АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

23 серпня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Махлай Л.Д., Волошиної В.М.

при секретарі Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про встановлення порядку користування квартирою, усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення, за апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 квітня 2017 року,

встановила:

У квітні 2016 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з вказаним позовом, в якому просили встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1, а саме : виділити у користування ОСОБА_3 з ОСОБА_4 житлову кімнату площею 17, 5 кв.м. та балкон площею 3,7 кв.м.; виділити у користування ОСОБА_1 з ОСОБА_2 житлову кімнату площею 12,5 кв.м.; залишити у спільному користуванні сторін кухню площею 8,3 кв.м., ванну кімнату площею 2,7 кв.м., вбиральню площею 1,3 кв.м., коридор площею 8,9 кв.м.

Також просили вселити їх у вказану квартиру та зобов'язати відповідача не чинити їм перешкод у користуванні нею та передати ключі.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві власності згідно договору купівлі-продажу квартири від 02 березня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Васьківською В.С.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13 липня 2015 року за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 визнано право власності на 1/2 частину вказаної квартири за кожним.

З грудня 2012 року ОСОБА_1 у вказаній квартирі не проживає, оскільки відповідач його вигнала та відібрала ключі від неї, до квартири ні його, ні його дружину ОСОБА_2, з якою він перебуває у шлюбі з 26 липня 2014 року, не допускає.

У зв'язку з тим, що в добровільному порядку вказаний спір вирішено не було, просили позов задовольнити.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 квітня 2017 року позов задоволено частково.

Вселено ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1. Вирішено питання розподілу судових витрат. В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить змінити рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 квітня 2017 року та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Стягнути з ОСОБА_3 на її користь судові витрати.

Свої доводи обґрунтовує тим, що вона, як дружина ОСОБА_1, який є власником 1/2 частини спірної квартири, у відповідності до вимог ст.64, 150,156 ЖК УРСР має право користуватись нею. Для її вселення в квартиру згода відповідача не потрібна. При вирішенні спору судом неправильно застосовано ст. 358 ЦК України та не застосовано норми ст.4 СК України.

З огляду на те, що іншого житла у позивачів немає, а відповідач відмовляється продавати спірну квартиру, щоб сторони могли придбати окремі квартири, запропонований порядок користування квартирою є єдиним варіантом, який не порушує прав сторін.

Відмова суду у зобов'язанні відповідача надати ключі від квартири є необґрунтованою.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, з наведених вище підстав, також просить змінити рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 квітня 2017 року та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Стягнути з ОСОБА_3 на його користь судові витрати.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_6 просили апеляційні скарги відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші особи, що беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надіслали до суду письмові заяви, в яких просять розглядати справу в їх відсутність.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення осіб, що беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого рішення суду, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційних скарг з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 23 грудня 1995 року, від якого мають сина ОСОБА_4, 1996 року народження.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11 лютого 2013 року шлюб між вказаними сторонами розірвано.

В період перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_3 у шлюбі, на ім'я останнього було придбано квартиру АДРЕСА_1.

26 липня 2014 року ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_2

Відповідно до довідки з місця проживання сім'ї та реєстрації, виданої Єдиним районним розрахунковим центром , філія №805,806 від 15.05.2015 р.№3808, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані три особи: ОСОБА_1, ОСОБА_3 та з 26.02.2015 р. - ОСОБА_2 (а.с.58).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13 липня 2015 року визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вказаної квартири за кожним.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог сторони не оскаржують, а тому воно не є предметом апеляційного розгляду.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову про вселення ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 не надавала своєї згоди на реєстрацію останньої у вказаній квартирі, а відповідно до ч.1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком суду з огляду на таке.

Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю н а свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно з ч.1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

В порядку ч.1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК УКраїни як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Суд першої інстанції вказаного не врахував, неправильно застосував норми матеріального права та дійшов помилкового висновку про відсутність у позивача ОСОБА_2 права на користування спірним житлом на підставі погодження такого користування зі своїм чоловіком ОСОБА_1, як з одним із власників цього житла.

Заперечення відповідача про неможливість спільного проживання з ОСОБА_2 в одному помешканні є недоведеними та ґрунтуються на припущеннях.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про вселення ОСОБА_2 у спірну квартиру та ухвалення нового рішення про задоволення вказаних позовних вимог.

З огляду на те, що порушені права позивачів захищені у допустимий та законний спосіб шляхом вселення їх до квартири, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у користуванні житлом, які заявлені на майбутнє.

Право власника та члена його сім'ї мати ключі від квартири реалізується під час виконання судового рішення про вселення та не потребує додаткового судового захисту.

З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 складається з двох кімнат жилою площею 30 кв.м., у тому числі: 1-а кімната -17,5 кв.м., 2-а кімната -12,5 кв.м. Квартира також обладнана: балконом - 3,7 кв. м.; коридором - 8,9 кв. м.; кухнею - 8,3 кв. м.; вбиральнею - 1,3 кв. м.; ванною кімнатою - 2,7 кв. м.

Ухвалюючи у справі рішення про відмову в позові в частині визначення порядку користування приміщеннями вказаної квартири, суд першої інстанції виходив з того, що син ОСОБА_1 є повнолітнім, користується житлом нарівні з батьками, виділити позивачу ОСОБА_1 в користування відокремлену житлову кімнату не можна.

Колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції, разом з тим вважає, що останній не вплинув правильність вирішення спору у вказаній частині.

При цьому колегія суддів виходить з таких підстав.

У пункті 14 постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» роз'яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов.

Право кожного із співвласників на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, передбачене ч. 3 ст. 358 ЦК України.

В даному випадку неможливо визначити порядок користування спірною квартирою з дотриманням прав кожного із співвласників на володіння, користування та розпорядження належною йому часткою.

У випадку виділення у користування ОСОБА_3 житлової кімнати площею 17,5 кв. м., яка не відповідає її частці у праві спільної часткової власності, буде порушено право іншого співвласника спірної квартири.

Крім того, виділити у користування ОСОБА_3 балкон неможливо, оскільки він примикає до житлової кімнати площею 12,5 кв.м, яку позивачі просять виділити в їх користування.

При цьому відповідач буде позбавлена права на користування таким приміщенням, незважаючи на те, що таке приміщення має залишитися у спільному користуванні співвласників квартири, оскільки іншим балконом квартира не обладнана.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову судові витрати присуджуються пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи з визначеної ціни позову по вимогам немайнового характеру, з відповідача на користь позивача ОСОБА_2 підлягає стягненню сплачені нею витрати по сплаті судового збору в сумі 578,76 грн. ( 175,60 грн. +303,16 грн.).

Керуючись ст. 303, 304, 307-309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України судова колегія

Вирішила:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 квітня 2017 року в частині відмови в задоволенні позову про вселення ОСОБА_2 скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

Вселити ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 578,76 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий :

Судді :

Справа №759/6365/16-ц

Апеляційне провадження №22-ц/796/8559/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Сенько М.Ф.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.