Справа № 161/7817/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Крупінська С.С.
Провадження № 22-ц/773/1506/17 Категорія: 20 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Матвійчук Л.В., Федонюк С.Ю.,

з участю: секретаря - Губарик К.А.,

представника позивача - ОСОБА_2,

представників відповідачів - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представників третіх осіб - ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про визнання договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки недійсними,

за апеляційними скаргами відповідача ОСОБА_9, яка подана від його імені представником ОСОБА_4, відповідачки ОСОБА_10, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Шкльоди Ярослави Антонівни, яка подана від її імені представником ОСОБА_5, на рішення Луцького міськрайонного суду від 09 жовтня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_7 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що він на підставі договору купівлі-продажу від 13.03.2001 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори Шкльодою Я.А. за реєстраційним №1-58, придбав житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1, який розташований на земельній ділянці площею 0,0368 га. Житловий будинок /А-1/, дерев'яний, мав житлову площу 24,1 кв. м., загальну площу 37,6 кв. м., біля будинку розташовані Б-1 - сарай, В - вбиральня, Г - погріб. Право власності на вказаний житловий будинок за ним було зареєстровано в комунальному підприємстві «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації (далі - КП «ВОБТІ») 26.06.2001 року за №5127. Земельну ділянку площею 0,0368 га він набув у власність шляхом її приватизації відповідно до рішення Луцької міської ради від 26.07.2002 року №2/2, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії Р2 №111923.

У 2006 році він почав реконструкцію існуючого будинку, яка полягала в його демонтажі та будівництві нового з більшою площею та поверховістю. Станом на 25.12.2015 року, тобто на момент укладення двох спірних договорів за реєстраційними №№932 і 933, посвідчених приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Сушик Л.А., за згаданою адресою: АДРЕСА_1, уже був побудований трьохповерховий будинок загальною площею 334,9 кв. м. Виготовлену для реконструкції документацію він передав третій особі ОСОБА_12, з якою домовився про допомогу з питань введення в експлуатацію завершеної реконструкцією вказаної будівлі та реєстрації права власності на його ім'я.

Зазначає, що в січні 2016 року він випадково дізнався, що належне йому нерухоме майно - трьохповерховий будинок та земельна ділянка відчужені третій особі проти його волі. При цьому предметом договору-купівлі продажу від 25.12.2015 року за реєстраційним №933 був дерев'яний житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами житловою площею 24,1 кв. м, загальною - 37,6 кв. м., якого на той момент об'єктивно не існувало. Таке відчуження вказаного майна відбулося проти його волі.

Вказує на те, що йому невідомо при яких обставинах на ім'я відповідача ОСОБА_8 була оформлена довіреність від 30.07.2015 року, начебто видана ним та посвідчена на території ФРН у м. Білефельд. Він не уповноважував ні відповідача ОСОБА_8, ні інших осіб на представництво його інтересів, зокрема на продаж належного йому нерухомого майна. В нотаріуса в м. Білефельд він не був, оскільки в період з 25.07.2015 року по 02.08.2015 року перебував на території України, підпис на довіреності йому не належить.

Відповідач ОСОБА_8, використовуючи довіреність від 30.07.2015 року і діючи нібито в інтересах ОСОБА_7, відчужив належні йому на праві приватної власності житловий будинок та земельну ділянку на користь іншого відповідача ОСОБА_9 на підставі договорів купівлі-продажу, посвідчених приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Сушик Л.А. У день посвідчення договорів, остання внесла записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_9 на дані об'єкти нерухомого майна: на земельну ділянку (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 01, номер запису про право власності 12761886); на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 00, номер запису про право власності 12762585).

Відповідач ОСОБА_9 після одержання правовстановлюючих документів на житловий будинок та земельну ділянку вчинив дії спрямовані на документальне оформлення змін нерухомого майна, а саме: замовив містобудівний розрахунок; подав декларації про початок будівельних робіт і про готовність об'єкта до експлуатації; провів реєстрацію права власності на фактично наявну трьохповерхову будівлю, з присвоєнням нового реєстраційного номеру та відчужив усе майно на користь відповідачки ОСОБА_10

Останнє відчуження нерухомого майна на користь відповідачки ОСОБА_10 відбулося уже під час розгляду даної справи Луцьким міськрайонним судом на підставі договорів купівлі-продажу від 11.07.2016 року за реєстраційними №№ 177 і 180, посвідчених приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Шкльодою Я.А.

