Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" листопада 2017 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

Головуючого - судді САВЛУК Т.В.

при секретарі Бурячек О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на ? частину нерухомого майна,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, просив визнати за собою, ОСОБА_1, право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, що є предметом позову.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання спави повідомлений належним чином, подав до суду заяву про розгляд спавши у його відсутність, позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, до суду подала заяву про розгляд справи у її відсутність ,позовні вимоги визнає та просить їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилася, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, до суду подала заяву про розгляд справи у її відсутність ,позовні вимоги визнає та просить їх задовольнити.

Відповідно до положень частини четвертої статті 174 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Виходячи з предмету спору та правовідносин, які виникли між сторонами спору, судом в межах розгляду даної справи застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім'ю України, який діяв до 1 січня 2004 року, та був чинний на час набуття сторонами спірного майна.

Відповідно до ст. 13 Кодексу про шлюб та сім'ю України, реєстрація шлюбу встановлюється як в інтересах державних і громадських, так і з метою охорони особистих і майнових прав та інтересів подружжя і дітей. Права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов'язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

Правовий статус майна, як спільної сумісної власності подружжя, нажитого в період шлюбу, визначений статтею 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, що кореспондується з положеннями ст. 16 Закону України "Про власність", який діяв в період з 15 квітня 1991 року та втратив чинність 20 червня 2007 року.

Згідно із ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до вимог ч.1 ст.24 Кодексу про шлюб та сім'ю України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Як вбачається з матеріалів справи, з 21.12.1985 року по 30.03.1999 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі.

За час перебування у шлюбі, ОСОБА_1 придбав майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1, на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 07 липня 1997 року, зареєстрований у Бюро технічної інвентаризації м. Києва 10 липня 1997 року. у реєстровій книзі під реєстровим номером №4442.

04 листопада 1997 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який посвідчено державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори і зареєстровано у реєстрі за №6-1550.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про власність", майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Майно, придбане внаслідок спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової діяльності.

Таким чином, відповідно до норм чинного законодавства, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин, до об'єктів спільної сумісної власності відносилось майно, а саме: нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України "Про власність", ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю ( ст. 17 Закону України "Про власність").

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно положень ст. 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

На підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 квітня 2004 року, яке ухвалене в межах розгляду цивільній справі №2-5/1 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_5, третя особа Шістнадцята державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на ? частини квартири - позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідчений Шістнадцятою Державною нотаріальною конторою, сторони повернути в попередній стан, зобов'язавши ОСОБА_3 повернути вказану квартиру, а з ОСОБА_1 стягнути на користь ОСОБА_3 170 грн..

Визнано право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_4. (а.с. 8-9)

Як встановлено судом у мотивувальній частині судового рішення: «Вимога позивачки стосовно визнання за нею права власності на ? частину спірної квартири підлягає задоволенню, оскільки вказана квартира була придбана подружжям під час перебування в шлюбі, а тому є їх спільною власністю».

Відповідно до частини третьої ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як роз'яснено у пунктах 23, 24 Постанови Пленум Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Виходячи з предмету позову та суб'єктивного складу сторін, судом встановлено, що з 21.12.1985 року по 30.03.1999 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, спірний об'єкт нерухомого майна - квартира АДРЕСА_1 придбана подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, ці обставини встановленні рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 29.04.2004 року в межах розгляду цивільної справи №2-5/1, тому ці обставини не потребують доказуванню, як це передбачено ч.3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України.

Таким чином, виходячи з норм діючого законодавства, яке діяло на час придбання спірного рухомого майна, тобто квартири АДРЕСА_1, а також норм Сімейного кодексу України, яке чинне на даний час, суд вважає, що спірне рухоме майно є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбане подружжям під час перебування у шлюбі, вирішуючи питання щодо визнання права власності на майно за одним із подружжям, суд, діючи в межах заявлених позовних вимог відповідно до положень ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України, виходить з рівності часток кожного з подружжя на спірне майно.

Відповідно до статті 174 Цивільного процесуального кодексу України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Як роз'яснено у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи.

Визнання позову - це спрямована на припинення цивільного процесу безумовна згода відповідача виконати матеріально-правові вимоги позивачу, виражена у встановленій законом процесуальній формі.

Визнаючи позов повністю, відповідач відмовляється від захисту проти всіх пред'явлених до нього матеріально-правових вимог позивача. У такому разі суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч.4 ст.174 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на ? частину нерухомого майна є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі, ухвалюючи рішення суд визнає за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири №35, загальною площею 54,80 кв.м, жилою площею 30,40 кв.м., в будинку АДРЕСА_1, , як об'єкт права спільної сумісної власності подружжя.

В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, в порядку розподілу судових витрат, суд присуджує стягнути з відповідачів - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1000,00 грн., в рівних частках, тобто по 500,00 грн. з кожного, проведення оплати судового збору підтверджується долученим до справи платіжним документом.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 13, 22, 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України, ст.ст.328, 334 Цивільного кодексу України, Постановою Пленум Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст. 1, 4, 10, 11, 56, 57, 58, 60, 61, 88, 174, 208, 209, 212-215, 218, Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на ? частину нерухомого майна задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири №35, загальною площею 54,80 кв.м, жилою площею 30,40 кв.м, в будинку АДРЕСА_1, , як об'єкт права спільної сумісної власності подружжя.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 500,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 500,00 грн

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду міста Києва, яка подається через Дніпровський районний суд міста Києва, протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

С у д д я