АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 541/878/15-ц Номер провадження 22-ц/786/1843/17Головуючий у 1-й інстанції Куцин В. М. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Бутенко С.Б.,

Суддів: Обідіної О.І., Прядкіної О.В.,

при секретарі Кальник А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на заочне рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 31 січня 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення позики, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_3 звернулась до суду із вказаним позовом, у якому просила стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 01 січня 2012 року, що утворилася станом на 15 квітня 2015 року, в сумі 1968955,77 грн., яка складається з основного боргу - 870 750 грн., 22 проценти річних - 913928,83 грн., трьох процентів річних - 7514,69 грн. та інфляційних нарахувань - 176762,25 грн.

Підстави позову вмотивувала тим, що 01 січня 2012 року між сторонами був укладений договір позики, що підтверджується розпискою, згідно умов якого позивач передала ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 870 750 гривень для розвитку ювелірного бізнесу під 22% річних зі строком повернення 01 січня 2015 року. Відповідач прострочила виконання грошового зобов'язання, кошти та відповідні проценти за користування ними не повернула.

Заочним рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 31 січня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки міста Сіверодвинськ Архангельської області, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, заборгованість за договором позики від 01 січня 2012 року: позику в сумі 870 750 гривень, 22 проценти річних - 913928 гривень 83 копійки, 3 процента річних - 7514 гривень 69 копійок, інфляційні нарахування - 176762 гривні 25 копійок, всього 1968955 гривень 77 копійок.

Вирішено питання судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 3654 гривні 00 копійок судового збору, сплаченого при зверненні до суду.

Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 16 травня 2017 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати заочне рішення від 31 січня 2017 року та постановити нове рішення у справі, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, застосувати строки позовної давності.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що розмір стягнутих судом процентів за користування грошовими коштами не відповідає умовам укладеного між сторонами договору - 22% річних із суми 870 750 грн., вважає безпідставним стягнення за ст. 625 ЦК України 3% річних, оскільки умовами розписки передбачено нарахування 22% річних, та заявляє про сплив позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за січень, лютий, березень та частину квітня 2012 року, вбачаючи зі змісту розписки обов'язок боржника щомісячно перераховувати позикодавцю грошові кошти за користування позикою, починаючи з 01.02.2012 р.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право змінити рішення.

Згідно п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

По справі встановлено, що 01 січня 2012 року між сторонами у письмовий формі укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2, як фізична особа, одержала від ОСОБА_3 кошти в сумі 870 750 грн. для розвитку ювелірного бізнесу під 22% річних із щомісячним нарахуванням на день розрахунку, які зобов'язалась повернути до 01 січня 2015 року включно.

Факт укладення договору позики та його умов підтверджується розпискою, яка складена та підписана ОСОБА_2 особисто, що доводиться висновком судової почеркознавчої експертизи № 2/101 від 08 лютого 2016 року.

У порушення вимог ст.ст. 1046, 1049, 530 ЦК України своїх зобов'язань відповідач належним чином не виконала, суму позики та проценти за договором позики позивачу не повернула, внаслідок чого відповідно до ч. 1 ст. 1050, ч. 2 ст. 625 ЦК України зобов'язана на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції вірно визначився із характером спірних правовідносин сторін та нормами матеріального права, що їх регулюють.

Разом з тим, поза увагою суду залишилось те, що за умовами укладеного між сторонами договору позивач має право на одержання від позичальника процентів у встановленому розмірі - 22% річних від суми позики до 01 січня 2015 року включно, а після спливу строку повернення позики - 01 січня 2015 року розмір процентів договором сторін не встановлений.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Враховуючи вищезазначені положення закону, встановлений договором строк сплати позичальником процентів у розмірі 22% річних від суми позики до 01 січня 2015 року та відсутність належної домовленості сторін про розмір процентів після закінчення строку договору, слід дійти висновку, що після 01 січня 2015 року проценти за користування позикою до її повернення позикодавцеві мають визначатися на рівні облікової ставки Національного банку України.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не врахував та стягнув з відповідача на користь позивача проценти за користування позикою в сумі 913928,83 грн., що не відповідає умовам укладеного між сторонами договору та нормам матеріального права.

Виходячи із суми позики - 870 750 грн., розміру встановлених сторонами процентів за користування позикою до 01 січня 2015 року - 22% річних та рівень облікової ставки Національного банку України, що з 02.01.2015 р. по 05.02.2015 р. становив 14% річних, з 06.02.2015 р. по 03.03.2015 р. - 19,5% річних та з 04.03.2015 р. по 15.04.2015 р. - 30% річних, позивач має право на одержання від відповідача процентів за договором позики у сумі 630303,72 грн.

За вказаних обставин рішення суду першої інстанції підлягає зміні з відповідним зменшенням стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 процентів за договором позики від 01 січня 2012 року та загальної суми заборгованості відповідача.

В іншій частині доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Наслідком порушення договору позичальником згідно ст. 1050 ЦК України є обов'язок сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зважаючи на правову природу процентів, встановлених ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціального виду цивільно-правової відповідальності боржника за порушення грошового зобов'язання, що не є процентами за користування чужими грошовими коштами у розумінні положень ст.ст. 536, 1048 ЦК України, доводи апеляційної скарги відповідача щодо неправильного застосування судом ст. 625 ЦК України та подвійного стягнення відсотків за користування коштами є безпідставними та ґрунтуються на власному тлумаченні заявником норм права.

За наявності факту прострочення боржником грошового зобов'язання застосування судом вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України у поєднанні зі ст. 1048 ЦК України є законним та обґрунтованим.

Вирішуючи питання щодо застосування позовної давності, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 256, ч. 4 ст. 267 ЦК України позовною давністю є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, до окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (ст.ст. 257, 258 ЦК України).

Згідно ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Як вбачається з розписки ОСОБА_2 від 01 січня 2012 року, відповідач зобов'язалась повернути суму позики 870 750 грн. та сплатити ОСОБА_3 проценти за користування позикою у розмірі 22% річних до 01 січня 2015 року.

Із вимогою про стягнення з відповідача боргу за договором позики позивач ОСОБА_3 звернулась до суду 15 квітня 2015 року - у межах строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо встановлення обов'язку позичальника повернути позику частинами шляхом щомісячних платежів не відповідають умовам укладеного між сторонами договору. Зміст наданої розписки містить розрахунок процентів від суми позики та не свідчить про обов'язок позичальника сплачувати щомісячно вказану у розрахунку суму на виконання грошового зобов'язання.

За вказаних обставин оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає частковій зміні з відповідною зміною розподілу судових витрат між сторонами за правилами ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Заочне рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 31 січня 2017 року змінити в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 процентів за договором позики від 01 січня 2012 року, зменшивши їх з 913 928 грн. 83 коп. до 630 303 грн. 72 коп.

Відповідно зменшити загальну суму заборгованості за договором позики від 01 січня 2012 року, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 з 1 968 955 грн. 77 коп. до 1 685 330 грн. 66 коп. та понесених судових витрат зі сплати судового збору з 3654 грн. до 3127 грн. 82 коп.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 4019 грн. 40 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя : С.Б. Бутенко

Судді: /підписи/ О.І. Обідіна

О.В. Прядкіна

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області С.Б. Бутенко