З огляду на те, що нерухоме майно вибуло з його володіння проти його волевиявлення, тому з врахуванням наведених обставин, уточнених та збільшених позовних вимог позивач просив суд визнати недійсними:

- укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,0368 га, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: НОМЕР_1 від 25.12.2015 року, за реєстраційним №932;

- укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, від 25.12.2015 року, за реєстраційним №933;

- укладений між ОСОБА_9 і ОСОБА_10 договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,0368 га, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: НОМЕР_1 від 11.07.2016 року, за реєстраційним №180;

- укладений між ОСОБА_9 і ОСОБА_10 договір купівлі-продажу житлового будинку /А-3/, загальною площею 334,9 кв. м., з господарськими будівлями і спорудами: Б-2 - сарай, Г - погріб, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, від 11.07.2016 року, за реєстраційним №177, а також стягнути судові витрати по справі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 09.10.2017 року позов ОСОБА_7 задоволено.

Ухвалено визнати недійсними:

- укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,0368 га, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: НОМЕР_1 від 25.12.2015 року, за реєстраційним №932;

- укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, від 25.12.2015 року, за реєстраційним №933;

- укладений між ОСОБА_9 і ОСОБА_10 договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,0368 га, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: НОМЕР_1 від 11.07.2016 року, за реєстраційним №180;

- укладений між ОСОБА_9 і ОСОБА_10 договір купівлі-продажу житлового будинку /А-3/, загальною площею 334,9 кв. м., з господарськими будівлями і спорудами: Б-2 - сарай, Г - погріб, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, від 11.07.2016 року, за реєстраційним № 177.

Стягнуто з ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 293,60 грн. по 764,54 грн. з кожного та витрати на правову допомогу в розмірі 10 000 грн. по 3 333,33 грн. з кожного.

В поданих апеляційних скаргах відповідачка ОСОБА_10, представник відповідача ОСОБА_9 - ОСОБА_4, просили скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову з підстав неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також через порушення норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Шкльоди Я.А. - ОСОБА_5, покликаючись на порушення місцевим судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати оскаржуване рішення суду в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельної ділянки від 11.07.2016 року, укладеного між ОСОБА_9 і ОСОБА_10,, за реєстраційним №180, та житлового будинку /А-3/ від 11.07.2016 року, укладеного між ОСОБА_9 і ОСОБА_10, за реєстраційним №177, посвідчених приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Шкльодою Я.А.

Апеляційні скарги підлягають відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін, виходячи з таких мотивів.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частина 1 та 2 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_7 відповідно до договору купівлі-продажу від 13.03.2001 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори Шкльодою Я.А. за реєстраційним №1-58, придбав житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1, розташований на земельній ділянці площею 0,0368 га (а.с.10-11, т.1). Цей житловий будинок /А-1/, дерев'яний, мав житлову площу 24,1 кв. м., загальну - 37,6 кв. м., біля будинку розташовані: Б-1 - сарай, В - вбиральня, Г - погріб. Право власності за позивачем на вказаний об'єкт нерухомості було зареєстровано в КП «ВОБТІ» 26.06.2001 року за №5127. Земельну ділянку позивач ОСОБА_7 набув у власність шляхом її приватизації відповідно до рішення Луцької міської ради від 26.07.2002 року №2/2, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії Р2 №111923.

З протоколів допиту свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14, потерпілої ОСОБА_15 і підозрюваного ОСОБА_16, допитаних у травні-червні 2008 року в рамках кримінальної справи №11-493-08 про обвинувачення ОСОБА_16 у вчиненні злочинів, передбачених п. п. 6, 9 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України (аркуші 128-141 матеріалів забезпечення позову в розглядуваній цивільній справі) вбачається, що станом на червень 2008 року вказаного дерев'яного будинку загальною площею 37,6 кв. м. не існувало, а на його місці був зведений триповерховий будинок, в якому на той час проводились оздоблювальні роботи - отеплення будинку, штукатурні роботи, монтаж електропроводки, встановлення кондиціонерів. Оскільки зазначена у цих протоколах, які є письмовими доказами, інформація надана задовго (за сім років) до виникнення спірних відносин, колегія суддів вважає її достовірною.

