Справа №265/238/17
Провадження №2/265/522/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2017 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді - Міхєєвої І. М.,

за участю секретаря судового засідання - Розсоха І. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку в майні подружжя та звільнення майна з-під арешту, треті особи: ОСОБА_3, Лівобережний відділ державної виконавчої служби міста Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до суду із позовом, посилаючись в обґрунтування позовних вимог на те, що з 24 квітня 1999 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2, під час якого у них народились дві доньки. За час спільного проживання із відповідачем сторони придбавали рухоме та нерухоме майно. При цьому вона до бізнесу свого чоловіка жодного відношення не мала, тому їй не було відомо про існування боргових зобов'язань свого чоловіка, які виникали під час здійснення ним такої діяльності. В грудні 2016 року вона натомість дізналась, що 18 жовтня 2016 року було ухвалено рішення про стягнення з її чоловіка боргу на користь ОСОБА_3 в сумі 340 000 грн., під час виконання якого, на спільно їх з відповідачем майно, оформлене на ОСОБА_2, було накладено арешт державним виконавцем 18 грудня 2016 року, а 24 січня 2017 року проведено опис 3/25 частки нежитлових приміщень по АДРЕСА_1. Від свого чоловіка вона у подальшому дізналась, що вказана заборгованість у нього виникла через отриману ним позику в 2013-2014 роках від ОСОБА_3 Натомість про існування вказаного боргу, як й отримання таких коштів відповідачем позивачці не було відомо, бо чоловік останнього такі гроші брав для розвитку свого бізнесу. Натомість вказувала, що арешт державним виконавцем було накладено безпосередньо на придбане сторонами за їх спільні кошти майно під час шлюбу, а саме: на 3/25 частки комплексу нежитлових приміщень ринку «Київський» по АДРЕСА_1 загальною площею 198,1 кв. м.; автомобіль НОМЕР_1; автомобіль НОМЕР_2, яке було оформлене на відповідача. Оскільки перелічене майно є спільним сумісним майном подружжя, то їй відповідно належить 1/2 частка цього майна. Зазначала, що проведення примусового стягнення суттєво порушить права власності позивачки на перелічене спільне майно подружжя.

В подальшому ОСОБА_1 змінила свої вимоги, за якими, посилаючись на положення ст. 60, 70 Сімейного кодексу України та ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частку спільного майна подружжя сторін: 3/25 частки комплексу нежитлових приміщень ринку «Київський» по АДРЕСА_1 загальною площею 198,1 кв. м.; автомобіль НОМЕР_1; автомобіль НОМЕР_2, а також просила суд зняти арешт, накладений державним виконавцем, з 1/2 частки вказаного майна.

Ухвалою суду від 2 березня 2017 року до участі у справі в якості 3-ї особи було залучено ОСОБА_3 (а. с. 82).

Ухвалою суду від 21 квітня 2017 року було зупинено продаж Лівобережним ВДВС м. Маріуполя в Донецькій області арештованого майна відповідача ОСОБА_2: 3/25 частки комплексу нежитлових приміщень ринку «Київський» по АДРЕСА_1 загальною площею 198,1 кв. м.; автомобіля НОМЕР_1; автомобіля НОМЕР_2 (а. с. 138-140).

ОСОБА_1 в суді підтвердила доводи, викладені нею у позовній заяві, додавши, що у теперішній час, починаючи з березня 2016 року, вона не перебуває у фактичних шлюбних відносинах із відповідачем. Також вказувала, що ОСОБА_2 є директором ПП «Мігіс», тому саме він займається підприємницькою діяльністю, до якої вона не має відношення. Просила задовольнити позов.

ОСОБА_2 в судовому засіданні визнав повністю пред'явлений до нього уточнений позов, зазначивши, що тепер він із позивачкою дійсно не перебуває у фактичних шлюбних відносинах, мешкаючи окремо один від одного. Вказував також, що саме за гроші батька ОСОБА_1 під час шлюбу були придбані два автомобілі НОМЕР_1 та н/з НОМЕР_3, які були оформлені на відповідача. Також на спільні кошти сторін вони придбали у 2004 році 3/25 частки нежитлових приміщень по АДРЕСА_1. Стверджував, що грошові кошти у ОСОБА_3 він брав для ведення безпосередньо свого бізнесу, а саме: для обробки орендованої ним земельної ділянки. Тому зазначав, що про існування такого боргу позивачка не знала. Визнавав, що 1/2 частина арештованого майна належить на праві спільної сумісної власності саме позивачці, ОСОБА_1

ОСОБА_3 до суду не з'явилась за невідомих суду причин.

В судовому засіданні представник третьої особи, ОСОБА_3, яка діє на підставі довіреності, ОСОБА_4, заперечуючи проти вимог ОСОБА_1, вказувала, що підстав для задоволення поданого позову немає.

За письмовими запереченнями ОСОБА_4 також зазначала, що відповідач не порушив права позивачки, між ними немає спору, тому позовні вимоги є зловживанням прав сторін, чим завдаються перепони у реалізації прав ОСОБА_3 Посилалась також на позицію Верховного Суду України щодо належності на праві особистої власності майна ФОП, придбаного та використаного під час підприємницької діяльності з метою одержання прибутку, яке не належить до об'єкта спільної власності подружжя. Зазначала, що 3/25 частки нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 відповідач використовує саме для ведення бізнесу.

Представники Лівобережного ВДВС міста Маріуполя ГТУ юстиції у Донецькій області до суду не з'явились, надавши суду заяву з проханням вирішити справу у їх відсутність на підставі закону.

Враховуючи, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи 28 грудня 2017 року об 15-30 год., однак не з'явився в судове засідання, не повідомивши про причини своєї неявки, то суд вирішив завершити розгляд справи за відсутності ОСОБА_2 та інших учасників судового процесу, від яких надійшли відповідні заяви про можливість провести розгляд справи у їх відсутність.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає поданий позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступних міркувань.

Судом було встановлено перебування сторін у шлюбі, починаючи з 24 квітня 1999 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження ОСОБА_1 із ОСОБА_2, актовий запис № 202 від 24 квітня 1999 року, виконаний Маріупольським міським відділом реєстрації актів цивільного стану (а. с. 6).

Набуття ОСОБА_2 у власність 3/25 частки комплексу нежитлових приміщень ринку «Київський» по АДРЕСА_1: літ. Г-1-1 (приміщення № 4, 32), літ. К-1-1 (приміщення 22, 23, 24), літ. Е-1 (приміщення 17, 18, 19) загальною площею 198,1 кв. м., підтверджується договором купівлі-продажу нежитлового приміщення від 15 листопада 2004 року, посвідченого нотаріально, реєстр 3836, та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Маріупольського БТІ від 23 грудня 2004 року (а. с. 29-30, 31).

Належність на праві власності ОСОБА_2 автотранспортних засобів: «Renault Kangoo», фургон малотоннажний-В, кузов № НОМЕР_4, двигун № НОМЕР_5, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_6; а також «Renault Kangoo», фургон малотоннажний-В, кузов № НОМЕР_7, двигун № НОМЕР_8, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3, підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (серія НОМЕР_14) та відомостями з ТСЦ 1441 РСЦ МВС в Донецькій області (а. с. 34, 35).

Згідно із ст. 368 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК) спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України (далі за текстом - СК) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

За ч. 1 ст. 61 СК об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Отже, за загальним правилом, що випливає з наведених вище правових норм, будь-яке майно набуте за час шлюбу належить до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя, якщо одним із них не доведе набуття ним особистої приватної власності на майно в період перебування в шлюбі.

Наявність боргових зобов'язань у ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 підтверджується рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 18 жовтня 2016 року про стягнення з відповідача на користь такого стягувача 340 000 грн. боргу за борговими розписками від 26 вересня 2013 року та від 20 лютого 2014 року (а. с. 32-33).

Існування об'єднаного виконавчого провадження № 53085666 з приводу примусового стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 340 000 грн. та судового збору в сумі 3400 грн. підтверджується виконавчими листами, виданими Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя про стягнення вказаних сум, постановою державного виконавця про відкриття виконавчого провадження 8 грудня 2016 року та постановою про об'єднання виконавчого провадження від 8 грудня 2016 року (а. с. 36, 37, 54, 55).

Накладення арешту на усе нерухоме та рухоме майно відповідача, ОСОБА_2, в рамках такого об'єднаного виконавчого провадження № 53085666, підтверджується відповідною постановою від 8 грудня 2016 року державного виконавця Лівобережного відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, ОСОБА_5, про заборону відчуження такого майна, а також актуальною інформацією про державну реєстрацію обтяжень з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а. с. 56, 57).

Опис арештованого майна боржника, ОСОБА_2, а саме: 3/25 комплексу нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 на території ринку «Київський» - літ. Г-1-1 (приміщення № 4, 32), літ. К-1-1 (приміщення 22, 23, 24), літ. Е-1 (приміщення 17, 18, 19), - підтверджується постановою державного виконавця від 24 січня 2017 року. (а.с. 125-129).

Суд також зазначає, що на підставі ч. 2, 4 ст. 65 СК при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, а договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 СК за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі.

За ч. 2 ст. 73 СК стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

При поділі майна враховуються борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Тому якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Вказана правова позиція була викладена Верховним Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року № 6-539цс16.

Суд однак зауважує, що в процесі розгляду справи факт використання одержаного за договором на потреби сім'ї підлягає доказуванню безпосередньо зацікавленою у цьому питанні стороною.

Така правова позиція з цього питання була висловлена Верховним Судом України в постанові від 20 лютого 2013 року по справі № 6-163цс12.

Натомість суд зазначає, що доказів використання грошових коштів, отриманих ОСОБА_2 від ОСОБА_3 за борговими розписками від 26 вересня 2013 року та від 20 лютого 2014 року на придбання відповідачем 22 липня 2014 року двох автомобілів «Renault Kangoo» учасниками процесу не було надано суду.

При цьому судом встановлено, що 3/25 частки комплексу нежитлових приміщень на ринку «Київський» були придбані ОСОБА_2 задовго до отримання позики від ОСОБА_3 в сумі 340 000 грн.

Таким чином суд зауважує, що у суді не було доведено, що отримання грошових коштів від ОСОБА_3 відповідачем було використано в інтересах його із позивачкою сім'ї.

На підставі переліченого суд встановив, що спірні 3/25 частки комплексу нежитлових приміщень та два автомобілі НОМЕР_1 та н/з НОМЕР_3 були придбані за спільні кошти подружжя сторін, тому правовий режим такого майна має визначатись саме, як об'єкт права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2.

Отже, спірне нерухоме майно з підстав, передбачених ст. 60, 61 СК та ст. 368 ЦК, є об'єктами права спільної сумісної власності позивача та відповідача, як подружжя, бо воно було набуто за час їх перебування в шлюбі, за відсутності доказів його набуття за кошти від боргових розписок ОСОБА_2 від 26 вересня 2013 року та від 20 лютого 2014 року.

Вирішуючи питання щодо поділу майна, суд виходить з наступного.

На підставі ч. 1 ст. 65 СК дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно із ч. 1 ст. 70 СК у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином, керуючись презумпцією рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності, суд дійшов висновку, що у позивача та відповідача виникло в кожного право спільної сумісної власності на 1/2 частку спірного майна подружжя.

Отже, як позивач, так і відповідач мають право власності на 1/2 такого майна:

3/25 частки комплексу нежитлових приміщень ринку «Київський» по АДРЕСА_1: літ. Г-1-1 (приміщення № 4, 32), літ. К-1-1 (приміщення 22, 23, 24), літ. Е-1 (приміщення 17, 18, 19) загальною площею 198,1 кв. м.;

автомобіль «Renault Kangoo», фургон малотоннажний-В, кузов № НОМЕР_4, двигун № НОМЕР_5, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_6;

автомобіль «Renault Kangoo», фургон малотоннажний-В, кузов № НОМЕР_7, двигун № НОМЕР_8, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3.

