Справа № 206/4792/17
Провадження № 2/206/1226/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2017 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя Маштак К.С.

за участю:

секретаря Стахів О.О.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради про визнання права власності у порядку спадкування, -

ВСТАНОВИВ

11.09.2017 позивач, з урахуванням уточнень, звернулась до суду з даним позовом (а.с. 1-2, 96-97).

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила наступне. Дід позивача, ОСОБА_4, був власником домоволодіння № 54, розташованого по вул. Спогадів у м. Дніпрі на підставі свідоцтва про право власності від 26.06.1979. Ухвалою Народного суду Самарського району м. Дніпропетровська від 27.02.1981 було затверджено мирову угоду, якою ОСОБА_4 виділено в натурі 21/50 частки, та ОСОБА_5 (колишній дружині) 29/50 часток будинку № 54, розташованого по вул. Спогадів у м. Дніпропетровську. 01.09.2010 ОСОБА_4 склав заповіт, яким 4/50 частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями він заповів позивачу, а 25/50 частин - своїй дочці від іншого шлюбу, ОСОБА_6. 01.12.2016 ОСОБА_4 помер, після його смерті відкрилась спадщина на належну йому частину домоволодіння. Позивач, як спадкоємець за заповітом, у встановлений строк, спадщину прийняв. ОСОБА_6, донька спадкодавця, спадщину фактично не прийняла, заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини не надавала. Позивач вважав, що за наявності заповіту на все майно, правило ч. 2 ст. 1223 ЦК України та ст. 1275 ЦК України застосовується у разі неприйняття спадщини або відмови від неї усіма спадкодавцями. В зв'язку із чим, позивач звернувся до нотаріальної контори для оформлення права власності у порядку спадкування. Однак, нотаріусом позивачу було відмовлено, з підстав відсутності правовстановлюючих документів на домоволодіння. Окрім того, позивач зазначив, що місце знаходження правовстановлюючого документу на будинок йому не відоме, позивач також, враховуючи лист КП "ДМБТІ" зробив висновок, що спадкодавцем не було зареєстровано ухвалу народного суду Самарського району м. Дніпропетровська від 27.02.1981. Керуючись викладеним позивач просив визнати за ним право власності у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 на 29/50 частин житлового будинку № 54, розташованого по вул. Спогадів у м. Дніпрі, з господарсько-побутовими будівлями, складаються із приміщень: 2-2, площею 8.1 кв.м.; 2-3, площею 8.6 кв.м.; 2-4, площею 8.9 кв.м.; 2-5, площею 22.8 кв.м., прибудови А1-1; ганків а-3, а-2, господарсько-побутових будівель літ. В, Г, Д, Ж, Е, І, 1/2 частини літньої кухні Б.

Представник позивача під час судового розгляду позовну заяву підтримала, просила задовольнити, посилаючись на обставини викладені в уточненій позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вважав їх такими, що не підлягають задоволенню.

Вислухавши доводи та пояснення представників сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що ухвалою Народного суду Самарського району м. Дніпропетровська від 27.02.1981 було затверджено мирову угоду, згідно якої ОСОБА_4 погодився виділити ОСОБА_5 21/50 частини в натурі права власності в будинку № 54, розташованого по вул. Спогадів у м. Дніпропетровську в натурі: коридор І-2, ванна І-3, кімната І-4, передню І-9, сіни І-І, 1/2 частини кухні Б, де ОСОБА_7, також, погодилась виділити ОСОБА_4 29/50 частини права власності в будинку № 54, розташованого по вул. Спогадів у м. Дніпропетровську в натурі: кімнати І-6, І-7, І-8, кухню І-5, сарай-В, Е, басейн Ж, погріб з шийкою, вбиральня Д, 1/2 частини літньої кухні Б (а.с.5, 23, 25).

Таким чином, судом встановлено, що обставини викладені у позовній заяві позивачем, частково не відповідають обставинам, встановленим під час розгляду справи, в частині виділеного майна спадкодавцю та ОСОБА_5, а саме: в зазначенні їх часток у позовній заяві.

В той же час, зворотній бік даного рішення суду містить відмутку про його реєстрацію у КП "ДМБТІ" за ОСОБА_7

01.09.2010 ОСОБА_4 заповів, на випадок своєї смерті, належну йому частину житлового будинку з господарчо-побутовими будівлями та належну йому частину земельної ділянки, розташованих за адресою: м. Дніпро, вул. Спогадів, буд. 54, у наступних частинах: 25/50 частини житлового будинку з господарчо-побутовими будівлями та 25/50 частин земельної ділянки - ОСОБА_6; 4/50 частини житлового будинку з господарчо-побутовими будівлями та 4/50 частин земельної ділянки - ОСОБА_3 (а.с.4).

10.01.2017 ОСОБА_3 подав до 8ДДНК заяву, згідно якої прийняв спадщину, після померлого ОСОБА_4, який також, залишив заповіт на ім'я ОСОБА_6 (а.с.51).

У вересні 2017 ОСОБА_6 (другий спадкоємець за заповітом) звернулась до 8 ДДНК з заявою, де зазначила, що вона пропустила строк для прийняття спадщини за законом та за заповітом, після смерті батька, ОСОБА_4, також, зазначила, що для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини за законом та за заповітом звертатись не буде та не заперечує проти видачі свідоцтва про право на спадщину за законом сину померлого, ОСОБА_8 (а.с.84).

02.06.2017 за вих. 875/02-14 8 ДДНК на адресу КП "ДМБТІ" ДОР направлено запит про надання довідки з інформацією "кому та на підставі якого правовстановлюючого документу належить житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Спогадів, буд. 54", для оформлення спадкової справи (а.с.58).

Згідно відповіді КП "ДМБТІ" ДОР № 8049 від 21.06.2017, яка була надана на запит 8 ДДНК, будинок № 54, станом на 31.12.2012, розташований по вул. Спогадів у м. Дніпропетровську належить:

1) ОСОБА_4 в 29/50 частині, на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 26.06.1979, виданого згідно рішення виконкому Самарської районної ради народних депутатів від 11.05.1979 № 475, зареєстрованого в КП "ДМБТІ" ДОР та записано в реєстрову книгу за № 364 за реєстровим № 19;

2) ОСОБА_5 в 21/50 частині, на підставі ухвали народного суду Самарського району від 27.02.1981, зареєстрованого в КП "ДМБТІ" ДОР та записано в реєстрову книгу № 364 за реєстровим № 19 (а.с.6).

З встановлено вище вбачається, що на підставі ухвали народного суду від 27.02.1981 виділена частина спірного домоволодіння була зареєстрована лише за ОСОБА_7, в той час, як ОСОБА_4, тобто спадкодавцю, продовжувала належати частина домоволодіння 29/50 на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок.

Враховуючи, що у мировій угоді та ухвалі народного суду передбачено не визнання права власності на виділене майно, а затверджено мирову угоду, де сторони погодились виділити відповідну частину, що вказує на можливість таких дій у майбутньому за умови відповідного волевиявлення сторони та реєстрації у БТІ, спадкодавець не підтвердивши свого наміру щодо виділу частки, шляхом реєстрації даної ухвали у БТІ, не набув права власності на виділене майно та залишився власником 29/50 частини домоволодіння.

В той же час, державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди на момент виникнення спірних відносин, регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18.02.2002 за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01.07.2004 "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

В той же час, з урахуванням змісту викладеного в ухвалі народного суду, суд приходить до висновку, що перехід права власності на виділене майно, у даному випадку, міг бути реалізований саме через відповідне звернення спадкодавця та реєстрації ухвали, оскільки такі дії свідчили б не лише про намір осіб виділити майно (погодились виділити, що вказує на можливість таких дій у майбутньому) а й про те, що такі особи здійснили відповідний виділ, шляхом реєстрації прийнятого рішення.

За правилами ст. ст. 1216, 1218, 1220, 1223 ЦК України з моменту смерті особи до спадкоємців переходять права та обов'язки спадкодавця, які належали йому на час відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті

Таким чином, у звязку із відсутністю відмітки про реєстрацію частини домоволодіння у натурі (виділеної частини) ухвали народного суду, суд приходить до висновку про не можливість задоволення позову, саме у такій редакції, де позивач просить визнати за ним право власності у порядку спадкування за заповітом на виділену частину домоволодіння.

Отже, якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини.

Така обставина свідчить про відсутність підстав у позивача просити визнати за ним право власності у порядку спадкування на виділені приміщення: 2-2, площею 8.1 кв.м.; 2-3, площею 8.6 кв.м.; 2-4, площею 8.9 кв.м.; 2-5, площею 22.8 кв.м., прибудови А1-1; ганків а-3, а-2, господарсько-побутових будівель літ. В, Г, Д, Ж, Е, І, 1/2 частини літньої кухні Б.

В той же час, 06.07.2017 державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори відмовлено ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину житлового будинку № 54 з господарсько - побутовими будівлями, розташованого по вул. Спогадів у м. Дніпрі, у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на частину житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, розташованого за адресою: м. Дніпро, вул. Спогадів, буд. 54 на ім'я спадкодавця (а.с.3).

При цьому Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (затверджено наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 за № 282/20595; глави 12, 13), передбачено, що нотаріус управі витребувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій. Такі відомості і (або) документи повинні бути подані в строк, указаний нотаріусом. Проте цей строк не може перевищувати одного місяця. Враховуючи, що судом не встановлено втрату правовстановлюючих документів на спадкове майно, їх відсутність у позивача не виключає можливість їх відновлення, в разі втрати таких документів, та або не можливості отримати дублікати, чи надати запит до відповідних органів про надання правовстановлюючих документів для оформлення спадщини за вимогою нотаріуса, запитом адвоката, та інш., суд вважає, що позивачем передчасно заявлено даний позов.

В той час як, у матеріалах справи (позовній заяві) міститься лише посилання позивача про те що йому невідомо де можуть знаходитись правовстановлюючі документи.

Суд звертає увагу, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, лише у тих випадках де спадкоємець вичерпав всі можливі способи/методи/можливості для оформлення спадщини у позасудовому порядку. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем подано позов до суду з метою спрощення чи уникнення встановленої законодавством досить тривалої в часі процедури оформлення прав на це майно.

Окрім того, необхідно додатково зазначити, що з матеріалів цивільної справи вбачається, що позивачем по справі є саме ОСОБА_3, однак, як вбачається із прохальної частини позовної заяви, позивач просить визнати право власності у порядку спадкування за заповітом за ОСОБА_9.

Водночас, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Під час розгляду справи представник позивача не скористалась правом, передбаченим ст. 31 ЦПК України щодо уточнення позовних вимог, та просила задовольнити позов на підставі уточненої позовної заяви.

Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом.

Водночас, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, мав право скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але з відповідними клопотаннями позивач та його представник до суду не зверталися.

Відповідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Так, судом неодноразово розяснювалось положення ст.ст. 10, 11, 57-60, 61 ЦПК України та наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, а також те, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі.

Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно з п. 6 Постанови Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 14 при ухваленні рішення, суд відповідно до ст. 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 до Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради про визнання права власності у порядку спадкування, не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, оскільки в задоволенні позовних вимог судом має бути відмовлено, судові витрати понесені позивачем не відшкодовуються.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 15, 1216, 1218, 1220, 1223 ЦК України, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966, Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18.02.2002 за № 157/6445, ст.ст. 3, 4 8, 10, 11, 18, 57-60, 61, 88, 169, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України,

ВИРІШИВ

В задоволенні позову ОСОБА_3 - відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя К.С. Маштак