З показань позивача ОСОБА_7, допитаного як свідка, які об'єктивно підтверджуються зазначеними протоколами, показань допитаних в суді першої інстанції в якості свідків ОСОБА_17, ОСОБА_18, місцевим судом встановлено, що приблизно у 2004-2006 роках ОСОБА_7 розпочав реконструкцію існуючого старого будинку, яка полягала в його демонтажі та будівництві нового з більшою площею та поверховістю. Станом на 25.12.2015 року (на момент укладення та посвідчення приватним нотаріусом Сушик Л.А. двох оспорюваних договорів купівлі-продажу) по АДРЕСА_1 вже знаходилося реконструйоване трьохповерхове приміщення (третій поверх мансардний), загальною площею 334,9 кв. м. Виготовлену для проведення реконструкції будинку документацію ОСОБА_7 передав третій особі ОСОБА_12, з якою домовився про допомогу в питаннях введення в експлуатацію завершеної реконструкцією будівлі по АДРЕСА_1 з подальшою реєстрацією за позивачем права власності на вказаний об'єкт нерухомості.

З показань допитаного 13.03.2017 року в якості свідка позивача ОСОБА_7 місцевим судом встановлено, що наприкінці січня 2016 року він випадково дізнався, що належне йому нерухоме майно було незаконно відчужене невідомою йому особою на користь невідомої йому особи, тобто проти його волі. При цьому, вказаного в договорі купівлі-продажу від 25.12.2015 року майна у вигляді дерев'яного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами житловою площею 24,1 кв. м., загальною площею 37,6 кв. м., на той момент об'єктивно не існувало. Він його зніс при підготовці до реконструкції та будівництва нового більшого за площею та поверховістю будинку.

Відчуження житлового будинку та земельної ділянки відбулося на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25.12.2015 року, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,0368 га, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: НОМЕР_1, за реєстраційним №932 та договору купівлі-продажу від 25.12.2015 року житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами за вказаною адресою, за реєстраційним №933 (а.с.61-62, т.1).

Зі змісту вказаних договорів купівлі-продажу вбачається, що вони від імені позивача ОСОБА_7 підписані відповідачем ОСОБА_8, а покупцем виступив відповідач ОСОБА_9 Відповідач ОСОБА_8 діяв на підставі довіреності від 30.07.2015 року, посвідченої на території Федеративної Республіки Німеччина нотаріусом міста Білефельд Рене Зекапмом.

Проте, як встановлено місцевим судом з копії листа т.в.о. Генерального консула України в Дюссельдорфі №61231/091-803 від 31.05.2016 року, згідно інформації Вестфальської нотаріальної палати нотаріус Рене Зекапм на території округу окружного суду м. Білефельд не зареєстрований (а.с.20, 122, т.1).

З копії висновку судової почеркознавчої експертизи №3036 від 26.01.2017 року, проведеної в рамках кримінального провадження №0000483, вбачається, що підпис у вказаній довіреності від 30.07.2015 року, яка зареєстрована під №3202 І-06/2015, виконаний не ОСОБА_7, а іншою особою (а.с.123-133, т.2).

З відтисків штампів паспортного контролю на сімнадцятій сторінці копії закордонного паспорта позивача ОСОБА_7, виданого 14.04.2009 року вбачається, що він 30.07.2015 року не перебував на території Федеративної Республіки Німеччина, оскільки у період з 25.07.2015 по 02.08.2015 знаходився на території України (а.с.18).

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Суд у своїх висновках покликався на те, що договори купівлі-продажу від 25.12.2015 року за реєстраційними №№ 932 і 933 не відповідають вимогам ст. 203 ЦК України. У п. 1.4 договору купівлі-продажу від 25.12.2015 року за реєстраційним №933 вказано, що самовільних переобладнань, перепланувань, реконструкцій та добудов будинок не має. Однак, як було встановлено судом, на момент укладення даного договору, такого об'єкту нерухомості як «житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, дерев'яний, житловою площею 24,1 кв. м., загальною - 37,6 кв. м.» по АДРЕСА_1 не існувало, оскільки він був знесений ОСОБА_7 в рамках реконструкції. Тобто, станом на 25.12.2015 року не було фактично самого предмету договору.

