Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

13 грудня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача), суддів: Мацунича М.В. і ОСОБА_1, при секретарі: Сочка І.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 02 грудня 2014 року за первісним позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та зустрічним позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання правочинів недійсними та зобовязання учинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

ПАТ КБ «ПриватБанк» (надалі - Банк) звернувся до суду з позовом у червні 2012 р.

Після уточнення позовних вимог у лютому 2014 р. (том №1,а.с.104) просив:

-у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № MKK7GA00000006 від 27.01.2006 р. у розмірі 34 165,21 доларів США звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру загальною площею 64.80 кв. м, яка розташована за адресою: м. Ужгород, вул. Руданського, 5/9, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки з укладенням від імені відповідачів договору купівлі-продажу будь-яким способом із іншою особою-покупцем, із отриманням витягу з державного реєстру прав власності, дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, із можливістю здійснення Банком усіх, передбачених нормативно-правовими актами, дій необхідних для продажу предмета іпотеки;

-виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предмет іпотеки)за адресою: м. Ужгород, вул. Руданського, 5/9, зі зняттям їхіз реєстраційного обліку в органі МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції і реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири;

-вирішити питання розподілу судових витрат.

На обґрунтування зазначив, що відповідач не виконувала взятих на себе зобовязань за кредитним договором, унаслідок чого в неї утворилась заборгованість на суму, що вимагається.

У грудні 2012 р.ОСОБА_2 предявила зустрічний позов, у якому після уточнення заявлених вимог у грудні 2014 р. (том №1, а.с.33, 147) просила:

- визнати умови кредитного договору №MKK7GA00000006 від 27.01.2006р., укладеного між Банком і ОСОБА_2, про надання кредиту в сумі 776 доларів США на сплату страхових платежів невиконаними та припинити зобовязання у цій частині з часу закінчення строку дії договору 27.01.2010 року;

- визнати п.4.1 кредитного договору №MKK7GA00000006 від 27.01.2006р., укладеного між Банком і ОСОБА_2, недійсним;

- визнати недійсним із часу укладення 27.01.2006р. договір іпотеки квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та Банком;

- визнати недійсною з часу укладення 15.04.2010р. додаткову угоду до кредитного договору №MKK7GA00000006 від 27.01.2006р., укладеного між Банком і ОСОБА_2;

- зобовязати Банк здійснити перерахунок платежів відповідно до сплачених ОСОБА_2 коштів на користь Банку за кредитним договором від 27.01.2006 р. без урахування вимог додаткової угоди до кредитного договору від 15.04.2010 р.;

- у задоволенні первісного позову відмовити.

На обґрунтування своїх позовних вимог указала, що Банк не надав відповідачу за первісним позовом коштів у сумі 776 доларів США на сплату страхових платежів. Пункт 4.1 кредитного договору суперечить Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань». Договір іпотеки укладено без згоди органу опіки та піклування, чим порушені права малолітніх на користування житлом, які на час його укладення були там зареєстровані, проживали та проживають дотепер. Додаткова угода від 15.04.2010 р. укладена до неіснуючого кредитного договору, умови якої Банком у частині надання позичальнику ОСОБА_2 кредитних коштів у розмірі 19 490 доларів США є невиконаними.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 02 грудня 2014 р. у задоволенні первісного позову відмовлено, а зустрічний задоволено.

Банк просить скасувати це рішення та ухвалити нове, яким вимоги по первісному позову задовольнити в повному обсязі, а в задоволенні зустрічного позову відмовити. Доводить про недоведеність обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Указує, що суд безпідставно не застосував до вимог за зустрічним позовом строків позовної давності. Зазначає, що суд першої інстанції, визнаючи недійсним п.4.1 кредитного договору (відповідальність позичальника) не врахував, що така передбачена ст.611, ч.3 ст.549 ЦК України та повністю відповідає вимогам цивільного законодавства. Указує, що при укладенні договору іпотеки ОСОБА_2 не повідомляла Банк і нотаріуса про права неповнолітніх осіб на користування предметом іпотеки. Крім того, укладаючи договір іпотеки, позичальник засвідчила, що нею враховані інтереси дітей та інших членів сімї, які мають право користування предметом іпотеки. ОСОБА_2 не було надано жодного доказу на підтвердження наявності у її дітей права користування спірним помешканням на час укладення договору іпотеки.

У письмових запереченнях ОСОБА_2 не визнала апеляційної скарги як безпідставної і просить залишити рішення суду без змін як законне та обґрунтоване.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення скасуванню із ухваленням нового по суті позовних вимог, із таких мотивів.

Задовольняючи позовні вимоги за зустрічним позовом, суд першої інстанції виходив із їх обґрунтованості та доведеності.

Як видно з матеріалів справи, 27 січня 2006 р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») і ОСОБА_2 був укладений кредитний договір (том № 1, а.с.11-16) , згідно з яким Банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти в сумі 15 776 доларів США, а саме: 15 тис. доларів США на споживчі цілі та 776 доларів США на сплату страхових платежів (п.1.1 кредитного договору). Кошти в сумі 15 000 доларів США Банк надав позичальнику шляхом їх перерахування на картковий рахунок з видачею платіжної картки.

Згідно з договорами страхування майна від 27 січня 2006 р., укладеними між закритим акціонерним товариством «Страхова компанія «Інгосстрах» і ОСОБА_2 (том №1, а.с.50-59)на строк з 27 січня 2006 р. до 26 січня 2007 р., страхові платежі склали 507,22 грн. і 378,75 грн., які страхувальник сплатила відповідно до квитанцій від 27 січня 2006 р. Указані договори від імені страховика були укладені страховим агентом/вигодонабувачем(Банком).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилалась на те, що кошти в сумі 776 доларів США на сплату страхових платежів Банк їй не надавав, у зв'язку з чим і просила визнати невиконаними умови кредитного договору.

Згідно з положеннями ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У розумінні закону субєктивне право на захист юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру з метою поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Перелік способів захисту цивільних прав наведено у ст. 16 ЦК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Аналізуючи договори страхування, належить дійти висновку, що вони виключають виконання умов, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 кредитного договору, зокрема в сумі 776 доларів США на сплату страхових платежів, і тому ці умови необхідно визнати невиконаними і припинити зобов'язання в цій частині з часу закінчення строку дії договору 27 січня 2010 р.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що обраний ОСОБА_2 спосіб захисту порушеного права не передбачений нормами ЦК України, оскільки відповідно до ч.1 ст. 631 ЦК України права та обов'язки за договором виконуються протягом строку дії договору, а після його закінчення визнання невиконаними обов'язків, строк виконання яких закінчився, чинним законодавством не передбачено.

Пунктом 4.1 кредитного договору встановлено, що при порушенні позичальником будь-якого зобов'язання, передбаченого п.п.2.2.2, 2.2.3 цього договору, Банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити Банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожний день прострочки.

Визнаючи недійсним п. 4.1 кредитного договору від 27 січня 2006 р., укладеного між Банком і ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що цей пункт суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів»

Встановивши, що сплачені ОСОБА_2 за період з 2010 р. до липня 2014 р. кошти в сумі 12 664 доларів США, які Банком на виконання умов п.4.1 кредитного договору були зараховані на погашення пені, а тіло кредиту складає 14 597,49 доларів США, суд дійшов висновку про те, що такі умови договору є несправедливими, оскільки його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позичальника, і розмір пені, стягнутий Банком на виконання умов п.4.1 кредитного договору, не відповідає передбаченим засадам справедливості, добросовісності і розумності як складовим елементам загального конституційного права. При цьому суд визнав пункт 4.1 кредитного договору недійсним, посилаючись на те, що він суперечить положенням ч.ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якими встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори зі споживачем умови, які є несправедливими, та не врахував, що нарахування неустойки відбувається через порушення позичальником його грошових зобов'язань, як визначено у ч. 1 ст. 549 ЦК України.

Окрім того, дійшовши висновку про те, що умови кредитного договору є несправедливими, суд першої інстанції не врахував правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 12 вересня 2012 р. у справі № 6-80цс12, згідно з яким умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, та не встановив, у чому саме полягає несправедливість положень укладеної між сторонами угоди.

Визнаючи недійсним з часу укладення договір іпотеки квартири АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_2 та Банком, суд дійшов висновку про те, що порушуються житлові права малолітніх дітей ОСОБА_2, які мають право користування указаним житлом.

При цьому не звернув уваги на п.10.9. договору іпотеки, згідно з яким такий підписаний іпотекодавцем добровільно - не під впливом тяжких обставин, загрози примусу, насильства (морального або фізичного). При укладенні цього договору іпотекодавцем враховані інтереси дітей та інших членів сім'ї і осіб, які мають право користування предметом іпотеки (при їх наявності). Особи, які мешкають або зареєстровані у предметі іпотеки (при їх наявності), дали згоду на їх виселення у разі звернення стягнення на предмет іпотеки.

Також необхідно відмітити, що під час розгляду справи Банк просив застосувати позовну давність щодо вимог про визнання недійсним договору іпотеки, укладеного у 2006 р. Однак суд зробив висновок, що про порушене право ОСОБА_2 стало відомо з пред'явленого до неї Банком позову про звернення стягнення на іпотечне майно.

Крім того, визнавши недійсною із часу укладення додаткову угоду та зобов'язавши Банк здійснити перерахунок платежів відповідно до сплачених ОСОБА_2 коштів на користь Банку за кредитним договором без урахування вимог додаткової угоди, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що зобов'язання за кредитним договором не виконані і тривають протягом строку дії основного зобов'язання.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про обґрунтованість та доведеність позовних вимог по зустрічному позову є незаконним і таким, що суперечить обставинами справи та нормам матеріального права.

Відмовляючи в задоволенні первісного позову суд першої інстанції дійшов висновку, що розмір заборгованості Банком не доведено, а тому і підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки не має.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком через його невідповідність обставинам справи та порушення норм матеріального права.

Так, установлено, що на забезпечення виконань умов кредитного договору № MKK7GA00000006 від 27 січня 2006 р. укладеного між Банком і ОСОБА_2 (том №1,а.с.11-16) було укладеного договір іпотеки від 27 січня 2006 р. (том №1, а.с.20),згідно з умовами якого іпотекодавець надав у іпотеку нерухоме майно (квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3) у забезпечення виконання зобовязань перед іпотекодержателем. Сторони визначили, що вартість предмета іпотеки складає 126 805,580 грн. (п.9 договору іпотеки).

У матеріалах справи міститься розрахунок заборгованості, який було подано разом із заявою про уточнення позовних вимог (том №1, а.с.104-111) з якого видно, що заборгованість позичальника перед Банком за кредитним договором № MKK7GA00000006 від 27 січня 2006 р. станом на 03.12.2013 р. загалом склала 34 165,21 доларів США, з яких: 14 597,49 доларів США заборгованість за кредитом; 10 845,14 доларів США заборгованість по відсотках; 1 224,64 доларів США заборгованість по комісії; 7 497,94 доларів США заборгованість по пені.

Суд першої інстанції указаного розрахунку належним чином не дослідив. Обґрунтованих заперечень або контррозрахунку з боку відповідача не надходило. Позивач належними та допустимим доказами довів ті обставини на які він посилався, як на обґрунтування своїх вимог, але суд першої інстанції не взяв їх до уваги, що призвело до неправильного вирішення питання.

Частинами першою та третьою статті 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За правилами частини 1 ст. 35 Закону України "Про іпотеку" в разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

За змістом частин 2, 3 ст. 35 Закону України "Про іпотеку" положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Вимога, встановлена частиною першою цієї статті, не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені статтею 12 цього Закону, без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки.

Відповідно до ч.6 ст.38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до положень ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Крім того, позивачем за первісним позовом ставилася вимога про виселення відповідача та інших осіб зареєстрованих у квартирі, яка є предметом іпотеки.

Однак, така вимога не підлягає задоволенню із таких мотивів.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку".

З урахуванням частини другої статті 39 цього Закону України "Про іпотеку" відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців у разі звернення стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України "Про іпотеку", так і норма статті 109 ЖК УРСР.

За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.Указане узгоджується зі правовою позицією висловленою Верховним Судом України від 19.04.2017 у справі № 6-3057цс16.

Як видно з матеріалів справи, кредит надався для споживчих цілей (п.1.1 кредитного договору), отже предмет іпотеки не був придбаний за кредитні кошти, а тому Банк не має право виселяти відповідача без надання йому іншого житлового приміщення.

До того ж, Банк у порушення норм процесуального права заявив із цього приводу невизначену вимогу (предмет позову), оскільки просиввиселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі, що є предметом іпотеки, а також просив зняти цих осіб із реєстраційного обліку, не залучивши до участі в справі відповідний орган реєстрації.

Отже, позаяк ОСОБА_2 належним чином не виконувала взятих на себе зобовязань, унаслідок чого виникла заборгованість за кредитним договором, який був забезпечений іпотекою, то Банк правомірно звернувся у суд за захистом своїх порушених прав шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення указаної заборгованості.

При цьому ОСОБА_2 факт наявності в неї заборгованості за кредитним договором і забезпечення такого іпотекоюне заперечує.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що первісний позов підлягає задоволенню у частині звернення на предмет іпотеки як обґрунтований і доведений, а в задоволенні зустрічного позову необхідно відмовитиза безпідставністю.

Судові витрати в сумі 4 671,77 грн. відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України належить присудити позивачу з відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 35,38,39,40Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 526, 1054 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 212, 213, 215, 303 ч.1, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.3, п.4, ч.2, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, -

РІШИЛА:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково. 2. Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 02 грудня 2014 року скасувати. 3. Позов публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк»задовольнити частково.

3.1. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № MKK7GA00000006 від 27.01.2006 р. у розмірі 34 165,21 (тридцять чотири тисячі сто шістдесят пять) доларів США 21 цент, що згідно з офіційним курсом НБУ станом на лютий 2014 року складає 272 980 (двісті сімдесят дві тисячі девятсот вісімдесят) гривень 03 коп.,звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру загальною площею 64.80 кв. м, яка розташована за адресою: м. Ужгород, вул. Руданського, 5/9, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки з укладенням від імені відповідачів договору купівлі-продажу будь-яким способом із іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру прав власності, дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, із можливістю здійснення Банком усіх, передбачених нормативно-правовими актами, дій, необхідних для продажу предмета іпотеки, за ціною продажу на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, але не менше суми 126 805 (сто двадцять шість тисяч вісімсот пять) гривень 50 коп., указаної у договорі іпотеки від 27.01.2006 року. 3.2. У решті первісного позову відмовити. 3.3. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити.

4. Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» 4 671 (чотири тисячі шістсот сімдесят одну) гривню 77 коп. у відшкодування судового збору. 5. Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді: