Михайлівський районний суд Запорізької області
Справа № 321/1010/17
Провадження № 2/321/455/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 серпня 2017 року смт. Михайлівка

Михайлівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Олійника М.Ю.

за участю:

секретаря судового засідання Засько О.А.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 селищної ради Михайлівської району Запорізької області про визнання права власності за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 селищної ради Михайлівського району Запорізької області про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю розташований в смт. Михайлівка по вул. Запорізькій № 153 Михайлівського району Запорізької області за набувальною давністю. Свій позов позивач обґрунтував наступним. 18 квітня 1992 року помер його батько ОСОБА_3 Після його смерті залишилася спадщина, а саме: житловий будинок, розташований за адресою: Запорізька область Михайлівський район смт.Михайлівка вул. Запорізька 153. Позивач є єдиним спадкоємцем на спадщину, яка залишилася після смерті його батька. Він не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька у звязку з тим, що в його свідоцтві про народження імя батька записано як «Леонтій», замість правильного «Леонід». Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 12 серпня 2014 року було встановлено, що позивач є сином ОСОБА_3 Крім того, в обґрунтування своїх вимог, позивач вказав, що він проживає у вказаному житловому будинку з 2006 року добросовісно, безперервно володіє та відкрито користується ним, утримує його, в звязку з чим вважає, що набув права власності на житловий будинок за набувальною давністю.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги. Додатково пояснив, що після смерті батька він проживає у вказаному будинку, спадкові права не оформляв.

Представник відповідача ОСОБА_2 селищної ради Михайлівського району Запорізької області, в судове засідання не зявився, але надав суду заяву з клопотанням про розгляд справи при його відсутності, проти задоволення позову не заперечує.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснив, що проживає ІНФОРМАЦІЯ_1 і йому відомо, що ОСОБА_5 тривалий час, більше 10 років поживає за адерсолю: смт. Михайлівка вул. Запорізька, 153. Вказаний будинок належав його померлому батькові.

Свідок ОСОБА_6 суду повідомив, що він є троюрідним братом позивача ОСОБА_1 і йому відомо, що після смерті батька ОСОБА_1 проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2.

Заслухавши пояснення позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з таких підстав.

За змістом ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно з ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом 10-ти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Виходячи зі змісту вказаної статті, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі: добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність, відсутність інших осіб, які претендують на це майно, відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності.

Згідно із ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

В ході розгляду справи було встановлено, що власником житлового будинку, розташованого за адресою: Запорізька область Михайлівський район смт.Михайлівка вул. Запорізька 153 є ОСОБА_3, зазначене підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок від 10 липня 1986 року ( а.с. 5).

У відповідності до свідоцтва про смерть серії I-ЖС № 297859, виданого 11 липня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби ОСОБА_2 районного управління юстиції у Запорізькій області, ОСОБА_3 помер 18 квітня 1992 року (а.с. 4)

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «№5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів.

Як зазначено в пунктах 9,13 вказаної Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності на інших речових прав» від 07 лютого 2014 року, відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Можливість предявлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1, як на підставу набуття ним права власності за набувальною давністю посилався на те, що він добросовісно заволодів чужим майном будинком № 153 по вул. Запорізькій в смт Михайлівка Михайлівського району Запорізької області, відкрито та безперервно користується будинком понад 10 років, підтверджуючи зазначену обставину наявністю у нього документів на будинок (свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок, поетажним планом на житловий будинок, зведений оціночний акт по домоволодінню). Позивач вказав, що оформити спадкове майно у вигляді вказаного житлового будинку він не мав можливості у звязку з розбіжностями в написанні в його свідоцтві про народження імені батька. Тільки в 2014 році рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області було підтверджено факт того, що ОСОБА_3 є його батьком.

Однією із ознак володіння, необхідних для набуття права власності на майно за набувальною давністю, є добросовісність володіння, тобто обставини, у звязку із якими виникло володіння чужою річчю не повинні давати найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Суд вважає, що правовідносини, які виникли в даному випадку регулюються главою 84 ЦК України, а саме: загальними положеннями про спадкування.

Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід права та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Для підтвердження наявності спадкового майна, яке підлягає державній реєстрації та місця його знаходження, нотаріусу слід подати документ, що підтверджує право власності спадкодавця на майно з відміткою органу, що проводить реєстрацію, або реєстраційного посвідчення, яке є невідємною частиною правовстановлюючого документа.

В свою чергу право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця лише з моменту державної реєстрації цього майна (ч.2 ст.1299 ЦК України).

Так, позивачеві було відомо про ту обставину, що житловий будинок на який він просить визнати право власності за набувальною давністю є спадковим майном, яке залишилося після смерті його батька ОСОБА_3

В даному випадку, на думку суду, неможливо застосувати норми ст. 344 ЦК України так як інститут набувальної давності застосовується щодо майно іншої особи та відсутності підстав для набуття права власності позивача на вказаний житловий будинок. Підстав, які б заважали позивачеві оформити спадщину, а саме: житловий будинок, який розташований за адресою: Запорізька область Михайлівський район смт.Михайлівка вул. Запорізька 153, суд, з матеріалів позовної заяви не вбачає.

За таких обставин відсутні підстави визнавати за позивачем право власності на житловий будинок у розумінні ст.344 ЦК України, так як ним не доведені підстави, передбачені вказаними нормами права для набуття права власності на вказане нерухоме майно, в звязку з чим позовні вимоги не можуть бути задоволені з наведених підстав.

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. 344 ЦК України, ст.ст. 88, 209-218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 селищної ради Михайлівської району Запорізької області про визнання права власності за набувальною давністю відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Запорізької області через Михайлівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Михайлівського районного суду

Запорізької області ОСОБА_7