До таких висновків суд прийшов також з врахуванням показань свідка ОСОБА_21, яка працює на посаді провідного інженера КП «ВОБТІ», і яка вказувала на те, що вона виготовила технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 від 15.01.2016 року без виходу за адресою, без особистого обстеження будинку, без обмірів і складання схематичних креслень. Даний свідок зазначала, що могла це зробити, якщо перед нею на об'єкт виходив інший представник КП «ВОБТІ».

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що виготовлення технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 від 15.01.2016 року відбулося з порушенням вимог пунктів 3.1, 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №127 від 24.05.2001 року.

З показань свідка ОСОБА_17 місцевим судом також було встановлено, що ним з 2004 року винаймається частина спірного приміщення, а саме підсобне приміщення, під склад обладнання. Даний свідок зазначав, що дерев'яний будинок площею 37,6 кв. м. бачив приблизно у 2003 році, а у 2004-2005 роках його вже не було. Будівництво вже нового будинку розпочалося у 2004 році, а у 2006 році вже був зведений новий будинок. У побудованому трьохповерховому будинку з господарськими будівлями у тому вигляді, в якому він знаходиться на даний час, у січні-квітні 2016 року будівництво не велося.

Допитаний місцевим судом в якості свідка ОСОБА_18 у своїх показаннях вказував на те, що він проживає за адресою АДРЕСА_2, його вікно виходить на будинок по АДРЕСА_1 і він бачив процес будівництва будинку з початку і до кінця. Дерев'яний будинок площею 37,6 кв. м. був знесений ОСОБА_7 ще п'ятнадцять років тому. В цей же час ОСОБА_7 розпочав будівництво нового трьохповерхового будинку (двохповерхового з піддашшям), але останні десять років на АДРЕСА_1 будівельні роботи не велися. В 2016 році будівництво не велося.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_22, який 19.10.2015 виготовив звіт про оцінку житлового будинку розташованого на АДРЕСА_1, у своїх показаннях зазначав, що вказаний звіт він виготовив на підставі наданої йому технічної документації. За адресою по АДРЕСА_1 він виходив, але дерев'яного будинку не бачив, будинок був іншим, але зробив оцінку того, що йому замовили (а.с.25-29, т.1).

Позивач ОСОБА_7 заперечував факт замовлення у підприємця ОСОБА_22 будь-яких робіт з оцінки майна. Наявні у матеріалах справи копії документів з назвою «Договір №15 на виконання оцінки майна від 04.08.2015» і «Договір №21 на виконання оцінки майна від 18.10.2015» не містять підписів ОСОБА_7, а свідок ОСОБА_22 не зміг пояснити чому він приступив до виконання робіт без укладання договорів (а.с.24, 132, т.1).

Крім того, до звіту про оцінку нерухомого майна від 19.10.2015 року додано план будинку по АДРЕСА_1, якого станом на 19.10.2015 року не існувало. Здійснивши оцінку відсутнього нерухомого майна без зазначення про це у звіті про оцінку від 19.10.2015 року, оцінювач ОСОБА_22 порушив вимоги ст. 31 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», якою визначено, що оцінювачі та суб'єкти оціночної діяльності зобов'язані дотримуватися під час здійснення оціночної діяльності вимог цього Закону та нормативно-правових актів з оцінки майна та забезпечувати об'єктивність оцінки майна.

До згаданого звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки розташованої на АДРЕСА_1 від 05.08.2015 року, виконаного оцінювачем ОСОБА_22, було додано витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 04.08.2015 з якого вбачається, що він наданий на заяву позивача ОСОБА_7, проте, як встановлено судом, позивач заперечував факт замовляння вказаного витягу з ДЗК, та крім того, в цей час він перебував за межами території України. Дана обставина підтверджується відтисками штампів паспортного контролю на сімнадцятій і вісімнадцятій сторінках, наявної в матеріалах справи копії його закордонного паспорту, а саме, що 02.08.2015 року позивач ОСОБА_7 в'їхав на територію Чеської Республіки, а 05.09.2015 року виїхав з Чеської Республіки на територію України.

З наявного у матеріалах справи листа ПП «Консоль» від 23.08.2016 року місцевим судом встановлено, що вказане підприємство не здійснювало будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_1, та будь-яких грошових коштів від відповідача ОСОБА_9 чи інших осіб для здійснення будівельних робіт по вказаній адресі не одержувало (а.с.127, т.1).

Як вбачається з листа фізичної особи-підприємця ОСОБА_23 від 27.08.2016 року, він є інженером з технічного нагляду, але фактично робіт по здійсненню технічного нагляду за будівництвом об'єкта по АДРЕСА_1 не виконував, коштів не отримував (а.с.240, т.1).

З листа Управління містобудування та архітектури Луцької міської ради №20-15/501 від 17.08.2016 року вбачається, що містобудівні умови та обмеження на забудову земельної ділянки на АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_9 не видавалися (а.с.130, т.1).

Отже, як правильно встановлено місцевим судом, наведені вище докази в їх сукупності підтверджують ту обставину, що на момент укладення спірних договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 25.12.2015 року за реєстраційними №№ 932 і 933, дерев'яний житловий будинок площею 37,6 кв. м. був знесений, а будівництво нового об'єкту площею 334,9 кв. м. було здійснене позивачем ОСОБА_24 ще у 2008 році, тобто задовго до укладення оспорюваних договорів.

Вже після укладення договорів купівлі-продажу від 25.12.2015 року за реєстраційними №№ 932 і 933 відповідач ОСОБА_9 вчинив дії, спрямовані на документальне оформлення змін нерухомого майна, зокрема замовив виготовлення містобудівного розрахунку, подав декларації про початок будівельних робіт і про готовність об'єкта до експлуатації. Вчинені дії дозволили йому 14.06.2016 року зареєструвати право власності на об'єкт нерухомості - житловий будинок загальною площею 334,9 кв. м., з присвоєнням йому нового реєстраційного номера (а.с.80, т.1).

За заявою позивача ОСОБА_7 від 07.09.2016 року Відділом державного архітектурно-будівельного контролю Луцької міської ради скасовано реєстрацію двох поданих відповідачем ОСОБА_9 декларацій щодо спірної будівлі: про початок будівельних робіт серії ВЛ №13 від 20.05.2016 року; про готовність об'єкта до експлуатації серії ВЛ №67 від 09.06.2016 року (а.с.241-246, т.1). Скасування вказаних декларацій відбулося на підставі ч. 2 ст. 39-1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у зв'язку із зазначенням у них відповідачем ОСОБА_9 недостовірних даних.

Відповідач ОСОБА_9 після того, як 29.06.2016 року отримав копії ухвали про відкриття провадження в розглядуваній справі і первісної позовної заяви ОСОБА_7 (а.с.42-43, 47), тобто достовірно знаючи про наявність спору щодо згаданих земельної ділянки і житлового будинку, 11.07.2016 року за нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу відчужив зазначені об'єкти нерухомого майна ОСОБА_10 (а.с.156-159, 218-221). З цього випливає, що в розглядуваній ситуації ОСОБА_9 діяв недобросовісно, чим порушив одну із загальних засад цивільного законодавства, закріплену в п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

З огляду на те, що позивач ОСОБА_7 не видавав відповідачу ОСОБА_8 довіреності на вчинення останнім від його імені згаданих договорів купівлі-продажу земельної ділянки і житлового будинку від 25.12.2015 року, тобто не виявляв своєї волі на вчинення цих правочинів, оспорювані договори підлягають визнанню недійсними на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України через порушення вимог ч. 3 ст. 203 цього Кодексу. При цьому слід вважати, вказані об'єкти нерухомості вибули із власності позивача поза його волею.

За змістом ч. 1 ст. 317, ст. 658 ЦК України право розпорядження, зокрема продажу майна, належить його власнику. При цьому, якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності лише у випадку, коли власник не має права вимагати його повернення.

Оскільки судом встановлено, що за першими із згаданих договорів від 25.12.2015 року, спірні земельна ділянка і житловий будинок відчужені за відсутності на це волі власника цього нерухомого майна ОСОБА_7, тобто вибуло із його власності поза його волею, у зв'язку з чим останній має право вимагати його повернення (п. 3. ч. 1 ст. 388 ЦК України), у ОСОБА_9 як у покупця за цими договорами не виникло право власності на вказане майно, в тому числі і на його продаж.

