Номер провадження 2/754/1651/17
РІШЕННЯ

Іменем України

14 грудня 2017 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Клочко І.В.

при секретарі Шевчук М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 стягнення боргу.

Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що 02.07.2009 року між ним та відповідачем було укладено нотаріально посвідчений договір позики № 3826, відповідно до якого він надав відповідачу позику в розмірі 5000,00 доларів США. 20.11.2012 року до даного договору внесено зміни та доповнення, згідно яких він передав відповідачу 10 100,00 доларів США. Відповідач зобов'язалась частину позики в розмірі 10 100,00 доларів США повернути в строк до 25.12.2012 року, частину позики в розмірі 5000,00 доларів США повернути в строк до 01.02.2013 року. Крім того, 13.02.2013 року між ним та відповідачем було укладено нотаріально посвідчений договір № 412, відповідно до умов якого він надав відповідачу позику в розмірі 24 520,00 доларів США, яку відповідач зобов'язалась повернути до 31.12.2013 року. Таким чином, загальний борг відповідача становить 39620,00 доларів США, що станом на 11.06.2015 року за курсом НБУ еквівалентно 837 963,00 грн.

25.05.2016 року відповідачем була складена розписка, в якій вона зобов'язалась повернути кошти 31.07.2016 року. Проте, з моменту передачі коштів по даний час відповідач повернення грошових коштів не здійснює, не повідомляє про можливість повернення отриманої позики.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити його вимоги та стягнути з відповідача на його користь суму боргу в загальному розмірі 1 549 260,69 грн., що складається з:

сума боргу 39 620, 00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 11.06.2015 року становить 1 030 120,00 грн.;

інфляційні збитки та подвійна ставка НБУ за договором позики від 02.07.2009 року зі змінами та доповненнями - 29 696,77 грн.;

інфляційні збитки та подвійна ставка НБУ за договором позики від 13.02.2013 року - 48 222,79 грн.;

інфляційні збитки та подвійна ставка НБУ за розпискою від 25.05.2016 року - 91 454,90 грн.

Також, позивач просив про стягнення з відповідача судових витрат по сплаті судового збору в розмірі 6890,00 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив про їх задоволення.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково. При цьому звернувся до суду з заявою про застосування наслідків пропуску строку позовної давності за договором позики від 02.07.2009 року, вказуючи на те, що строк повернення коштів за вказаним договором сплив 01.02.2013 року, а позичальник звернувся до суду з даним позовом лише в листопаді 2016 року.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 02.07.2009 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений договір позики № 3826, відповідно до якого позивач надав відповідачу позику в розмірі 39 000,00 грн., що еквівалентно 5000,00 доларів США, з терміном виплати до 03.08.2009 року (а.с.4).

20.11.2012 року між сторонами було укладено договір про внесення змін та доповнень до вищевказаного договору, згідно якого позивач передав відповідачу грошові кошти в загальному розмірі 123 820 грн., що еквівалентно 15 100,00 доларів США.

Відповідно до п.1 договору про внесення змін та доповнень, відповідач зобов'язалась частину позики в розмірі 82 820,00 грн., що становить 10 100,00 доларів США, повернути в строк до 25.12.2012 року, частину позики в розмірі 41 000,00 грн., що становить 5000,00 доларів США, повернути в строк до 01.02.2013 року (а.с.5).

13.02.2013 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений договір № 412, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу позику в розмірі 196,610,00 грн., що становить 24 520,00 доларів США, яку відповідач зобов'язалась повернути до 31.12.2013 року (а.с.6).

Загальний розмір позики у доларовому еквівалентні, визначеному сторонами, згідно вказаних договорів становить 39 620 доларів США.

25.05.2016 року відповідачем було складено розписку, згідно якої вона зобов'язалась повернути позивачу борг в розмірі 39 620,00 доларів США в строк до 31.07.2016 року (а.с.7).

В судовому засіданні представник позивача просив про задоволення позову, посилаючись на те, що відповідач взяті на себе зобов»язання за договором позики не виконала, грошові кошти не повернула.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, вказавши на пропуск строку позовної давності щодо частини вимог. Також, представник відповідача в поясненнях вказав, що фактично кошти за вказаними договорами позики відповідач не отримувала.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу.

Як вбачається з положень ст.527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Частинами 1, 2 ст.533 ЦК України передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За змістом ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що у разі, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про те, що відповідач свої зобов'язання за договором позики не виконала, в зв'язку з чим суд вважає можливим задовольнити вимоги позивача в цій частині та стягує з відповідача на користь позивача суму заборгованості в розмірі 1 030 120,00 грн., що згідно розрахунку позивача станом на 11.06.2015 року за курсом НБУ становить загальний розмір отриманої відповідачем позики в сумі 39 620,00 доларів США.

Оскільки сторонами було визначено боргові зобов'язання в доларах США, то відсутні правові підстави для стягнення з відповідача інфляційних втрат. Також, враховуючи розписку відповідача від 25.05.2016 року, якою сторони визначили остаточний розмір боргу без зазначення штрафних санкцій, відсутні підстави і для стягнення подвійної облікової ставки НБУ. При таких обставинах суд відмовляє в задоволенні позову в цій частині.

Що стосується заперечень представника відповідача проти позову в тій частині, що відповідач кошти за договорами позик фактично не отримувала, то суд не приймає до уваги ці твердження, оскільки належних та допустимих доказів на їх підтвердження представником відповідача не надано, з позовом про визнання договорів позики недійсними з підстав їх безгрошовості відповідач у встановленому законом порядку не зверталась. Крім того, в судовому засіданні представник відповідача фактично позов визнавав.

Що стосується заяви представника відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, то суд дійшов до наступного.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Статтею 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Відповідно до ч.ч.1, 5 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Згідно ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Представник відповідача ОСОБА_3 звернувся до суду з заявою про застосування наслідків пропуску строку позовної давності за договором позики від 02.07.2009 року, вказуючи на те, що строк повернення коштів за вказаним договором сплив 01.02.2013 року, а позичальник звернувся до суду з даним позовом лише в листопаді 2016 року.

Суд вважає дану заяву необґрунтованою та не вбачає пропуску строку позовної давності позивачем, оскільки відповідач вчинено дії, які свідчать про визнання нею боргу і які переривають перебіг строку позовної давності.

Так, 25.05.2016 року відповідачем було складено розписку, згідно якої вона зобов'язалась повернути позивачу борг в розмірі 39 620,00 доларів США в строк до 31.07.2016 року.

Зазначена розписка не тільки свідчить про переривання перебігу строку позовної давності, але і встановлює новий строк для виконання відповідачем зобов'язань за попередніми договорами позик. Враховуючи те, що кінцевий строк виконання зобов'язань - повернення 39 620,00 доларів США позивачу було визначено у строк до 31.07.2016 року, а позивач звернувся до суду з даним позовом 10.11.2016 року, то відсутні підстави для задоволення вищевказаної заяви представника відповідача.

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази, суд вважає можливим частково задовольнити позовні вимоги та стягує з відповідача на користь позивача суму заборгованості в розмірі 1 030 120,00 грн., що згідно розрахунку позивача станом на 11.06.2015 року за курсом НБУ становить загальний розмір отриманої відповідачем позики в сумі 39 620,00 доларів США.

Оскільки позов задовольняється частково, згідно з ч.1 ст. 88 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 6890,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11, 256, 257, 258, 260, 261, 526, 527, 610, 611, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст. 10, 60, 88, 169, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_2 суму заборгованості за укладеними договорами позики від 02 липня 2009 року з внесеними змінами та доповненнями 20 листопада 2012 року та від 13 лютого 2013 року в розмірі 1.030.120,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 6890,00 грн.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подачі апеляційної скарги.

Головуючий