22-ц/775/845/2017(м)
Категорія 5 Головуючий у 1-й інстанції Литвиненко Н.В.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2017 колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого - Ткаченко Т.Б.,

суддів - Кочегарової Л.М., Попової С.А.,

секретар - Герасимова Г.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності за набувальною давністю за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 листопада 2017 року,

В с т а н о в и л а:

В серпні 2016 року ОСОБА_2М звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, в якому просив визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку ст. 344 ЦК України.

В обґрунтування позову вказував, що в 2006 року вселився в спірну квартиру, деякий час проживав в ній з колишнім власником цієї квартири ОСОБА_5, а після виселення останньої з квартири, залишився проживати один. Під час проживання в квартирі виконав в ній ремонт.

07 липня 2007 року він уклав з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу вказаної квартири, разом із своєю матірю, ОСОБА_6, передав ОСОБА_5 грошову суму у розмірі 17000 доларів США. Також був складений акт про передачу майна.

Рішенням (заочним) Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 листопада 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності за набувальною давністю відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та повернути справу до суду першої інстанції для розгляду по суті або прийняти рішення про задоволення позовних вимог.

Зокрема зазначає, що на початку 2006 року заволодів спірною квартирою, яка знаходилась в аварійному стані, провів необхідний ремонт. Попередній власник не предявляла до нього претензій щодо заволодіння позивачем квартирою, внаслідок чого останній передав ОСОБА_5 грошові кошти, уклавши договір купівлі-продажу, визнаний в подальшому за рішенням суду нікчемним.

Наприкінці 2016 року відповідачі почали переоформлювати документи та реєстрацію квартири, внаслідок чого по факту проникнення в житло, підробку документів, заволодіння майном, заподіяння позивачу тілесних ушкоджень при виселенні була порушена кримінальна справа.

Відповідно до положень ч.2 ст.305 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу у відсутності відповідачів, які належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду (а.с.145 - 147). Із заявою про відкладення розгляду справи до суду не звернулись.

Від представника позивача ОСОБА_7 надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутністю (а.с.151).

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача, який підтримав апеляційну скаргу, просив рішення суду першої інстанції скасувати та повернути справу до суду першої інстанції для розгляду по суті або прийняти рішення про задоволення позовних вимог, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що оскільки в розумінні ст. 344 ЦК України позивач не є добросовісним володільцем спірної квартири, власники якої відомі (ОСОБА_3 та ОСОБА_4Б.), а також того, що доказів їх відмови від права власності на належне майно не надано, суд прийшов до висновку про відсутність передбачених цією статтею правових підстав для визнання за ОСОБА_2 права власності на квартиру за набувальною давністю.

З таким висновком колегія суддів не може не погодитись виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 07 липня 2007 року укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, який складений в простій письмовій формі, не посвідчений нотаріально та позивачем не зареєстроване право власності у встановленому законом порядку (а.с. 12, 24).

До цього договору купівлі-продажу складено акт передачі ОСОБА_5 ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_2 (а.с. 11).

Протоколом предявлення трупа для впізнання від 13 лютого 2014 року встановлено, що ОСОБА_5 померла 07 лютого 2014 року (а.с. 111).

Відповідно до довідки №85, виданої 04 квітня 2016 року КСН «Центральний» ОСОБА_2 на час видачі довідки мешкав в квартирі АДРЕСА_2 без реєстрації з 01 січня 2006 року (а.с.26).

Також на підтвердження своїх вимог позивачем надано договір №1262 від 04.02.2013 року з гарантійним талоном щодо встановлення вікон у квартирі АДРЕСА_2, акт виконаних робіт щодо установки вікон, гарантійний талон на установку дверей, квитанції, товарні чеки та на придбання будівельних матеріалів для виконання ремонтних робіт в квартирі, а також квитанцію про сплату боргу за послуги водопостачання та водовідведення.

Довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є власниками по ? частині квартири АДРЕСА_2 (а.с.150, 151).

Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Положення щодо набувальної давності закріплені у ЦК України, зокрема, як первісний спосіб набуття права власності, оскільки права набувача залежать не від волевиявлення попереднього власника, а від сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України - добросовісності заволодіння, відкритості та безперервності подальшого володіння річчю протягом певного строку.

З урахуванням зазначеного, для правильного вирішення спору, пов'язаного з правом власності в силу набувальної давності, слід належним чином встановлювати обставини, що мають значення для справи, та враховувати зокрема наступне: задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності.

Відповідно до розяснень, що містяться у п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Отже, набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю здійснюється за умови, що річ, яка опинилася у володінні особи, є обєктивно чужою, володілець субєктивно вважає майно своїм, володілець майна має бути добросовісним набувачем, володіння здійснюється протягом усього строку відкрито та продовжувалось безперервно, строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років.

Виникнення володіння, що повязано з добросовісним заволодінням річчю, полягає в переконанні володільця, що заволодіння правомірне, тобто майно надійшло до нього законно.

Набуття права власності на майно за набувальною давністю виникає тоді, коли власник майна довгий час не виявляв наміру визнати річ своєю, погодився з її втратою, і при відсутності презумпції права державної власності.

Володіння має бути добросовісним, тобто якщо володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю. Обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Оскільки набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном і наявність у володільця певного юридичного титулу (договір найму, збереження тощо), виключає застосування набувальної давності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відмови у задоволенні позову про визнання за позивачем права власності на спірну квартиру.

Відповідно до положень ст. 10 ,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином на позивача покладається обовязок доведення таких обставин, як законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

Разом з тим, аналіз викладених вище норм призводить колегію суддів до висновку, що застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2, обґрунтовуючи свій позов та апеляційну скаргу, зазначав підставу заволодіння спірною квартиру договір купівлі-продажу цієї квартири від 07 липня 2007 року, який відповідно до його поясненням за рішенням суду визнавався судом нікчемним.

Таким чином, враховуючи, що позивачем заявлено як підставу заволодіння майном договір купівлі-продажу цього майна, тобто підставне (титульне), що виключає можливість застосування набувальної давності, положення ст. 344 ЦК України до спірних відносин застосуванню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання права власності за набувальною давністю, оскільки підставою заволодіння спірною квартирою позивач зазначив договір купівлі-продажу цієї квартири, що виключає можливість застосування такого засобу захисту права, як визнання права власності за набувальною давністю.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, що на виконання вимог ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду позивачем не надано.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 листопада 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання чинності шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Т.Б.Ткаченко

Судді: Л.М.Кочегарова

ОСОБА_8