Справа № 299/1527/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16 серпня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КОЖУХ О.А.,БИСАГИ Т.Ю.

при секретарі ТЕРПАЙ С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Отіли Олександровича та Районного відділу державної виконавчої служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів ОСОБА_3 регіональне управління Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», про визнання правочину дійсним, визнання права власності на автомобіль та звільнення його з-під арешту, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Виноградівського районного суду від 30 листопада 2016 року, -

встановила:

ОСОБА_1 16.06.2016 звернувся до суду із указаним позовом до ОСОБА_2 та РВ ДВС Мукачівського МРУЮ, третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів зазначив ЗРУ ПАТ КБ «ПриватБанк» і мотивував позов таким.

05.07.2006 позивач купив у ОСОБА_2 автомобіль «Mitsubishi Pajero 2.5 TD GL», 1993 року випуску, д/н НОМЕР_1, за 25000 грн, одержання яких продавцем підтверджується розпискою від 05.07.2006. Однак, оскільки у позивача на той час були відсутні кошти для постановки автомобіля на облік у органах ДАІ, він його з обліку не знімав, а отримав від ОСОБА_2 посвідчену 05.07.2006 за реєстровим № 2178 приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_4 довіреність на право керування та розпорядження автомобілем. Видачею довіреності сторони фактично приховали інший правочин, який насправді вчинили, а саме договір купівлі-продажу автомобіля, який фактично виконали. Волевиявлення сторін у дійсності було спрямоване на купівлю-продаж автомобіля.

На даний час при спробі зняти автомобіль з обліку позивач виявив, що постановою держвиконавця РВ ДВС Мукачівського МРУЮ від 23.01.2013 у виконавчому провадженні № 36133070 на цей автомобіль накладений арешт за боргами ОСОБА_2 та оголошено заборону його відчуження.

Посилаючись на ці обставини, на положення ст.ст. 218, 235, 392 та інші норми ЦК України щодо дійсності прийнятого до виконання правочину, укладеного із недотриманням простої письмової форми, щодо удаваного правочину та щодо права власника на предявлення вимоги про визнання його права, а також на положення Закону України «Про виконавче провадження» щодо звільнення майна з-під арешту, позивач ОСОБА_1 просив:

визнати дійсним укладений 05.07.2006 між ОСОБА_2 (продавцем) і ОСОБА_1 (покупцем) договір купівлі-продажу транспортного засобу автомобіля марки «Mitsubishi Pajero 2.5 TD GL», 1993 року випуску, номер шасі JMB0NV440PJ1305784, тип - легковий універсал В, д/н НОМЕР_1, що зареєстрований за ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії ІКВ № 003084, виданого Мукачівським МРЕВ ДАІ УМВС України в Закарпатській області 15.04.2004, визнати за ним право власності на зазначений автомобіль та звільнити його з-під арешту, накладеного постановою держвиконавця РВ ДВС Мукачівського МРУЮ № 36133070 в ході виконавчого провадження за фінансовими зобовязаннями боржника ОСОБА_2

Заочним рішенням Виноградівського районного суду від 30.11.2016 позов задоволено:

визнано дійсним укладений 05.07.2006 між ОСОБА_2 (продавцем) і ОСОБА_1 (покупцем) договір купівлі-продажу транспортного засобу автомобіля марки «Mitsubishi Pajero 2.5 TD GL», 1993 року випуску, номер шасі JMB0NV440PJ1305784, тип - легковий універсал В, д/н НОМЕР_1, що зареєстрований за ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії ІКВ № 003084, виданого Мукачівським МРЕВ ДАІ УМВС України в Закарпатській області 15.04.2004;

визнано за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2) право власності на автомобіль марки «Mitsubishi Pajero 2.5 TD GL», 1993 року випуску, номер шасі JMB0NV440PJ1305784, тип- легковий універсал В;

звільнено з-під арешту автомобіль марки «Mitsubishi Pajero 2.5 TD GL», 1993 року випуску, номер шасі JMB0NV440PJ1305784, тип - легковий універсал В, д/н НОМЕР_1,, д/н НОМЕР_1, що накладений постановою держвиконавця РВ ДВС Мукачівського МРУЮ № 36133070 в ході виконавчого провадження за фінансовими зобовязаннями боржника ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3).

ПАТ КБ «ПриватБанк» рішення суду оскаржило, вказує на його незаконність та необґрунтованість. Так, суд безпідставно визнав факт видачі довіреності на керування та розпорядження транспортним засобом договором купівлі-продажу, оскільки передбачених для цього законом умов не було. Щодо автомобіля не були виконані дії, необхідні для його відчуження відповідачем та набуття права власності на нього позивачем. Крім того, з позовом про зняття арешту з автомобіля може звертатися саме його власник, а позивач цього права не має. Банк просить рішення скасувати, у позові відмовити.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності учасників процесу, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із його правомірності, обґрунтованості та доведеності. Однак, погодитись із таким рішенням не можна, оскільки своїх висновків суд дійшов унаслідок неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Встановлено, що ОСОБА_2, який відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії ІКВ № 003084, виданого Мукачівським МРЕВ ДАІ УМВС України в Закарпатській області 15.04.2004, є власником легкового автомобіля марки «Mitsubishi Pajero 2.5 TD GL», 1993 року випуску, номер шасі JMB0NV440PJ1305784, тип - легковий універсал В, д/н НОМЕР_1, довіреністю, посвідченою 05.07.2006 за реєстровим № 2178 приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_4, уповноважив ОСОБА_1 без визначення строку керувати цим транспортним засобом та розпоряджатися ним (а.с. 5). У справі міститься і розписка, датована 05.07.2006, у якій зазначено, що ОСОБА_2 продав указаний автомобіль ОСОБА_1, отримав від останнього 25 тисяч гривень і видав доручення на його імя (а.с. 6).

Як убачається з постанови гол. держвиконавця РВ ДВС Мукачівського міськрайуправління юстиції ОСОБА_5 від 23.01.2013 у виконавчому провадженні № 36133070, на майно ОСОБА_2 як солідарного боржника перед стягувачем ПАТ КБ «ПриватБанк» на суму 464355,49 грн боргу та 3219,00 грн судових витрат накладено арешт, оголошено заборону відчуження майна (а.с. 7).

Обґрунтовуючи рішення, суд першої інстанції на підставі положень ЦК України виходив з того, що правочин у випадку недодержання письмової форми щодо його вчинення може бути визнаний дійсним у випадку укладення його в усній формі та вчинення сторонами дій, що свідчать про виконання правочину (ст. 218); між сторонами мала місце купівля-продаж автомобіля, щодо якої хоча і із порушенням вимог ст. 208 ч. 1 п. 3, але фактично був укладений договір купівлі-продажу, а довіреність є лише удаваним правочином з метою приховати договір купівлі-продажу, який сторони у дійсності мали на увазі і правила якого належить застосовувати (ст. 235). Тому право власності на автомобіль набуто позивачем із підстав, що не заборонені законом, і це право підлягає визнанню та захисту, включаючи звільнення майна з-під арешту (ст.ст. 328, 391, 392 ЦК України, ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV). Утім, суд першої інстанції залишив поза увагою наступне.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема, з правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст. 41 Конституції України, ст.ст. 11, 319, 328 ЦК України, тут і далі нормативні акти в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Власник автомобіля вправі відчужити його шляхом продажу іншій особі, при цьому: правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 ЦК України, належить вчиняти у письмовій формі, те ж стосується й інших правочинів, для яких законом установлена письмова форма (ст. 208 ч. 1 п.п. 3, 4 ЦК України); право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 334 ч. 1 ЦК України); за змістом ст.ст. 626-629, 632, 638-640, Глави 54 § 1 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі лише в тому випадку, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом, договір купівлі-продажу автомобіля є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими, зокрема, є ціна товару, порядок його оплати та передачі.

Згідно із Правилами державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, затвердженими Постановою КМ України від 07.09.1998 № 1388 (далі Правила):

державна реєстрація транспортних засобів за юридичними та фізичними особами є обовязковою (п.п. 1-3);

власник транспортного засобу зобовязаний зареєструвати його протягом 10 діб після придбання; (п.п. 6, 7);

реєстрація здійснюється на підставі заяви власника і документів, що посвідчують правомірність придбання транспортного засобу, правомірність такого придбання підтверджується документами, скріпленими підписом відповідної посадової особи і печаткою, виданими субєктами підприємницької діяльності, які реалізують транспортні засоби та видають довідки-рахунки, митними органами, судами, нотаріусами, органами соціального захисту населення, підприємствами-виробниками транспортних засобів та підрозділами ДАІ, а також угодами, укладеними на товарних біржах, такими документами можуть бути договори та інші посвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортний засіб, перед відчуженням, передачею транспортного засобу його належить зняти з обліку, про що у свідоцтві про реєстрацію (технічному паспорті) робиться відмітка про зняття з обліку для реалізації (п.п. 8, 43).

Вимоги Правил щодо правовстановлюючих документів та реєстрації автомобіля кореспондуються із вимогами до документів, необхідних у випадку нотаріального посвідчення договору про відчуження транспортного засобу (п.п. 137-139 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Мінюсту України від 03.03.2004 № 20/5 (реєстрація в Мінюсті України від 03.03.2004 за № 283/8882)).

Отже, оформлення переходу права власності на автомобіль, здійснення новим власником права власності на автомобіль, включаючи його експлуатацію, повязуються із фактами, оскільки йдеться про договір купівлі-продажу, укладення такого договору на товарній біржі або із посвідченням його в інший установлений законом спосіб, зняття транспортного засобу з обліку відчужувачем, наступною державною реєстрацією автомобіля, яка, у свою чергу, не може бути проведена за відсутності належних правовстановлюючих документів на транспортний засіб. За змістом норм законодавства, договір купівлі-продажу автомобіля повинен бути вчинений у письмовій формі.

В силу положень закону про представництво, дії представника, що вчиняються на підставі довіреності, мають правовими наслідками створення, зміну, припинення цивільних прав і обовязків особи, яку він представляє (ст. 237 ч.ч. 1, 3, ст.ст. 238, 239, 244, 245 ЦК України).

Сторонами установлений законодавством порядок відчуження автомобіля не був дотриманий, доказів укладення належного договору із фіксацією його істотних умов, зняття автомобіля ОСОБА_2 з реєстрації та подання ОСОБА_1 документів для його перереєстрації у справі немає. До виконання вимог Правил, необхідних для відчуження транспортного засобу, ОСОБА_2 не мав права його відчужувати, а ОСОБА_1 придбавати. Таким чином, видача вищезгаданої довіреності, передача коштів зв розпискою від 05.07.2006, не потягли настання правового наслідку у вигляді переходу права власності на автомобіль від ОСОБА_2 до ОСОБА_1 Тож висновки суду про правомірне набуття права власності позивачем на автомобіль не ґрунтуються на законі.

Такий висновок узгоджується й із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у справі № 6-688цс15 (постанова від 16.12.2015), для відступу від якої апеляційний суд підстав не має (ст. 214 ч. 2, ст. 360-7 ч. 1 ЦПК України).

Зазначене вище є достатньою підставою для відмови в задоволенні вимог про визнання правочину дійсним та визнання права власності на автомобіль внаслідок неправильного застосування судом норм матеріального права. Проте, колегія суддів констатує також порушення норм процесуального права, не повязані із оцінкою доказів як такі, що стосуються власне похідної вимоги про звільнення майна з-під арешту.

Учасниками цивільних і цивільних процесуальних відносин, сторонами, третіми особами в процесі окрім фізичних осіб можуть бути юридичні особи (ст. 2 ч. 1, ст.ст. 80, 82, 91, 92 ЦК України, ст.ст. 1, 26, 28-30, 34, 35 ЦПК України). Предявивши позов, ОСОБА_1 третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів указав ОСОБА_3 регіональне управління Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», яке не є юридичною особою.

Тим часом, позов про звільнення майна з-під арешту безпосередньо стосується цивільних прав і обовязків ПАТ КБ «ПриватБанк» як стягувача присудженого з ОСОБА_2 боргу, в інтересах якого саме і був накладений арешт на майно боржника та було оголошено заборону його відчуження. Відповідно до суті таких правовідносин, відповідачами за позовом власника майна, особи, яка вважає себе власником майна, або особи, яка має відповідне речове право на майно, про звільнення майна з-під арешту, виключення його з опису, є передусім боржник у виконавчому провадженні, оскільки є спір позивача із ним щодо права на арештоване майно, а також стягувач (за наявності такого), в інтересах якого арештовано, описано майно боржника, заборонено його відчуження, на користь якого здійснюються дії у виконавчому провадженні. Орган ДВС, держвиконавець не є належними відповідачами за таким позовом, правомірність їх дій може бути перевірена в порядку, передбаченому Розділом VII ЦПК України, залежно від конкретних обставин вони можуть бути відповідачами за позовами у спорах про саме їхні майнові чи інші права та обовязки.

У процесі розгляду справи суд першої інстанції в порядку, передбаченому ст. 10 ч. 4, ст. 35 ч. 2, ст. 121 ч. 1, ст. 130 ч. 1, ч. 6 п.п. 2, 8, ст. 160 ч. 2, ст. 207 ч. 1 п. 8 ЦПК України не діяв, істотні упущення щодо субєктного складу учасників процесу не були усунені. За вставлених у справі обставин, ПАТ КБ «ПриватБанк» попри те, що його підрозділ був залучений до участі в справі без належних для того підстав та у невідповідному процесуальному статусі, фактично не брав участі в справі як юридична особа в будь-якому процесуальному статусі. Саме сторона у справі повинна доводити обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, саме відповідачу належить право визнавати, заперечувати позов, укладати мирову угоду, предявити зустрічний позов (ст. 10 ч. 3, ст. 31 ч.ч. 2, 3, ст. 60 ч. 1, ст.ст. 123, 128, 174, 175 ЦПК України). Оскільки комплекс процесуальних прав і обовязків сторони в справі та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, різний, участь у справі особи, яка мала бути відповідачем, в якості третьої особи без самостійних вимог (якщо така участь мала місце) участі в якості відповідача не замінює та істотно звужує її процесуальні можливості, а тому порушує право на належний захист від позову.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 57-60, 212-215 ЦПК України, рішення судом про задоволення позову може бути прийняте лише за умови його правомірності, обґрунтованості та доведеності. Наведені обставини виключали можливість задоволення позову, рішення суду не відповідає вимогам закону, а доводи апеляції заслуговують на увагу, тому на підставі ст. 309 ч. 1 п.п. 2, 3, 4 ЦПК України апеляцію слід задовольнити, рішення суду скасувати, у позові відмовити.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п.п. 2, 3, 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити, заочне рішення Виноградівського районного суду від 30 листопада 2016 року скасувати, у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Отіли Олександровича та Районного відділу державної виконавчої служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції про визнання правочину дійсним, визнання права власності на автомобіль та звільнення його з-під арешту відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» у відшкодування сплаченого судового збору 1818,96,00 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді