єктів переказу.

Відповідно до приписів п. 8.4 ст. 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» міжбанківський переказ виконується в строк до трьох операційних днів.

Зважаючи на приписи зазначеного нормативно-правового акту, у відповідача виникло зобов'язання щодо своєчасного перерахування на користь Позивача валютних коштів згідно Платіжного доручення в іноземній валюті від 22 лютого 2016 року № 1 а саме в строк до трьох операційних днів.

Не заперечуючи здійснення перерахування коштів у дату зазначену в позові - 01.03.2016 р. представник відповідача зазначає, що банком виконувались вимоги постанови Національного банку України від 04.12.2015 р. № 863 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» та листа НБУ від 29.01.2016 р. № 25-0005/8349 «Про використання індикаторів підозрілих банківських операцій», якими зобов»язано банки здійснювати всебічний аналіз документів та інформацію про фінансову операцію, їх учасників та складати відповідний висновок.

Суд не може погодитись з такими доводами представника ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», виходячи з наступного.

Відповідно до роз»яснень, викладених в пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», судам необхідно виходити з того, що нормативно-правові акти будь-якого державного чи іншого органу підлягають оцінці на відповідність як Конституції, так і закону. Якщо при розгляді справи буде встановлено, що нормативно-правовий акт, який підлягав застосуванню, не відповідає чи суперечить законові, суд зобов'язаний застосувати закон, який регулює ці правовідносини.

Згідно з ч. 4 ст. 56 Закону України «Про Національний банк України», - нормативно-правові акти НБУ, у тому числі постанови Правління Національного банку України, не можуть суперечити законам України та іншим законодавчим актам України. За змістом частини другої статті 37 Закону України «Про Національний банк України», - Національний банк України не може обмежувати права суб»єктів валютного ринку на здійснення операцій з іноземною валютою, гарантовані їм законом.

Статтею 4 Цивільного Кодексу України встановлено, що основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. Інші органи державної влади України можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом.

Статтею 8 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

Таким чином, законодавцем встановлено вичерпний перелік видів актів законодавства, які можуть застосовуватись судами при розгляді цивільних справ в порядку цивільного судочинства, а також встановлена ієрархічність цих актів законодавства відповідно до їх юридичної сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Цивільного Кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Разом з тим, нормативно-правові акти (і також розпорядчі акти) Національного банку України не є актами цивільного законодавства України у розумінні статті 4 Цивільного Кодексу України.

Вищий спецiалiзований суд України з розгляду цивiльних та криминальних справ неодноразово наголошував, що нормативно-правові акти Національного банку України не є актами цивільного законодавства в розумінні статті 4 Цивільного Кодексу України, і таке правове регулювання здійснюється в межах адміністративно-правових відносин Національного банку України з банківськими установами, які охополюються його наглядовою діяльністю, - а відтак ці акти не встановлюють нових прав або обов'язків для громадян, і не можуть зачіпати їх права, свободи та інтереси.

Такий висновок міститься, зокрема, вухвалі від 01.03.2017 у справі № 366/528/15-ц; ухвалі від 15.06.2016 у справі № 376/738/15-ц; ухвалі від 24.02.2016 у справі № 6-30500ск15; ухвалі від 17.02.2016 у справі № 6-31398ск15 (ЄДРСР № 56062263); ухвалі від 20.01.2016 у справі № 6-29086ск15.

Крім того суд бере до уваги, що постанова Правління НБУ від 04.12.2015 № 836 взагалі не містить приписів щодо збільшення встановлених законом строків здійснення валютних переказів, або щодо звільнення банків від відповідальності за порушення цих строків.

Таким чином, посилання на постанову Правління НБУ від 04.12.2015 № 836 не може слугувати правовою підставою звільнення Відповідача від цивільно-правової відповідальності за порушення встановленого законом строку для здійснення переказу коштів.

Абзацом першим пункту 32.2 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що у разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим Законом строків виконання доручення клієнта на переказ, - цей банк зобов'язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними. Згідно з абзацом четвертим цього пункту отримувач має право на відшкодування банком, що обслуговує платника, шкоди, заподіяної йому внаслідок порушення цим банком строків виконання документа на переказ.

Верховний Суд України висловив наступну правову позицію у справі № 6-1329цс16:

Згідно з преамбулою Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» цей Закон визначає загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків (далі - платіжні системи) в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб'єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами.

Відповідно до пункту 5.1 статті 5 цього Закону суб'єктами правових відносин, що виникають при здійсненні переказу коштів, є учасники, користувачі (платники, отримувачі) платіжних систем.

Відповідно до пункту 1 Положення Державна казначейська служба України (Казначейство України) є учасником системи електронних платежів Національного банку України.

Відповідно до частин першої, третьої та п'ятої статті 45 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних відносин) грошові суми, стягнуті з боржника, зараховуються державним виконавцем на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби. Стягувачу - юридичній особі стягнуті грошові суми перераховуються державним виконавцем у встановленому порядку на визначені стягувачем належні йому рахунки.

Статтею 3 Закону України «Про державну виконавчу службу» визначено, що районні, районні в містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних управлінь юстиції є юридичними особами, мають відповідні рахунки в органах Державного казначейства України для обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам у національній валюті, а також відповідні рахунки для обліку аналогічних операцій в іноземній валюті в банках, гербову печатку. Міністерство юстиції України, Головне управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головні управління юстиції в областях, містах Києві та Севастополі мають відповідні рахунки в органах Державного казначейства України для обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам у національній валюті, а також відповідні рахунки для обліку аналогічних операцій в іноземній валюті в банках.

Відповідно до підпунктів 12.1-12.2 пункту 12 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року (далі - Інструкція № 512/5), органи Державної виконавчої служби мають відповідні рахунки в органах Державної казначейської служби України для обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам у національній валюті, а також відповідні рахунки для обліку аналогічних операцій в іноземній валюті в банках. Розрахунки з таких рахунків здійснюються тільки в безготівковій формі. Не допускаються видача та переказ стягнутих державними виконавцями сум стягувачам без зарахування на депозитний рахунок органу ДВС.

Крім того, згідно підпункту 12.13 пункту 12 Інструкції №512/5 після цього не пізніше ніж протягом трьох робочих днів від дня ознайомлення з інформацією про надходження коштів державний виконавець у разі достатності суми для покриття всіх вимог стягувача та наявності відомостей від стягувача про шляхи отримання ним коштів готує одне розпорядження (у тому числі за зведеним виконавчим провадженням), яким визначає належність указаних коштів та спосіб перерахування стягувачу, яке затверджується начальником органу ДВС із зазначенням дати та скріплюється печаткою органу ДВС. Указане розпорядження готується в двох примірниках, оригінал видається особі, відповідальній за ведення книги обліку депозитних сум, копія залишається у виконавчому провадженні.

Відповідно до підпунктів 12.15, 12.18, 12.21 пункту 12 цієї Інструкції підготовка розрахункових документів про перерахування коштів здійснюється особою, відповідальною за ведення книги, не пізніше ніж протягом трьох робочих днів з дня отримання розпорядження державного виконавця. При перерахуванні коштів, які належать стягувачу - юридичній особі, списання коштів з відповідних рахунків органу ДВС здійснюється на підставі платіжних доручень. Платіжне доручення підписується керівником органу ДВС та особою, яка уповноважена на ведення відповідного рахунку органу ДВС.

Аналіз наведених приписів дає підстави для висновку, що зазначені дії засвідчують платіжний, розрахунковий характер відносин, що виникають між органами Державної виконавчої служби, Казначейства та стягувачем.

Отже, на Державну казначейську службу України у цих відносинах, як на учасника системи електронних платежів Національного банку України, розповсюджує свою дію Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та Інструкція про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 (далі - Інструкція №22).

Зважаючи на викладене суд погоджується з твердженнями позивача, що його право на своєчасне виконання переказу належних йому коштів порушено відповідачем, а отже підлягає захисту шляхом стягнення з банку передбаченої законом пені за прострочення виконання переказу коштів, відповідно до приписів статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», якою встановлено відповідальність банків та інших суб'єктів при здійсненні переказу коштів.

За розрахунком наданим позивачем, який не оспорювався представником ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та був перевірений судом, пеня, яка підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 за прострочення виконання Платіжного доручення від 22 лютого 2016 року №/1, становить: 165 430,14 доларів США ? 0.1% ? 5 днів - 827,15 доларів США.

Також ОСОБА_1 просить суд стягнути на його користь і передбачені положеннями ч.2 ст. 625 ЦК України 3% річних за вісім днів прострочення, а саме 108,48 доларів США.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В розумінні вимог чинного законодавства три проценти річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таку правову позицію неодноразово підкреслював Верховний Суд України у своїх постановах, зокрема, у постанові від 30.03.2016 р. у справі № 6-2168цс15, постанові від 01.10.2014 р. у справі № 6-113цс14.

При цьому у постанові винесеної у справі № 6-113цс14 Верховний Суд України зазначає, що такий спосіб захисту майнового права та інтересу можливий і при виникненні деліктних правовідносин.

Беручи до уваги, що переказ грошових коштів здійснено 01.03.2016 р. за дорученням отриманим відповідачем 22.02.2016 р., суд погоджується з доводами ОСОБА_1 про стягнення з ПАТ Державний експортно-імпортний банк України» 3% річних в порядку, передбаченому ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 23.02.2016 р. по 01.03.2016 р. та бере за основу розрахунок наведений позивачем.

Зважаючи на викладене з відповідача на користь позивача підлягають стягненню пеня у розмірі 827,15 доларів США за прострочення виконання платіжного доручення від 22 лютого 2016 року № 1 та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов»язання у розмірі 108,48 доларів США.

Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. 3,11,57,60,88,212-215 ЦПК України, ст. 8 Конституції України, ст. ст. 4,625 ЦК України, Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Законом України «Про Національний банк України»

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на користь ОСОБА_1 пеню у розмірі 827,15 доларів США за прострочення виконання платіжного доручення від 22 лютого 2016 року № 1 та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов»язання у розмірі 108,48 доларів США .

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в дохід держави судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення набирає законної сили в разі закінчення вищезазначених строків, або якщо його не скасовано після розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Суддя