У Х В А Л А

12 грудня 2017 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М., Гуменюка В.І.,Охрімчук Л.І.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чигрін Андрій Олегович, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна та визнання права власності на майно,

встановила:

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 02 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 17 лютого 2016 року, позов задоволено: визнано недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений 22 травня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріним А.О. та зареєстрований в реєстрі за № 11030; визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 22 травня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріним А.О. та зареєстрований в реєстрі за № 11029; визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 право спільної сумісної власності на наступне нерухоме майно: житловий будинок загальною площею 767,7 кв. м; басейн загальною площею 479,9 кв. м; будинок для персоналу загальною площею 211,8 кв. м, які розташовані на земельній ділянці загальною площею 0,75 га, кадастровий номер НОМЕР_1, за адресою: АДРЕСА_1; визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 право власності по Ѕ частини земельної ділянки загальною площею 0,75 га, кадастровий номер НОМЕР_1, за адресою: АДРЕСА_1; у порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 право власності по Ѕ частини нерухомого майна, а саме: житлового будинку, загальною площею 767,7 кв. м, басейну, загальною площею 479,9 кв. м, будинку для персоналу, загальною площею 211,8 кв. м, що розташовані на земельній ділянці, загальною площею 0,75 га, кадастровий номер НОМЕР_1, за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 08 червня 2016 року касаційні скарги ОСОБА_4 та її ОСОБА_6 задоволено частково, скасовано ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 лютого 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_5 про поділ майна подружжя та визнання права власності на частки в майні подружжя, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції; рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 лютого 2016 року в частині позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна та земельної ділянки, визнання за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 права спільної сумісної власності подружжя на спірне майно залишено без змін.

Під час нового розгляду справи судом апеляційної інстанції справа переглядалася в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_5 про поділ майна подружжя та визнання права власності на частки в майні подружжя в межах апеляційної скарги ОСОБА_4, оскільки ОСОБА_6 рішення суду першої інстанції від 02 грудня 2015 року не оскаржувала.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 15 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 грудня 2015 року в частині визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на нерухоме майно змінено: визнано за ОСОБА_6 право власності на 3/5 частин земельної ділянки загальною площею 0,75 га, кадастровий номер НОМЕР_1, за адресою: АДРЕСА_1; визнано за ОСОБА_5 право власності на 2/5 частин земельної ділянки загальною площею 0,75 га, кадастровий номер НОМЕР_1, за адресою: АДРЕСА_1; визнано за ОСОБА_6 право власності на 3/5 частин житлового будинку загальною площею 767,7 кв.м, право власності на 3/5 частин басейну загальною площею 479,9 кв.м, право власності на 3/5 частин будинку для персоналу загальною площею 211,8 кв.м, що розташовані на земельній ділянці загальною площею 0,75 га, кадастровий номер НОМЕР_1, за адресою: АДРЕСА_1; визнано за ОСОБА_5 право власності на 2/5 частин житлового будинку загальною площею 767,7 кв.м; право власності на 2/5 частин басейну загальною площею 479,9 кв.м, право власності на 2/5 частин будинку для персоналу загальною площею 211,8 кв.м, що розташовані на земельній ділянці загальною площею 0,75 га, кадастровий номер НОМЕР_1, за адресою: АДРЕСА_1.

7 грудня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою про перегляд рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 грудня 2015 року у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Ухвалою Обухівського районного суд Київської області ухвалою від 21 грудня 2016 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 23 лютого 2017 року, заяву ОСОБА_4 про перегляд рішення Обухівського районного суду Київської області від 2 грудня 2015 року у зв'язку з нововиявленими обставинами залишено без задоволення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 22 травня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилено, рішення апеляційного суду Київської області від 15 листопада 2016 року залишено без змін; касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 21 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 23 лютого 2017 року залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 травня 2017 року та прийняти нове рішення, яким рішення судів апеляційної та першої інстанцій скасувати із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме частини 2 статті 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України), частини 2 статей 3, 203, 215, 216, 369 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та пункту 1 частини 2 статті 361 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

На підтвердження зазначених підстав подання заяви про перегляд судового рішення суду касаційної інстанції заявник посилаються на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 вересня 2017 року, від 20 вересня 2017 року, від 1 листопада 2017 року (справа № 182/10568/134), (справа № 637/618/16-ц), (справа №278/117/16-ц), від 16 березня 2016 року, від 27 вересня 2017 року й постанову Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року (справа № 6-54цс17) в яких, на його думку, зазначені норми права застосовані по-іншому.

Крім того, заявник у заяві посилається як на приклад невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постановах Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права на постанову Верховного Суду України від 24 лютого 2014 року (справа № 6-156цс13), однак копії цього судового рішення до заяви не додає, а тому вказане судове рішення суду не може бути враховано при розгляді заяви про перегляд судових рішень.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, ухвалюючи рішення про зміну рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився і суд касаційної інстанції, виходив з доведеності позивачем факту будівництва житлового будинку зі спорудами за час шлюбу в період з 2011 до 2013 року, проте врахувавши, що на час припинення шлюбних відносин ступінь готовності житлового будинку та споруд складала 88 - 92 %, то саме це майно є спільним майном подружжя, при цьому оскільки інші 12-8 % зазначеного об'єкту нерухомості добудовано та введено в експлуатацію відповідачкою самостійно, що визнано й позивачем, у зв'язку із чим дійшов висновку про наявність правових підстав, передбачених частиною 2 статті 70 СК України відступити від рівності часток та визнати право власності за позивачем на 2/5 частин нерухомості, а за відповідачкою на 3/5 частин цього майна.

Залишаючи без задоволення заяву ОСОБА_4 про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами рішення Обухівського районного суду Київської області від 2 грудня 2015 року в частині позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна та земельної ділянки, визнання за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 права спільної сумісної власності подружжя на спірне майно, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися й суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив з того, що посилання на договір дарування коштів від 23 липня 2012 року як на нововиявлену обставину свідчать про те, що вказаний договір є новим доказом, а не нововиявленою обставиною, при цьому, вимоги викладені ОСОБА_4 у заяві вже враховувались судом, були відомі всім сторонам спору та їм була надана правова оцінка в судових рішеннях, а тому відсутні підстави, передбачені пунктом 1 частиною 2 статті 361 ЦПК України для задоволення заяви ОСОБА_4

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 листопада 2017 року (справа № 182/10568/13-ц), суд касаційної інстанції, погодився з висновком суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову про визнання договорів купівлі-продажу автомобіля недійсними виходячи з недоведеності позивачкою факту вибуття майна з її володіння поза її волею.

Відтак, у наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 листопада 2017 року (справа № 182/10568/13-ц), та в судовому рішенні про перегляд якого просить заявник, наявні різні фактичні обставини у справах.

В ухвалі від 1 листопада 2017 року Вищий спеціалізований суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (справа № 278/117/15-ц) погодився з висновком суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову про визнання права власності на об'єкт нерухомості з огляду на те, що спірне майно знаходиться на земельній ділянці, яка належить іншій особі та яка не була залучена для участі у справі.

Отже, надана заявником для порівняння ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 листопада 2017 року (справа № 278/117/15-ц) ухвалена у справі з іншим предметом спору, підставами позову, змістом позовних вимог, ніж у справі, яку просить переглянути заявник.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2016 року, суд першої інстанції, з висновком якого погодилися й суди апеляційної та касаційної інстанцій, встановивши, що обставини, на які посилається заявник, є нововиявленими обставинами, оскільки ці обставини не були відомі на час розгляду справи ні заявнику, а ні суду, дійшов висновку про задоволення заяви на підставі пункту 1 частини 2 статті 361 ЦПК України.

Такого ж висновку дійшов суд Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 27 вересня 2017 року.

Відтак, у наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2016 року та від 27 вересня 2017 року, та в судовому рішенні про перегляд якого просить заявник, наявні різні фактичні обставини у справах.

Надані для порівняння ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 листопада 2017 року (справа № 637/618/16-ц), від 20 вересня 2017 року та від 6 вересня 2017 року не можуть бути прикладами неоднакового застосування норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував рішення судів першої та апеляційної інстанцій і направив справи на новий розгляд з підстав порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, та що позбавляє Верховний Суд України можливості надавати оцінку застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах.

У наданій для порівняння постанові від 16 серпня 2017 року Верховний Суд України, виходячи з аналізу пункту 6 статті 3 та частини другої статті 369 ЦК України дійшов висновку про те, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Отже, порівняння зазначеної постанови Верховного Суду України зі змістом судового рішення, про перегляд яких подано заяву не дає підстав для висновку про те, що судове рішення не відповідає викладеному у постанові висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За викладених обставин вважати заяву ОСОБА_4 обгрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чигрін Андрій Олегович, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна та визнання права власності на майно за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 травня 2017 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук