Єдиний унікальний номер 225/5590/17 Номер провадження 22-ц/775/2260/2017
Головуючий у 1-ій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Азевич В.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2017 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого-судді Азевича В.Б.,

суддів: Дундар І.О., Корчистої О.І.,

за участю секретаря Кіпрік Х.В.,

представника Державного підприємства «Торецьквугілля» ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Бахмуті Донецької області справу № 225/5590/17 за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Торецьквугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої умовами виробництва, за апеляційною скаргою Державного підприємства «Торецьквугілля» на рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 22 листопада 2017 року (суддя Скиба М.М.), ухваленого в приміщенні суду у м. Торецьку Донецької області,-

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Дзержинського міського суду Донецької області з позовом до Державного підприємства «Торецьквугілля» (далі ДП «Торецьквугілля») про відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтував тим, що в період з 06.01.1998 року по 27.06.2002 року, та з 08.09.2003 року по 25.01.2017 року він перебував у трудових відносинах з ОП «Шахта «Північна» ДП «Торецьквугілля», де працював в якості гірника підземного 2 розряду, електрослюсаря підземного 3 розряду, забійника на відбійних молотках 6 розряду (останнє місце роботи). Його загальний стаж складає 22 роки, з них в умовах шкідливих факторів 17 років 8 місяців. Був звільнений 25.01.2017 року за станом здоровя на підставі частини 2 ст. 40 КЗпП України. За час роботи на підприємстві відповідача він отримав професійне захворювання вібраційна хвороба другого ступеню (вегето-сенсорна полінейропатія верхніх кінцівок з дефартрозом між фалангових суглобів 1 ст. та дефартрозом ліктьових суглобів 1 ст.); хронічна радикулопатія L5,S1 зліва в стадії затихаючого загострення з помірним статико-динамічними порушеннями та больовим синдромом; хронічна сенсоневральна приглухуватість з легким ступенем зниження слуху (ІІ ст.). 24.01.2017 року обласною профілактичною медико-соціальною експертною комісією йому вперше було встановлено 65 % втрати працездатності за сукупністю та 3-я група інвалідності з 29.12.2016 року. Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, складеного 29.11.2016 року та затвердженого 30.11.2016 року, було встановлено, що причиною наявного у нього професійного захворювання стала робота протягом тривалого часу в умовах шкідливих факторів на підприємстві відповідача, недосконалість технологічного процесу, недостатня забезпеченість та ефективність засобів індивідуального та колективного захисту, виконання роботи в умовах впливу на організм фізичних навантажень, вимушена робоча поза, вимушені нахили вище допустимих параметрів, умови несприятливого мікроклімату, довготривалий багаторазовий вплив локальної вібрації, виробничий шум, рівень якого перевищує рівень гранично допустимого.

У звязку із отриманим професійним захворюванням стан його здоровя суттєво погіршився. Отриманим професійним захворюванням йому спричинені фізичні та моральні страждання, та як наслідок, спричинена значна моральна шкода. Від отриманого професійного захворювання він відчував постійні болі в поперековій області, а також в суглобах, що посилюються навіть при мінімальних фізичних навантаженнях.

Постійні фізичні болі спричинили за собою поганий сон, підвищену нервозність, і як наслідок, погіршення загального стану здоровя. Крім того, робота на шахті в умовах шуму, рівень якого перевищував допустимі норми, спричинили для нього зниження слуху. В результаті чого, багато аспектів щоденної діяльності стають все більш складними.

Зниження слуху призвело до таких фізіологічних порушень в нього як підвищена стомлюваність, часті головні болі. Наслідки отриманого професійного захворювання спричинили кардинальну зміну в гіршу сторону звичного для нього способу життя. Отримане ним професійне захворювання позбавило його можливості реалізувати свої звички та бажання, потягло за собою необхідність зміни способу життя, інтересів та планів на майбутнє. Розмір моральної шкоди він оцінив в 100 000 грн., яку просив стягнути з відповідача.

Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 22 листопада 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ДП «Торецьквугілля» на користь ОСОБА_3 відшкодування моральної шкоди 40 000 грн., а також в дохід держави судовий збір у розмірі 640,00 грн.

Відповідач подав на вказане рішення апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить його змінити та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 частково, в розмірі 19 500,00 грн.

Відповідач вважає, що розмір суми відшкодування у 40 000 грн. занадто великим і таким, що не відповідає судовій практиці та фактичним обставинам справи. ДП «Торецьквугілля» не заперечує проти часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_3, в розмірі 19 500 грн., такий розмір сатисфакції є повним і достатнім за наступних обставин.

Зазначає, що при ухваленні судового рішення суд першої інстанції не врахував аналіз ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ судової практики у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої у звязку із ушкодженням здоровя під час виконання трудових обов'язків, відповідно до якого склалася усталена практика відшкодовувати моральну шкоду із розрахунку 300 грн. за 1 % втрати працездатності. Позивачу згідно висновку МСЕК встановлено 65 % втрати працездатності, тому розмір компенсації має становити 65 % х 300 грн. = 19 500 грн., а також не звернув уваги на той факт, що підприємство є найбільшим роботодавцем у місті і одним з найбільших у Донецькій області і несе значний тягар соціального навантаження. Занадто великі суми відшкодування призведуть до зупинки виробництва і вивільнення працівників, що спричинить масове безробіття. ДП «Торецьквугілля» є збитковим, кредиторська заборгованість на 01.10.2017 року становить 2 427 769 тис. грн., збитки лише за 9 місяців 2017 року становлять 173 594 тис. грн.

На думку відповідача, визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Спричинення моральної шкоди у спірних правовідносинах згідно з вимогами законодавства не є матеріально-правовою презумпцією. Тому має доводитись не лише сам факт спричинення моральної шкоди, а й, особливо, її розмір. Окрім того, суд не дав належної оцінки тому, що позовна заява позивача не відповідає вимогам ст. 119 ЦПК України, зокрема, не було надано доказів, якими підтверджується факт моральної шкоди та не зазначено з яких міркувань виходив позивач, визначаючи розмір моральної шкоди.

Представника ДП «Торецьквугілля» ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги.

Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та за відсутності позивача.

Відповідно до пункту 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, в редакції від 03 жовтня 2017 року, яка вступила в силу 15 грудня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із частиною 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 перебував в трудових відносинах з ВП «Шахта «Північна» ДП «Торецьквугілля» в період з 06.01.1998 року по 27.06.2002 року, та з 08.09.2003 року по 25.01.2017 року, де працював в якості гірника підземного 2 розряду, електрослюсаря підземного 3 розряду, забійника на відбійних молотках 6 розряду (останнє місце роботи) та був звільнений 25.01.2017 року у звязку з виявленою невідповідністю займаній посаді за станом здоровя згідно пункту 2 частини 1 статті 40 КЗпП України (а. с. 7 - 8).

24.01.2017 року обласною профілактичною медико-соціальною експертною комісією ОСОБА_3 вперше було встановлено 65 % втрати працездатності за сукупністю (вібраційна хвороба -25 %; хронічна радикулопатія 30 %; хронічна сенсоневральна приглухуватість 10%) та 3-я група інвалідності з 29.12.2016 року (а. с. 12).

Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, складеного 29.11.2016 року та затвердженого 30.11.2016 року, було встановлено, що причиною наявного у нього професійного захворювання стала робота протягом тривалого часу в умовах шкідливих факторів на підприємстві відповідача, недосконалість технологічного процесу, недостатня забезпеченість та ефективність засобів індивідуального та колективного захисту, виконання роботи в умовах впливу на організм фізичних навантажень, вимушена робоча поза, вимушені нахили вище допустимих параметрів, умови несприятливого мікроклімату, довготривалий багаторазовий вплив локальної вібрації, виробничий шум, рівень якого перевищує рівень гранично допустимого (а. с. 9).

Суд першої інстанції встановив, що право на відшкодування моральної шкоди у позивача виникло з моменту встановлення вперше стійкої втрати професійної працездатності висновком МСЕК 24.01.2017 року (а. с. 12).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції врахував надані позивачем докази, процент втрати професійної працездатності, а також принципи розумності та справедливості, та вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок отримання позивачем професійного захворювання, грошову компенсацію в розмірі 40 000 грн.

Зазначений висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до вимог ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням трудових обовязків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до частини 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди провадиться, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При цьому, вина власника не вказана серед юридичних фактів, які входять до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди.

Тобто, закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов'язку власника відшкодувати моральну шкоду, а саме: наявність моральних страждань працівника, втрата нормальних життєвих звязків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя.

У відповідності до норм ЦПК України вказані обставини повинні бути доведені.

В пункті 4.1 рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року №1-9/2004 у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (справа про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування) зазначено, що ушкодження здоровя, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обовязків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні і фізичні страждання.

На підтвердження факту ушкодження здоровя позивачем було надано висновок МСЕК від 24.01.2017 року, згідно з яким позивачу була встановлена втрата професійної працездатності у розмірі 65 % за сукупністю та третя група інвалідності з 29.12.2016 року.

Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27 березня 1992 року передбачено, що суми на відшкодування шкоди (страхові виплати) мають присуджуватись потерпілому з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дня встановлення професійного захворювання.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в пункті 13 постанови від № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до статті 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Оскільки у даному випадку професійне захворювання повязане з виконанням робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, то відповідальність по відшкодуванню такої шкоди покладається на роботодавця (підприємство).

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що відповідачем не було надано доказів, якими підтверджується факт моральної шкоди та не зазначено з яких міркувань виходив позивач, визначаючи розмір моральної шкоди є безпідставними.

Згідно із ст. 57 ЦПК України, в редакції, яка діяла на момент подання позовної заяви, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи.

Доказами, на підставі яких суд встановив наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди, є акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, висновок МСЕК про встановлення позивачу втрати професійної працездатності.

Враховуючи викладене, висновки суду першої інстанції про заподіяння позивачу моральної шкоди у звязку із ушкодженням його здоровя на виробництві відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що надані позивачем докази повною мірою вказують, що ушкодження здоровя ОСОБА_3 і отримання ним професійного захворювання призвело як до фізичних, так і до моральних страждань. Втрата працездатності призвела до обмеження його можливості вести активний спосіб життя, вільно спілкуватися, внаслідок чого останній змушений прикладати додаткові зусилля для організації свого життя. Суд також правомірно дійшов висновку про часткове задоволення позову і стягнення 40 000 грн., що відповідає принципам розумності, виваженості та справедливості.

З огляду на зазначене, апеляційним судом не приймається до уваги довід скарги відповідача про те, що встановлений судом розмір грошової суми на відшкодування моральної шкоди є необґрунтованим та таким, що не відповідає судовій практиці та фактичним обставинам справи.

Доводи скарги про те, що занадто великі відшкодування призведуть до зупинки виробництва і вивільнення працівників, є безпідставними, оскільки розмір моральної шкоди не залежить від матеріального стану особи, на якій є обовязок відшкодувати таку шкоду.

Суд першої інстанції повно та всебічно перевірив обставини справи, дав їм належну оцінку та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має, доводи апеляційної скарги необґрунтовані і не спростовують висновків суду.

Враховуючи зазначене, апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Торецьквугілля» залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 22 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення буде складений 20 грудня 2017 року.

Головуючий: В.Б. Азевич

Судді: І.О. Дундар

ОСОБА_4