Недійсність договорів купівлі-продажу від 11.07.2016 за реєстраційними №№177 і 180 випливає з недійсності двох інших договорів купівлі-продажу від 25.12.2015 року за реєстраційним №№932 і 933. Визнаючи договори від 25.12.2015 року недійсними, суд приходить до висновку, що в момент укладення договорів від 11.07.2016 року також не було додержано ч. 3 ст. 203 ЦК України, оскільки фактично власником зазначеного майна на той час залишався ОСОБА_7, який не виявляв своєї волі на вчинення цих правочинів.

Застосовуючи такий спосіб захисту, як визнання оспорюваних договорів недійсними, колегія суддів, керуючись закріпленою в ст. 2 ЦПК України метою цивільного судочинства - ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, приходить до висновку, що зазначений спосіб захисту порушеного права власності позивача ОСОБА_7 на спірне нерухоме майно в розглядуваному випадку є найбільш ефективним. При цьому апеляційний суд виходить з таких міркувань.

Передбачений ст. 388 ЦК України механізм витребування майна з чужого незаконного володіння не може бути використаний в цій ситуації, оскільки предметом віндикаційного позову може бути лише індивідуально визначене майно. Як вже зазначалось вище, у позивача юридично зареєстроване було право власності на згадану земельну ділянку і дерев'яний житловий будинок загальною площею 37,6 кв. м., якого на час вчинення перших договорів купівлі-продажу від 25.12.2015 року вже не існувало. Замість нього ОСОБА_7 на той час був зведений, але не введений в експлуатацію, триповерховий будинок площею 334,9 кв. м., який незаконно, скориставшись укладенням першого недійсного договору купівлі-продажу неіснуючого старого житлового будинку площею 37,6 кв. м. від 25.12.2015 року, відповідач ОСОБА_9 зареєстрував на себе, а згодом 11.07.2016 року продав відповідачці ОСОБА_10

З цього випливає, що внаслідок описаних маніпуляцій, відбулась істотна зміна індивідуальних ознак зареєстрованого на ім'я ОСОБА_7 старого дерев'яного житлового будинку площею 37,6 кв. м., який юридично вибув з його власності поза його волею за першим договором від 25.12.2015 року і якого фактично на той час не існувало. За встановленим ст. 338 ЦК України механізмом можна витребувати в цій ситуації лише такий будинок з його індивідуальними ознаками - дерев'яний, загальною площею 37,6 кв. м., що у зв'язку з наведеними вище обставинами є неможливим. Триповерховий цегляний будинок загальною площею 334,9 кв. м., власником якого на час його відчуження 11.07.2016 року фактично, а не юридично, був позивач, не може бути витребуваний в користь ОСОБА_7 із застосуванням правил ст. 388 ЦК України, оскільки за ним право власності на такий об'єкт з його описаними вище індивідуальними ознаками не було зареєстроване.

Отже, застосування такого способу захисту, як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикація), в розглядуваному випадку є неможливим. А тому найбільш прийнятним і ефективним в цій ситуації способом захисту порушених прав позивача є визнання оспорюваних договорів недійсними, що призведе до скасування реєстрації права власності на спірне майно за ОСОБА_10 та поверне правову ситуацію на стадію оформлення позивачем права власності на новостворене нерухоме майно в порядку, передбаченому ст. 331 ЦК України.

На підставі наведеного, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалене місцевим судом рішення про задоволення позову ОСОБА_7 відповідає вимогам закону.

Суд в даному випадку правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апелянтів про те, що висновок згаданої вище судової почеркознавчої експертизи не може використовуватись як доказ у розглядуваній справі, є безпідставними, оскільки ця експертиза призначена і проведена на підставі постанови слідчого в рамках кримінального провадження за зверненням ОСОБА_7 з приводу незаконного заволодіння майном, яке є предметом розглядуваного спору, а тому відповідно до ч. 2 ст. 57 ЦПК України в редакції від 18.03.2004 року є засобом доказування у цивільній справі.

Інші доводи апеляційної скарги спростовуються наведеними вище доказами і висновками суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_9, яка подана від його імені представником ОСОБА_4, відповідачки ОСОБА_10, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Шкльоди Ярослави Антонівни, яка подана від її імені представником ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 09 жовтня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий:

Судді: