Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Висоцької В.С., Гримич М.К., Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про захист честі і гідності та ділової репутації, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва

від 15 лютого 2017 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10 квітня 2017 року,

встановила:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народний депутат України

ОСОБА_6, у період з 10 години 19 хвилин до 10 години 21 хвилини на ранковому пленарному засіданні Верховної Ради України виступив з трибуни і в такий спосіб публічно, для досягнення особистих цілей та власного політичного піару, поширив інформацію, яка не відповідає дійсності, при цьому заявив народним депутатам України, слухачам радіотрансляції засідань Верховної Ради України, глядачам телеканалу «Рада» та присутнім у залі Верховної Ради України особам, у тому числі представникам ЗМІ таке: «Колеги, ми не маємо права завершувати роботу, поки ми як парламент не виправимо страшну біду в Генеральній прокуратурі. Вчора журналіст ОСОБА_8 пояснив всій країні, чому ОСОБА_4 дахував схему з «БРСМ». Я нагадаю, ця схема створена міністром ОСОБА_9 ОСОБА_10, який втік разом з ОСОБА_9, але схема продовжується. І ми тепер несемо відповідальність за це. Пан ОСОБА_4 має спільний будинок, по суті, спільний бізнес з тими людьми, які бодяжать це паливо».

Зазначав, що поширені народним депутатом України ОСОБА_6 відомості є завідомо недостовірною інформацією, такою, що повністю не відповідає дійсності, порушує його особисті немайнові права, а також членів його родини, принижує його честь, гідність та ділову репутацію, як звичайного громадянина, так і працівника прокуратури України.

Ураховуючи наведене, позивач просив: визнати порушеним особисте немайнове право позивача інформацією, оголошеною народним депутатом України ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 на ранковому пленарному засіданні Верховної Ради України; визнати недостовірною та такою, що порочить гідність, честь та ділову репутацію позивача інформацію такого змісту: «журналіст ОСОБА_8 пояснив всій країні, чому ОСОБА_4 дахував схему з «БРСМ». Я нагадаю, ця схема створена міністром ОСОБА_9 ОСОБА_10, який втік разом з ОСОБА_9, але схема продовжується. І ми тепер несемо відповідальність за це. Пан ОСОБА_4 має спільний будинок, по суті, спільний бізнес з тими людьми, які бодяжать це паливо»; зобов'язати народного депутата України ОСОБА_6 спростувати наведену вище недостовірну інформацію в такий самий спосіб, у який вона була розповсюджена, тобто з трибуни на найближчому пленарному засіданні Верховної Ради України, при цьому виголосити і такий текст: «Висловлене мною ІНФОРМАЦІЯ_1 звинувачення Першого заступника Генерального прокурора України ОСОБА_4 у дахуванні схем «БРСМ», створених міністром ОСОБА_9 ОСОБА_10 та наявність у пана ОСОБА_4 спільного будинку, по суті, спільного бізнесу з цими людьми, які бодяжать це паливо - все це не відповідає дійсності».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 10 квітня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені в справі судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із недоведеності позовних вимог.

Даний висновок відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Установлено, що згідно стенограми шістдесят четвертого засідання Верховної Ради України на ранковому засіданні під час виступу, народний депутат України ОСОБА_6, фракція «Самопоміч» у своїй промові висловив наступне: «Друге і головне. Колеги, ми не маємо права завершувати роботу, поки ми як парламент не виправимо страшну біду в Генеральній прокуратурі. Вчора журналіст ОСОБА_8 пояснив всій країні, чому ОСОБА_4 дахував схему з «БРСМ». Я нагадаю, ця схема створена міністром ОСОБА_9 ОСОБА_10, який втік разом з ОСОБА_9, але схема продовжується. І ми тепер несемо відповідальність за це. Пан ОСОБА_4 має спільний будинок, по суті, спільний бізнес з тими людьми, які бодяжать це паливо».

Підставою до висловлювань відповідача стали події, пов'язані з пожежею в с. Глеваха Київської області 8 червня 2015року на нафтобазі компанії «БРСМ - Нафта», оскільки увага громадськості була прикута до процесу розслідування пожежі на нафтобазі та дій прокуратури України, як органу слідства.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_6 посилався на те, що в засобах масової інформації з'являлися повідомлення про причетність заступника Генерального прокурора України та його близького оточення до БРСМ та подій навкруг нього, а виступаючи на Пленарному засіданні Верховної Ради України він вказав на джерело висловленої ним інформації - журналіста агенції журналістських розслідувань «Слідство.Інфо» ОСОБА_8.

У ході апеляційного розгляду справи судом досліджено диск із сюжетом ефіру «Громадського телебачення» від 14 липня 2015 року, відповідно до змісту якого виступ відповідача ґрунтується на інформації, поширеній в мережі Інтернет під час ефіру «Громадського телебачення» журналістом агенції журналістських розслідувань ОСОБА_8 (а. с. 55).

Згідно висновку семантико-текстуальної (лінгвістичної) експертизи, проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз, яка була призначена судом за клопотанням позивача, використання слів «дахує», «бодяжить» в контексті виступу ОСОБА_6 на шістдесят четвертому засіданні Верховної Ради України ІНФОРМАЦІЯ_1 не містить ознак брутальності та непристойності щодо особи першого заступника Генерального прокурора України (а. с. 68-72).

Пред'являючи позов, ОСОБА_4 посилався на те, що у наведені вище висловлення не відповідають дійсності та принижують його честь і гідність, ганьблять ділову репутацію.

За змістом ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені) (п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Згідно із частинами 1 та 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Слід зазначити, що норма ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію», яка встановлює підстави для звільнення від відповідальності за порушення законодавства про інформацію, має оцінюватися в загальному контексті цього Закону, зокрема ст. 5, яка визначає право кожного на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації,необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст.10 Конвенції.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в пунктах 15, 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1від 27 лютого 2009 року « Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» однією із складових правопорушення, наявність якої може бути підставою для задоволення позову, є поширення недостовірної інформації.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

При поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету МіністрівРади Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя.

Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд, проаналізував публічний виступ та інформацію, яку позивач просив визнати недостовірною та спростувати, врахував, що на момент висловлювання позивач був публічною особою, обіймав посаду заступника Генерального прокурора України, правильно застосував положення ст. 277 ЦК України, ст. 30 Закону України «Про інформацію» та прийшов до правильного висновку, що висловлювання відповідача, які позивач просить спростувати, не містять конкретних даних щодо оцінки дій позивача в контексті вчинення конкретних правопорушень або злочинних дій, є оціночними судженнями, які не можуть бути витлумачені як фактичні дані, з огляду на характер використання у них мовних засобів, а слова «дахує» і «бодяжить» в контексті виступу під час пленарного засідання Верховної Ради України не принижує честі, гідності чи ділової репутації позивача та не містить ознак брутальності чи непристойності.

Доводи касаційної скарги про те, що висловлені відповідачем твердження є фактичними даними, оскільки їх можна перевірити на предмет істинності, зокрема щодо спільності нерухомого майна, а висловлене ОСОБА_6 обмежило особисті немайнові права позивача, тобто можливості фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя, порушивши тим самим припис статті 371 ЦК України, зводяться до встановлення обставин, що не були встановлені в рішеннях, ухвалених у справі, переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції (ст. 335 ЦПК України), і на законність рішення суду не впливають.

Посилання позивача у касаційній скарзі на хибність висновків судів попередніх інстанцій щодо характеру оціночних суджень, викладених у статті тез автора ґрунтуються на власному розумінні і трактуванні цих тез і висловлювань та, з урахуванням характеру використаних автором мовних засобів, не спростовують їх зміст, як оціночних суджень.

При вирішенні даної справи судами правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Згідно вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 лютого

2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.С. Висоцька
М.К. Гримич
І.М. Фаловська