Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 328/1349/17 22-ц/778/3452/17 Головуючий у 1-й інстанції Андрущенко О.Ю. Суддя-доповідач Гончар М.С
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 грудня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

за участі секретаря Ващенко З.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 19 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди
ВСТАНОВИЛА:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди в розмірі 100000,00 грн.
В обґрунтуванні позову зазначив, що в період з 12.1982 року по 02.1985 року позивач проходив військову службу на території Демократичної республіки Афганістан в в/ч НОМЕР_1 , що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_2 .
При виконанні службового обов`язку в ДРА, позивач отримав множинні осколкові поранення голови, ЗЧМТ, наслідком яких є рубці на шкірі в зазначених анатомічних областях, що в подальшому призвело до розвитку «Кістково подозна пухлина мозку в лівій тьмяно скроневій ділянці, після видалення якої, його стан помітно погіршився. Позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності, внаслідок захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, в зв`язку з чим позивач змушений тривалий час знаходитись на лікарняному, проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури.
Заробітна плата позивача була основним засобом існування його родини, а на теперішній час він не може забезпечити себе та свою родину самим необхідним є просто неможливим. Це додає позивачу багато неприємних відчуттів, він змушений витрачати кошти на відновлення свого здоров`я. Позивач не може вести повноцінний образ життя, постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт, порушена його душевна рівновага, виражена у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху. Все це постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на його душевному стані.
Позивач відчував себе втраченим для суспільства та родини людиною, оскільки не може допомогти своїй родині як матеріально, так і фізично, повноцінно виконувати свої обов`язки по господарству. Тривале лікування позначилося не тільки на його здоров`ї, а також і на його психіці, постійно виникають проблеми з придбанням ліків, які є занадто дорогими. Він постійно знаходиться в пригніченому стані через те, що можливості відновлення здоров`я не має і йому необхідно жити з усіма вище переліченими хворобами.
Усі ці фактори викликали негативні емоції й переживання. Порушено його нормальні життєві зв`язки, позивачу доводиться докладати додаткових зусиль для організації свого життя.
Значна частина пенсії, яку він отримує, витрачається на придбання ліків та оздоровлення, постійні медичні огляди, санаторне лікування. Посилаючись на вищевикладене, просив відшкодувати моральну шкоду, яка була завдана йому в результаті ушкодження здоров`я при виконанні обов`язків під час проходження військової служби.
Оцінюючи моральну шкоду в зазначену суму, він виходить із тривалості й глибини його душевних страждань, чисельності негативних наслідків для нього, що викликані внаслідок травми, а також з фізичного та фактичного значного погіршення стану здоров`я, оскільки ушкодження здоров`я позивач зазнав проходячи військову службу в ДРА у 1982-1985 роках, саме з цієї дати він і отримав чисельні хвороби, які турбують його і по сьогоднішній день.
Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 19 липня 2017 року (а.с.75-76) відмовлено у задоволенні позову позивача у цій справі.

Відповідач Міністерство оборони України із зазначеним рішенням суду першої інстанції погодилось, останнє в апеляційному порядку не оскаржувало.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 , у своїй апеляційній скарзі (а.с.77-80) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.
Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною скаргою відкрито (а.с. 86), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 88).

У судове засідання 07 грудня 2017 року належним чином повідомлені апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (а.с. 90-91) всі особи, які беруть участь у справі, не з`явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

В силу вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажними причини неявки у дане судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, і на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останніх.

В силу вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі, керувався ст. ст. 15, 16, ч. 1 ст. 20, 23, 1167 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 209, 212-215, 218 ЦПК України та виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог позивача у цій справі.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що в 1982 1985 р.р. позивач проходив військову службу у Демократичній Республіці Афганістан у період бойових дій в в/ч НОМЕР_1 , що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_2 .

Згідно з довідкою МСЕК серії АД № 133826, довідкою серії АВ № 0669299, випискою серії АВ № 0280128 позивачу встановлена ІІІ група інвалідності внаслідок травми та захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, що також підтверджується випискою із Акту огляду МСЕК серії АД № 133826, висновком про умови та характер праці, згідно якого позивачу не рекомендується виконувати тяжку фізичну роботу на висоті, але він може виконувати іншу роботу.

Відповідно до Витягу з протоколу засідання Військово-лікарської комісії Південного регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, поранення рядового у відставці ОСОБА_1 , 1964 року народження, а саме: «Зміцнілі рубці на голові і обличчі в результаті загоєння шкіряних ран», пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

ОСОБА_1 періодично проходить лікування в медичних закладах, чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури, що підтверджується довідкою комунальної установи «Токмацька центральна районна лікарня», випискою із амбулаторної карти хворого, випискою із історії хвороби № 3493, Актом № 22 судово медичного обстеження від 02.02.2010 року, випискою із медичної карти стаціонарного хворого № 5384, випискою із медичної карти стаціонарного хворого № 416, випискою із історії хвороби № 18600, Актом дослідження стану здоров`я № 7986 від 06.10.2014 року, свідоцтвом про хворобу № 25 від 14 вересня 2014 року.

Факт періодичного проходження лікування не заперечувався самим позивачем у суді першої інстанції.

Ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон) визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться у встановленому законом порядку.

Згідно із ст. 3 ч. 2 вказаного Закону дія даного закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.

Визначення поняття військової служби викладено в ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Так, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Отже, норми Закону поширюються лише на військовослужбовців, які проходили службу в військових формуваннях незалежної держави Україна.

Відповідно до ст. 1167 ч. 1 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою ст. 1167 ЦК України.

Згідно із ст. 23 ч. 2 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно із ст. 1173 ч. 1 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Отже, для відповідальності держави за завдану моральну шкоду обов`язковою умовою є незаконне рішення, дія чи бездіяльність відповідного органу державної влади.

Відповідно до ст. 60 ч. 1 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Встановлено, що позивачем не надано суду першої інстанції жодних доказів на підтвердження неправомірності дій, рішень чи бездіяльності відповідача, що потягло отримання позивачем 1984 році на території республіки Афганістан поранень, що потягло моральні страждання, ще до утворення незалежної та суверенної держави України.

Крім того, 15 квітня 1994 року державами-учасницями Співдружності Незалежних Держав укладена Угода про взаємне визнання пільг і гарантій для учасників та інвалідів Великої Вітчизняної війни, учасників бойових дій на території інших держав, сімей загиблих військовослужбовців. Укладення цієї Угоди викликане необхідністю міжнародного правового врегулювання питань соціального захисту учасників і інвалідів Великої Вітчизняної війни, членів сімей загиблих військовослужбовців та прирівняних до них осіб, збереження за ними встановлених пільг і гарантій незалежно від місця проживання. Даною угодою також передбачено ряд пільг для учасників бойових дій, які брали участь у бойових діях на території іншої держави, в тому числі і на території Афганістану. Також відповідно до ст. 5 Угоди фінансування витрат, пов`язаних з наданням пільг і гарантій категоріям осіб, що зазначені у статті 1 цієї Угоди, здійснюється Сторонами згідно з їх національним законодавством.

Так, на ОСОБА_1 як на інваліда війни, розповсюджується Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», яким передбачено захист ветеранів війни шляхом: створення належних умов для підтримання здоров`я та активного довголіття; організації соціального та інших видів обслуговування, зміцнення матеріально-технічної бази створених для цієї мети закладів і служб та підготовки відповідних спеціалістів; виконання цільових програм соціального і правового захисту ветеранів війни; надання пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності відповідно до професійної підготовки і з урахуванням стану здоров`я.

Позивачем у суді першої інстанції не заперечувалось, що він користується пільгами та соціальними гарантіями як інвалід війни.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у задоволенні позову позивача у цій справі слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену ним в його позові у цій справі, та яку він вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

В силу вимог ст. 3 ЦПК України ОСОБА_1 мав право на звернення до суду із вищезазначеним позовом.

Проте, здійснюючи правосуддя, суд захищає права фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

На час проходження військової служби у період з 12.1982 року по 02.1985 року в Демократичній Республіці Афганістан ще не діяв Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та ЦК України 2003 року.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» при вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди, необхідно з`ясовувати коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода.

Враховуючи те, що позивач отримав поранення при виконанні службових обов`язків в Демократичній Республіці Афганістан у період у період з 12.1982 року по 02.1985 року з 30 липня 1987 року (контузія головного мозку 1984 р.), тобто до набрання чинності Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (який набув чинності 20 грудня 1991 року) та ЦК України, коли діючим законодавством взагалі не передбачалось регулювання правовідносин з відшкодування моральної шкоди, тому слід прийти до висновку, що позовні вимоги позивача не ґрунтуються на законі і задоволенню не підлягають, оскільки шкода заподіяна позивачеві до 1985 року.

Крім того, для військовослужбовців (за наявністю підстав) передбачено відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці - це особи, які проходять військову службу.

Однак, позивач не є військовослужбовцем, оскільки був звільнений з військової служби ще в 1985 році (а.с.22), має посвідчення інваліда 3 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України про ветеранів війни інвалідів війни (а.с. 25), зокрема Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.
В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_1 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_1 та представник останнього не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.
В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Встановлено, що судом першої інстанції оскаржуємим рішенням не вирішувалось питання про розподіл між сторонами понесених ними судових витрат у цій справі, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, тому останнє також не було предметом апеляційного перегляду у цій справі апеляційним судом, та може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за заявою осіб, які беруть участь у справі, або за ініціативою суду в порядку, передбаченому ст. 220 ЦПК України.
За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови позивачу ОСОБА_1 у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача Міністерства оборони України будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Також встановлено, що ОСОБА_1 був звільнений в силу вимог Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду у цій справі.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.
Рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 19 липня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.