Справа № 131/1085/17
Провадження №22-ц/772/3170/2017
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач :Медвецький С. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2017 рокум. Вінниця

Справа № 131/1085/17

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого: Медвецького С.К.,

суддів: Марчук В.С., Оніщука В.В.,

з участю секретаря Безрученко Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 15 листопада 2017 року (головуючий суддя Олексієнко О.Ю.), ухвалене о 14:57 год. у приміщенні Іллінецького районного суду Вінницької області, повний текст рішення складений 17 листопада 2017 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про позбавлення права користування житлом та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом зняття з реєстрації місця проживання,

встановила:

У липні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він є власником будинку № 36 по вулиці Першотравневій в селі Тягун Іллінецького району Вінницької області.

Рішенням Іллінецького районного суду від 20 червня 2017 року розірвано його шлюб з ОСОБА_4 Після розірвання шлюбу ОСОБА_4 вигнала його з будинку й перешкоджає йому користуватися та розпоряджатися своєю власністю.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_3, з урахуванням уточнених позовних вимог в редакції від 15 листопада 2017 року, просив позбавити ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 права користування житловим будинком № 36 по вулиці Першотравневій в селі Тягун Іллінецького району Вінницької області; усунути йому перешкоди в користуванні та розпорядженні житловим будинком шляхом зняття відповідачів з реєстрації місця проживання.

Рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 15 листопада 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції й ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обємі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вирішуючи спір, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та помилково дійшов висновку, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3, оскільки відповідно до правовстановлюючих документів єдиним власником будинку є позивач. ОСОБА_4 не подавала позов про поділ майна подружжя та не оскаржувала свідоцтво про право власності на нерухоме майно.

У судовому засіданні ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_7 заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, які зявилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню частково з таких міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача є безпідставними, оскільки відповідачі мають рівні права з ОСОБА_3 на користування спірним житлом, так як вселилися в це житло на законних підставах. Також ОСОБА_3 не надано жодного доказу того, що відповідачі створюють йому перешкоди у користуванні житловим приміщенням.

При вирішенні цього спору, суд першої інстанції встановив, що позивач набув право власності на спірний житловий будинок у шлюбі з ОСОБА_4 та застосував до спірних правовідносин положення статей 60, 63 СК України та ст. 368 ЦК України.

З такими висновками суду повністю погодитись не можна.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в частині застосування норм матеріального права не відповідає.

Відповідно до ст. 15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач одночасно предявив декілька вимог: 1) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 2) усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом зняття осіб з реєстрації місця проживання.

Судом установлено, що 12 вересня 2006 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб.

9 січня 2008 року ОСОБА_3 зареєстрував право власності на житловий будинок № 36 по вулиці Першотравневій в селі Тягун Іллінецького району Вінницької області.

15 серпня 2008 року у цьому житловому будинку зареєстровані ОСОБА_3, ОСОБА_9; 24 вересня 2008 року ОСОБА_7; 7 жовтня 2008 року ОСОБА_4; 16 червня 2009 року ОСОБА_5, як члени сімї власника будинковолодіння.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно зі ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За змістом ст. 156 ЖК УРСР, члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить,

користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сімї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сімї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сімї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

За змістом ст. 157 ЖК УРСР членів сімї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу.

За правилами ст. 109 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно встановив, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а відтак дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні цих вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач не надав достовірних, достатніх доказів того, що відповідачі чинять перешкоди ОСОБА_3 у користуванні та розпорядженні жилими приміщеннями, у чому полягають ці перешкоди, а відтак обґрунтовано відмовив у задоволенні цих вимог.

Щодо доводів апеляційної скарги, то колегія суддів звертає увагу на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так, колегія суддів погоджується з посиланням заявника на помилковий аналіз судом першої інстанції наявності/відсутності підстав набуття колишнім подружжям ОСОБА_3 права власності на спірний жилий будинок. Указані обставини не були підставою і предметом позовних вимог.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що між сторонами виник спір щодо користування жилим будинком.

Проте суд першої інстанції, вийшовши за межі позовних вимог, застосував до спірних правовідносин положення статей 60, 63 СК України та ст. ст. 182, 368 ЦК України та встановив, що ОСОБА_3 зареєстрував право власності на житловий будинок, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_4, хоча ця обставина не була підставою позовних вимог.

Відповідно до п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки при вирішенні спору, суд першої інстанції застосував норми матеріального права, які не підлягали застосуванню, то колегія суддів вважає, що з мотивувальної частини судового рішення необхідно виключити посилання на положення статей 60, 63 СК України та ст. ст. 182, 368 ЦК України.

Разом з тим, хибні висновки з приводу цих обставин в мотивувальній частині суду першої інстанції, не призвели до неправильного вирішення спору та не вплинули на правильність резолютивної частини цього рішення.

Таким чином, судова колегія вважає, що інші доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, а відтак не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381 384 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 задовольнити частково.

Змінити рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 15 листопада 2017 року.

Виключити з мотивувальної частини рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 15 листопада 2017 року посилання на положення статей 60, 63 СК України та ст. ст. 182, 368 ЦК України.

В іншій частині залишити рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 15 листопада 2017 року без змін, а скаргу без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий: Підпис С.К. Медвецький

Судді: Підпис В.С. Марчук

ОСОБА_10 Оніщук

Згідно з оригіналом

Головуючий С.К. Медвецький