Також суд вказує, що згідно із ч. 2 ст. 52 ЦК фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме при поділі цього майна.

Верховний Суд України дійшов висновку, викладеному ним у постанові від 18 травня 2016 року по справі № 6-1327цс15, що майно фізичної особи-підприємця, яке придбане за кошти від своєї діяльності підприємця і не в інтересах сім'ї та використовується в його підприємницькій діяльності з метою отримання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст. 60, 61 СК України.

В той же час суд зазначає, що під час розгляду справи наявність у сторін по справі у власності юридичної особи, яка веде підприємницьку діяльність, або реєстрація ОСОБА_1 чи ОСОБА_2 як фізичної особи-підприємця, або інші докази ведення відповідачем або позивачкою бізнесу жодними письмовими доказами не були підтверджені.

Доказів придбання автомобілів «Renault Kangoo» або 3/25 частки нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 за кошти від підприємницької діяльності відповідача також добуто не було.

Таким чином не можна вважати спірне майно подружжя особистою приватною власністю ОСОБА_2, яке не є майном фізичної особи-підприємця, тому в цій частині суд відхиляє доводи представника ОСОБА_3

На підставі наведеного правові підстави, передбачені ст. 57 СК України, щоб вважати спірні частку нежитлових приміщень і два автомобілі особистою приватною власність відповідача - відсутні.

За ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд, а усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно із ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Враховуючи наведені висновки суду, суд на підставі зазначених правових норм вважає, що слід задовольнити позов ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на 1/2 частку спірного майна подружжя сторін зі звільненням 1/2 частки такого майна з-під арешту, накладеного в ході примусового виконання рішення суду про стягнення боргу з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3, оскільки позивачка, як власник 1/2 зазначеного майна, не є особою, права якої можуть бути обтяжені в рамках такого виконавчого провадження, а тому її право власності не може бути обмежено арештом та забороною на відчуження через борги іншої особи, відповідача.

Таким чином суд дійшов висновку про можливість визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку:

1) 3/25 частки комплексу нежитлових приміщень ринку «Київський» по АДРЕСА_1: літ. Г-1-1 (приміщення № 4, 32), літ. К-1-1 (приміщення 22, 23, 24), літ. Е-1 (приміщення 17, 18, 19) загальною площею 198,1 кв. м.;

2) автомобіль НОМЕР_9;

3) автомобіль НОМЕР_10.

Щодо скасування арешту з майна, суд виходить з наступного.

Відповідно до положень ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Суд врахувавши, що договір купівлі-продажу 3/25 частки комплексу нежитлових приміщень ринку «Київський» по АДРЕСА_1 посвідчений нотаріально та внесений до Державного реєстру правочинів, так саме як і свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів на автомобіль «Renault Kangoo», державний номерний знак НОМЕР_6 та на автомобіль «Renault Kangoo», державний номерний знак НОМЕР_3, на час їх укладання та придбання відповідачем ОСОБА_2 не мали обмежень щодо розпорядження спірним майном, дійшов висновку, про наявність правових підстав для задоволення позову в частині скасування арешту спірного майна, оскільки позивачка як власник зазначених вище об'єктів не є особою, права якої обтяжуються, а тому її право власності не може бути обмежено шляхом арешту та заборони на відчуження за боргами іншої особи.

Таким чином, для захисту майнових прав власності позивача необхідно скасувати арешт, накладений постановою від 8 грудня 2016 року державного виконавця в рамках зведеного виконавчого провадження № 53085666, з 1/2 частки зазначеного вище майна.

Згідно із ч. 1, 3, 8 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, серед іншого, враховує чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів.

За матеріалами справи вбачається, що при поданні позову до суду ОСОБА_1 було сплачено судовий збір у розмірі 1600 грн.

Натомість при вирішенні вказаного спору було встановлено, що оцінена вартість спірного майна подружжя складає 375350 грн. (750700 / 2 = 375350), що підтверджується висновком від 13 квітня 2017 року суб'єкта оціночної діяльності ФОП ОСОБА_6

Виходячи з цього при поданні до суду вказаного позову ОСОБА_1 повинна була сплатити загалом судовий збір у розмірі 4393,50 грн. (3753,50 + 640 = 4393,50), тобто 3753,50 грн. від ціни позову за вимогу майнового характеру, а також 640 грн. - за немайнову вимогу.

Також для розгляду питання про забезпечення позову ОСОБА_1 було сплачено судовий збір у розмірі 800 грн. при необхідному розмірі такого збору в сумі 320 грн., внаслідок чого різниця в розмірі 480 грн. може бути повернута позивачці судом при поданні відповідної заяви відповідно до п. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені судом, а під час розгляду питання про забезпечення позову вимоги ОСОБА_1 були задоволені частково, то таким чином загальна сума судового збору, яка повинна була бути стягнута з відповідача на користь ОСОБА_1 складає 4553,50 грн. (4393,50 + 320 / 2 = 4553,50).

Натомість загалом сума такого судового збору, яку сплатила на користь держави при розгляді наявного спору ОСОБА_1, складала 1760 грн. (1600 + 160 = 1760), через що саме у такому розмірі відповідач повинен відшкодувати ОСОБА_1 понесені нею судові витрати, а недоплачену позивачкою суму судового збору в розмірі 2793,50 грн. (4553,50 - 1760 = 2793,50) ОСОБА_2 повинен відповідно сплатити на користь держави.

Керуючись ст. 263-265 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку в майні подружжя та звільнення майна з-під арешту - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку майна:

1) 3/25 частки комплексу нежитлових приміщень ринку «Київський» по АДРЕСА_1: літ. Г-1-1 (приміщення № 4, 32), літ. К-1-1 (приміщення 22, 23, 24), літ. Е-1 (приміщення 17, 18, 19) загальною площею 198,1 кв. м.;

2) автомобіль «Renault Kangoo», фургон малотоннажний-В, кузов № НОМЕР_4, двигун № НОМЕР_5, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_6;

3) автомобіль «Renault Kangoo», фургон малотоннажний-В, кузов № НОМЕР_7, двигун № НОМЕР_8, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3.

Зняти арешт, накладений постановою від 8 грудня 2016 року державного виконавця Лівобережного відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, ОСОБА_5, в рамках зведеного виконавчого провадження № 53085666, з 1/2 частки майна:

1) 3/25 частки комплексу нежитлових приміщень ринку «Київський» по АДРЕСА_1: літ. Г-1-1 (приміщення № 4, 32), літ. К-1-1 (приміщення 22, 23, 24), літ. Е-1 (приміщення 17, 18, 19) загальною площею 198,1 кв. м.;

2) автомобіль «Renault Kangoo», фургон малотоннажний-В, кузов № НОМЕР_4, двигун № НОМЕР_5, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_6;

3) автомобіль «Renault Kangoo», фургон малотоннажний-В, кузов № НОМЕР_7, двигун № НОМЕР_8, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 1760 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у сумі 2793,50 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження у випадках, передбачених ст. 354 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Донецької області через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя.

Позивач: ОСОБА_1, зареєстрована АДРЕСА_2, ІПН: НОМЕР_11.

Відповідач: ОСОБА_2, зареєстрований по АДРЕСА_3, ІПН: НОМЕР_12.

Третя особа: ОСОБА_3, зареєстрована АДРЕСА_4, ІПН: НОМЕР_13.

Третя особа: Лівобережний відділ державної виконавчої служби міста Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, розташований по вул. Московській 7 в м. Маріуполі.

Повний текст судового рішення складено 5 січня 2018 року.

Суддя І. М. Міхєєва