Справа №265/8017/17
Провадження №2/265/2034/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2017 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Шиян В. В.,

за участю секретаря Єфремової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Добробут-65» про визнання права власності на кооперативну квартиру,

В С Т А Н О В И В :

17 листопада 2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом, яким просить визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальна площа якої 45,3 кв.м, житлова площа 27,3 кв.м.

Відповідачем у позові позивач зазначив Маріупольську міську раду Донецької області, якого було замінено ухвалою суду від 05 грудня 2017 року на належного - Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Добробут-65».

В обгрунтування позову позивач зазначав, що згідно ордеру, виданого на підставі рішення виконкому Маріупольської міської ради № 178 від 21 березня 1979 року, він отримав у користування квартиру АДРЕСА_2 і був членом ЖБК «Орджонікідзевський-132». Свій пайовий внесок за квартиру сплатив у повному обсязі, отже набув право власності на неї. Однак у реєстрації права власності на спірну квартиру йому було відмовлено та запропоновано звернутись до суду. На думку позивача, він є законним власником вказаної квартири, адже сплатив за неї повну вартість. Звертається з даним позовом до суду за захистом своїх прав.

Позивач до зали суду не прибув, надавши заяву, якою позовні вимоги підтримав, на їх задоволенні наполягає, просить справу розглядати за його відсутності.

Відповідач в особі голови правління ОСББ «Добробут-65» ОСОБА_2 також просив розглядати справу за його відсутності, про що подав відповідну заяву, в якій також зазначив про визнання позовних вимог у повному обсязі, адже позивач ОСОБА_1 сплатив за квартиру її вартість та є її власником.

Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 182 ЦК України (в редакції від 16 січня 2003 року), право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК України (в редакції від 16 січня 2003 року), права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

За ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 4 червня 2016 року), речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації.

Положення ст. 328 Цивільного кодексу України (в редакції від 16 січня 2003 року) передбачають, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 128 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року), право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речі набувачу.

За положеннями ст. 15 Закону України «Про власність», який діяв до набрання чинності Цивільним кодексом України в редакції 2003 року, передбачалось, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Вказані норми дублюються у ст. 384 ЦК України (в редакції від 2003 року), де зазначено, що в разі викупу квартири, член житлово-будівельного кооперативу стає власником квартири.

У п.п. 69, 71 ОСОБА_3 Верховного ОСОБА_2 України від 26 травня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)» зазначалось, що члени ЖБК, які повністю внесли пайовий внесок за квартиру відповідно до ст. 15 Закону України «Про власність», набувають права власності на квартиру.

За п. 5-1 Постанови Пленуму Верховного ОСОБА_2 України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» судам слід мати на увазі, що згідно зі ст. 15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого ОСОБА_2 України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, у разі повного внесення пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства.

З ордеру на житлове приміщення серії КО № 415 від 04 квітня 1979 року вбачається, що ОСОБА_1 та членам його родини: ОСОБА_3 (дружина) , на підставі рішення виконкому Жданівської міської ради від 21 березня 1979 року № 178, було надано право на вселення до квартири АДРЕСА_1.

Згідно технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_2, виданого на імя ОСОБА_1, квартира складається з двох кімнат, житловою площею 27,3 кв.м, загальною площею 45,3 кв.м.

Як вбачається з довідки ОСББ «Добробут-65» від 18 серпня 2016 року, ОСОБА_1 зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_1 з 06 серпня 1979 року і по даний час. З березня 1979 року до 29 червня 2016 року був членом ЖБК «Орджонікідзевський-132», з 29 червня 2016 року є членом ОСББ «Добробут-65», яке є правонаступником ЖБК «Орджонікідзевський-132». Фактична вартість квартири 5244 руб, первісний внесок 2135 руб. (сплачено ОСОБА_1 у 1979 році), залишок вартості квартири в сумі 3109 руб. сплачений ним остаточно у 1992 році.

Згідно довідці голови правління ОСББ «Добробут-65» від 16 листопада 2017 року ОСОБА_1 вартість квартири АДРЕСА_1 сплатив у повному обсязі, отже є її власником.

Державну реєстрацію Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Добробут -65», що здійснює комплексне обслуговування будинку № 65 по вулиці Олімпійській в місті Маріуполі, проведено 29 червня 2016 року, що підтверджується даними з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Твердження відповідача, що ОСББ «Добробут-65» фактично є правонаступником ЖБК «Орджонікідзевський -132», ніким не спростовані.

Суд зауважує, що виникнення права власності на будинки, споруди та нерухоме майно не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним кодексом України в редакції від 2003 року та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції від 2004 року.

Водночас, суд звертає увагу, що лише на підставі «Правил державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб», затверджених Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56, «Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб», затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 9 червня 1998 року № 121, «Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, передбачалось оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами державної виконавчої влади, місцевого самоврядування членам житлово-будівельного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески.

Враховуючи перелічені норми, суд дійшов висновку, що на момент набуття права власності ОСОБА_1 на кооперативну квартиру, законодавством не була передбачена ні видача свідоцтва про право власності на кооперативну квартиру, ні обовязкова державна реєстрація права власності на таку квартиру.

Однак з 1995 року законодавець передбачив процедуру оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна для членів житлово-будівельного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески, шляхом отримання свідоцтва про право власності від місцевих органів державної виконавчої влади, місцевого самоврядування та реєстрацію їх в бюро технічної інвентаризації.

Таким чином, позивач отримав право на користування спірною кооперативною квартирою на підставі ордеру на вселення, а у подальшому сплатив повну вартість за неї, але не отримав свідоцтво про право власності на це майно та не зареєстрував його в Маріупольському БТІ, що стало підставою виникнення даного спору.

За змістом ст. 392 ЦК України в редакції від 2003 року, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

На підставі п. 37 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого ОСОБА_2 України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, з урахуванням положень ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК в редакції від 2003 року, власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Таким чином, суд дійшов висновку, що у позивача існують перешкоди щодо підтвердження відповідними правовстановлюючими документами його права власності на кооперативну квартиру, фактичного набутого ним у 1992 році.

Враховуючи той факт, що на теперішній час право власності позивача не визнається, проте на переконання суду таке право він набув на законних підставах, суд вважає необхідним захистити права позивача та визнати за ним право власності на вказану квартиру в судовому порядку, задовольнивши тим самим позовні вимоги у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 13, 81, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Добробут-65» про визнання права власності на кооперативну квартиру задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3, загальною площею 45,3 кв.м, житловою площею 27,3 кв.м.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності новою редакцією Цивільного процесуального Кодексу України.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст даного рішення складено 21 грудня 2017 року.

Суддя