Справа № 150/471/17 Провадження № 22-ц/772/2693/2017Головуючий в суді першої інстанції Суперсон С. П.
Категорія 39Доповідач Береговий О. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого судді Берегового О. Ю.,

суддів Денишенко Т.О., Сопруна В.В.,

за участі секретаря Торбасюк О.І., позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Чернівецької державної нотаріальної контори про скасування свідоцтва про право на спадкове майно, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 21 вересня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Чернівецької державної нотаріальної контори про скасування свідоцтва про право на спадкове майно обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Пелинівка померла її рідна бабка ОСОБА_5 Після її смерті залишилося спадкове майно у вигляді житлового будинку і земельної частки (паю), які розміщені на території Володіївецької сільської ради.

Все спадкове майно її мати ОСОБА_6, як дочка покійної ОСОБА_5 і спадкоємець першої черги за законом успадкувала повністю та отримала свідоцтво про право на спадкове майно, при цьому приховавши той факт, що на період відкриття спадщини після смерті баби ОСОБА_5 існував заповіт останньої, яким вона усе своє майно заповіла позивачу.

ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Пелинівка Чернівецького району Вінницької області померла мати позивача ОСОБА_6

Усе зазначене спадкове майно, що мати успадкувала після смерті баби вона заповіла сестрі позивача ОСОБА_3, яка має намір прийняти спадщину.

Про існування заповіту ОСОБА_2 дізналась лише в липні 2017 року від секретаря Борівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області.

Вважаючи, що оскаржуваним свідоцтва про право на спадкове майно порушено її права як спадкоємця за заповітом після смерті ОСОБА_5, просила визнати свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 25грудня 2012 року державним нотаріусом Чернівецької державної нотаріальної контори недійсним.

Рішенням Чернівецького районного суду Вінницької області від 21 вересня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Чернівецької державної нотаріальної контори про скасування свідоцтва про право на спадкове майно відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обгрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності, тощо), що мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Умовами обґрунтованості є повне і всебічне з'ясування обставин, що мають значення для справи, доведеність тих обставин, які суд вважає встановленими, відповідність висновків суду обставинам справи.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5, що підтверджується повторно виданим свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 9).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина, яка складалась з житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані в с. Володіївці Чернівецького району Вінницької області.

Згідно довідки виданої сільським головою Володієвецької сільської ради за № 748 від 06 вересня 2011 року ОСОБА_6 являється єдиним спадкоємцем майна померлої ОСОБА_5, яка спадщину прийняла та фактично вступила в управління та володіння спадковим майном в січні 1999 року.

З спадкової справи № 288/2012, оглянутої в судовому засіданні встановлено, що 20 травня 2011 року ОСОБА_6 звернулася до Чернівецької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом.

Згідно інформаційних довідок зі Спадкового реєстру № 31895359 та № 31895379 від 04 жовтня 2012 року, які містяться в спадковій справі, у спадковому реєстрі відсутні спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину, заповіти/спадкові договори від імені ОСОБА_5.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що свідоцтво про право на спадщину за законом від 25 грудня 2012 року було видано з будь-якими порушеннями вимог закону.

Колегія суддів погоджується з такими висновками з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Офіційне тлумачення вказаного положення Конституції України міститься у пункті 2 Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 року № 1-рп/99 (справа про зворотну дію у часі законів та інших нормативно-правових актів), згідно з яким дію нормативно-правового акту в часі слід розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце.

У постанові Верховного суду України від 18 грудня 2013 року (справа № 6-138цс13) міститься правова позиція, що у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 року) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України , якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР , у тому числі щодо прийняття спадщини.

Таким чином, оскільки спадщина після смерті ОСОБА_5 відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто до 01 січня 2004 року, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ЦК УРСР у редакції від 18 липня 1963 року.

ЦК УРСР не містить норми щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, аналогічної закріпленій у ст. 1301 чинного цивільного кодексу України.

Таким чином, розглядаючи позовні вимоги про визнання свідоцтва по спадщину недійсними, суду необхідно виходити з того, що свідоцтво про право на спадщину - це процесуальний нотаріальний акт, який засвідчує перехід права власності на майно спадкодавця до спадкоємців та видається на відповідній правовій підставі.

У разі визнання неправомірності дій та (або) підстав, відповідно до яких було видано свідоцтво про право на спадщину тягне за собою визнання самого свідоцтва про право на спадщину недійсним.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що при видачі оскаржуваного свідоцтва про право на спадщину, згідно глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок), нотаріусом було з'ясовано відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповітів і спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо його охорони. Відповідно до вимог зазначеного Порядку спадкова справа була заведена нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підстав поданої заяви ОСОБА_6 про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5

В матеріалах спадкової справи також міститься рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 29 грудня 2011 року, що набрало законної сили, яким встановлено, що ОСОБА_6 є рідною донькою ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

За таких обставин, вірним є висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання оскаржуваного свідоцтва недійсним.

Разом з тим, відповідно до статті 527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Згідно зі статтею 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується повторно виданим свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1. Після її смерті відкрилась спадщина, яка складалась з житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані в с. Володіївці Чернівецького району Вінницької області, яку прийняла ОСОБА_6, як дочка померлої у встановленому законом порядку, про що будо видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 25 грудня 2012 року.

Отже, ОСОБА_6 отримала свідоцтво право на спадщину після матері на достатніх правових підставах.

Наявність заповіту складеного від імені ОСОБА_5 19 липня 1972 року та проведеного в книзі реєстрації за № 41, згідно якого остання на випадок смерті заповіла все своє майно онуці ОСОБА_2, про який за твердженнями їй стало відомо лише в липні 2017 року, таких висновків не спростовує з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 548 ЦК УРСР (у редакції 1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР (у редакції 1963 року) діями, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном та (або) подання нотаріальному органу за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини.

Згідно з положеннями ст.ст. 549, 554 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (ст. ст. 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках.

Відповідно до ст. 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі був відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини.

Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом було правом спадкоємця й залежало виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину.

Згідно з статтею 550 ЦК УРСР строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину.

Натомість, з матеріалів справи вбачається, що позивач не вчиняла жодних дій направлених на прийняття спадщини, нею не ставилося питання про продовження строку для прийняття спадщини після смерті спадкодавця, в зв'язку з чим колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 є передчасними.

Додане заявником в судовому засіданні апеляційної інстанції рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 25 вересня 2017 року про встановлення факту належності заповіту, складеного 19 липня 1972 року спадкодавцем ОСОБА_5 одній і тій же особі ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, про зворотнє також не свідчить.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія cуддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 21 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: