Справа № 373/961/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2017 року Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Керекези Я.І.

при секретарі Литвишко В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Переяслав-Хмельницькому справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя та визнання права власності на спільне майно ,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом і просить визнати житловий будинок № 26 з відповідними по господарськими будівлями та спорудами, що розташований по вул.Дружби в м.Переяслав-Хмельницькому Київської області, спільною сумісною власністю подружжя; просить визнати за нею право власності на 1/2 частину вищезазначеного житлового будинку; на 1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських споруд, площею 0,1000 га, що розташована по вул.Дружби, 26 в м.Переяслав-Хмельницькому Київської області; на 1/2 частину земельної ділянки № 103, що розташована по вул.Садовій в садовому товаристві „Вюнище, урочище „Козинські горби, с.Циблі Переяслав-Хмельницького району Київської області; на 1/2 частину гаража № 315, площею 24 кв.м., що розташований в Гаражно-будівельному кооперативі „Прогрес-3, що знаходиться по вул.Дніпровській,4 в м.Переяслав-Хмельницькому Київської області. Крім того, просить стягнути із відповідача грошову компенсацію в розмірі 10000 грн. за належну їй 1/2 частину спільного автомобіля марки „Пежо. Також просить визнати за нею право власності на речі домашнього вжитку на загальну суму 8330 грн. 00 коп., а саме : кухонну вбудову стінку (меблі, гарнітур), білого з червоним кольором, вартістю 2000 грн. 00 коп.; витяжку кухонну електричну, білого кольору, вартістю 300 грн. 00 коп.; газову плиту «Дретта», білого кольору, вартістю 2000 грн. 00 коп.; вітальню (шкаф-купе), вартістю 1000 грн. 00 коп.; плазмовий телевізор, вартістю 2000 грн. 00 коп.; люстри 3 шт. кожна по 100 грн. 00 коп., всього на суму 300 грн. 00 коп.; кришталеві салатниці 3 шт. кожна по 100 грн. 00 коп. на суму 300 грн. 00 коп.; набір керамічних мисок 6 шт. вартістю 100 грн. 00 коп.; набір мисок із салатницею вартістю 100 грн. 00 коп.; чугунні чавуни вартістю 3 шт. вартістю кожен 50 грн. на суму 150 грн.; ложки кількістю 20 шт. вартістю по 2 грн. кожна на суму 40 грн. 00 коп.; вилки кількістю 20 шт. вартістю по 2 грн. кожна на суму 40 грн. 00 коп. Судові витрати просить стягнути з відповідача.

Посилається на те, що в період із 26 листопада 1995 року по 14 вересня 2015 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем. За час перебування у зареєстрованому шлюбі сторони спільно нажили рухоме і нерухоме майно, яке відповідач у добровільному порядку розділити відмовляється. У 2000 році мати колишнього чоловіка ОСОБА_3 подарувала йому житловий будинок, що розташований по вул.Дружби, 26 в м.Переяслав-Хмельницькому Київської області. В кінці 2003 року вона з чоловіком та спільною донькою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, переїхали до даного будинку. Проживаючи в ньому, вони спільними зусиллями перебудовували та розбудовували його, обклали цеглою, поклали бетонну підмостку, підвели та підключили газопостачання, замінили електропроводку, замінили старий газовий котел, зробили водопостачання, зробили каналізацію, побудували огорожу, цементні садові доріжки, переобладнали житлову у ванну кімнату, зробили капітальний ремонт, замінили вхідні двері, вікна, побудували крильце, посіяли газон та виконали інші роботи по облаштуванню будинку. Також за час спільного проживання на земельній ділянці, де розташований будинок, ними був збудований гараж. Крім того, ними у 2012 році був придбаний автомобіль марки «Пежо», вартість якого вона оцінює в 20000 грн. Також в період шлюбу сторонами був придбаний гаражний бокс № 315, площею 24 кв.м. в гаражно-будівельному кооперативі «Прогрес-3», що розташований по вул.Дніпровській, 4 в м.Переяслав-Хмельницькому Київської області, членська книжка на який була оформлена на імя чоловіка. У 2006 році вони спільними зусиллями збудували гараж із оглядовою ямою та погребом. Вартість спірного гаража вона оцінює в 40000 грн. Крім того, у період шлюбу сторонами була приватизована дачна садова земельна ділянка № 103, що розташована по вул.Садовій в Садовому товаристві «Вюнище» в Урочищі Козинські горби. На імя відповідача був виготовлений державний акт на право власності на дану земельну ділянку. Крім того, сторонами за час перебування у шлюбі були придбані речі домашнього вжитку на суму 27 730 грн. 00 коп.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 позовні вимоги підтримали і просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_6 позовні вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення.

Судом встановлено наступне.

Як вбачається із копії свідоцтва про шлюб серії І-КЕ № 270373 сторони по справі уклали шлюб, який був зареєстрований 26 листопада 1995 року Кізлівською сільською радою Чернухинського району Полтавської області, про що був зроблений актовий запис № 22 (т.1, а.с.9).

Від сумісного проживання у шлюбі у них народилася донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1, а.с.9).

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 14 вересня 2015 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами був розірваний (а.с.10).

Згідно копії договору дарування від 03 серпня 2001 року, зареєстрованого державним нотаріусом Переяслав-Хмельницької міської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 (реєстровий номер 1980), ОСОБА_8 подарувала ОСОБА_2 житловий будинок, площею 19,70 кв.м., з господарськими будівлями і спорудами, що розташований по вул.Дружби, 26 в м.Переяслав-Хмельницького району Київської області (т.1, а.с.77).

З копії акту про закінчення будівництва і введенні в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 19 лютого 1976 року вбачається, що вищезазначений будинок був побудований у період із 1967 року по 1975 рік. Загальна площа будинку становить 52, 20 кв.м., житлова площа 16,7 кв.м. (т.1, а.с.83).

З копії технічного паспорта від 16 липня 2003 року на житловий будинок, що розташований по вул.Дружби, 26 в м.Переяслав-Хмельницькому Київської області, вбачається, що загальна площа будинку становить 52,00 кв.м., житлова площа 20, 70 кв.м. Будинок з надвірними будівлями і спорудами був побудований у 1969, 1971, 1977 роках. Сарай, огорожа збудовані у 2002 році (т.1, а.с.78-81).

З копії будинкової книги вбачається, що в будинку по вул.Дружби, 26 в м.Переяслав-Хмельницькому Київської області зареєстрованими значаться позивач, відповідач та їх спільна донька ОСОБА_4 (а.с.134-138).

Згідно копії проекту газопостачання та будівельного паспорта будинок по вул.Дружби, 26 в м.Переяслав-Хмельницькому Київської області був підключений до системи централізованого газопостачання 18 вересня 2003 року (т.1, а.с.149-154).

Відповідно до копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 493985 від 05 березня 2010 року ОСОБА_2 на праві приватної власності належить земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, площею 0,1000 га, що розташована по вул.Дружби, 26 в м.Переяслав-Хмельницькому Київської області (т.1, а.с.35).

Відповідно до відповіді Територіального сервісного центру № 3248 № 31/417 від 12 липня 2016 року за ОСОБА_2 транспортні засоби, які зареєстровані за ним на праві приватної власності або раніше були зареєстровані, не значаться (т.1, а.с.43).

Згідно довідки Садового товариства «Вюнище» № 1 від 24 лютого 2016 року ОСОБА_2 є членом садового товариства, є власником земельної ділянки, що розташована по вул.Садовій, 103 в Садовому товаристві «Вюнище». ОСОБА_2 отримав земельну ділянку у 1992 році. Садову книжку отримав у 1993 році. Земельна ділянка приватизована. Будь-які будівлі на ній відсутні (т.1, а.с.11, 125).

Як вбачається із копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 870294 від 27 серпня 2010 року, відповідачем була приватизована дана земельна ділянка (т.1, а.с.34).

Відповідно до копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21 червня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Переяслав-Хмельницького районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_9 (реєстровий № 835), відповідач ОСОБА_2 продав ОСОБА_10 земельну ділянку для ведення садівництва № 101, площею 0,0999 га, що розташована на території Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області, в садовому товаристві «Вюнище» (т.1, а.с.117-118).

Відповідно до довідки Гаражно-будівельного кооперативу «Прогрес-3» № 1 від 09 лютого 2016 року ОСОБА_2 є власником гаражного боксу № 315, площею 24 кв.м., з 2011 року. Членські внески сплачені в повному обсязі (т.1, а.с.13).

Згідно довідки ГБК «Прогрес-3» ; 4 від 16 вересня 2016 року в серпні 2009 року було змінено нумерацію гаражів. Гаражному боксу № 306, яким користується ОСОБА_2, був присвоєний № 315 (т.1, а.с.119).

Як вбачається із копії розписки від 22 серпня 2016 року відповідач передав ОСОБА_11 гаражний бокс № 315 (т.1, а.с.121-122).

Відповідно до копії членської книжки Гаражного кооперативу «Прогрес-3» гаражним боксом № 315 користується ОСОБА_11 (т.1, а.с.187-188).

Як вбачається з копії трудової книжки позивача, вона в період перебування у шлюбі з відповідачем працювала на різних посадах в різних організаціях (т.1, а.с.62-64).

Відповідно до довідки КЗ КОР «Переяслав-Хмельницька загальноосвітня школа-інтернат І-ІІІ ступенів» № 01-27/16 від 06 вересня 2016 року відповідач працював з 01 вересня 2009 року по 16 вересня 2014 року в даному закладі на посаді робітника з комплексного обслуговування й ремонту будинків (електрика) (т.1, а.с.126).

З копії трудової книжки ОСОБА_2 вбачається, що він у період перебування у шлюбі із позивачем працював на різних посадах в різних організаціях (т.1, а.с.127130).

Відповідно до розписки, написаної 26 вересня 2015 року батьком позивача ОСОБА_4 , він забрав речі своєї доньки ОСОБА_1 від її чоловіка, а саме : одяг, блендер, палац зелений, швейну машинку, ковер 2 шт., мякий куточок червоного кольору, меблевий гарнітур чорного кольору, стіл розкладний, набір посуду, пилесос (т.1, а.с.76).

19 травня 2017 року по справі була призначена судова будівельно технічна експертиза. Судові витрати за проведення експертизи були покладені на позивача (т.1, а.с.227-229).

Як вбачається із листа Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 9901/17-43 від 19 серпня 2017 року, вищезазначена експертиза проведена не була в звязку із неоплатою судових витрат за проведення експертизи (т.2, а.с.11-14).

Крім того, відповідачем в судовому засіданні надавалася копія кредитного договору, оформленого на його імя, кошти за яким він брав для поїздки їх спільної доньки на закордонний конкурс. Поскільки донька на конкурс не поїхала, кошти були витрачені на потреби сімї. Ця обставина була визнана в судовому засіданні позивачем.

Відповідно до відповіді Переяслав-Хмельницького МВ ГУ МВС України в Київській області № 5377 від 15 жовтня 2015 року позивачу рекомендовано звернутися до суду в порядку цивільного судочинства для вирішення питання про визнання права власності на будинок, що розташований по вул.Дружби, 26 в м.Переяслав-Хмельницькому Київської області (т.1, а.с.12).

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні показав, що є батьком ОСОБА_2 Спірний будинок був придбаний ним і дружиною, оформлений на дружину. Гроші на купівлю будинку батьки позивача не давали. Будинок був на фундаменті. Газ в будинок вони провели із дружиною. Цегла на будинок залишилася з дачі. Паркан робив він. Син допомагав побудувати гараж. Свати допомагали обкласти будинок і погреб, покласти плитку у веранді, поклеїти обої. Син і невістка робили ремонт у будинку. Воду, каналізацію, гараж, погріб, курятник робив син. Син брав два кредити, допомагали виплачувати вони.

Свідок ОСОБА_13 показала, що є матірю відповідача. Вони купили старий будинок і обклали його цеглою. Туалет, ванну, обої, вікна, погріб з цегли, в коридорі та кухні плитку, потолок, гараж робили вони з чоловіком. Гроші вони давали постійно. Одягали онучку. Крім того, вона віддала речі : диван, стіл, холодильник, тумбу під телевізор, газову плиту, гардероб, комод, багато посуду. Коли у сина зявилася нова дружина, він сказав, що половину будинку він перепише на дочку від першого шлюбу. Також вони давали сину із його дружиною гроші на бізнес, але вони купили автомобіль, який потім продали і віддали батькам на хату.

Свідок ОСОБА_14 показав, що є братом позивачки. Допомагав сторонам цеглою обкласти хату та погріб. За час спільного їх проживання вони побудували гараж, огорожу, погріб, провели воду, газ, каналізацію. Робив багато там фізично. Робили фундамент, відмостку, обкладали цеглою. Крім того, дав на ванну 3000 грн. Він платив за проведення каналізації. Паркан і погріб допомагав робити він. Давав гроші на вхідні двері три вікна. Крім того, давали 300 доларів на автомобіль «Мерседес».

Свідок ОСОБА_15 показала, що є матірю позивачки. Колишнього зятя знає близько 20 років. Давала йому 250 доларів на придбання автомобіля. Коли донька із зятем жили у них, свати нічого не давали. Потім зять забрав доньку у Переяслав-Хмельницький, бо сказав, що мати купила їм квартиру.

Свідок ОСОБА_4 показав, що є батьком позивачки. Зазначає, що потратив 500 доларів на ремонт у квартирі, де жила донька із зятем. Через місяць подзвонила донька і сказала, що вони проживають у будинку, а в квартиру переїхали батьки чоловіка. Коли зять жив у них, складав кошти, які сплатив за придбання матірю будинку. Хата була стара без фундаменту, буз паркану. Допомагали облаштувати будинок доньці із зятем. Допомагали і матеріально, і фізично. Вклав у будинок близько 50000 грн.

Свідок ОСОБА_16 показала, що знає ОСОБА_2 давно, потім познайомилася із його дружиною. Будинок був у поганому стані. Коли приїзджали батьки ОСОБА_17, тоді і добудовували будинок, бо вони привозили кошти. Автомобіль «Пежо» купував відповідач. Паркан та крильце вони будували разом.

Свідок ОСОБА_18 показав суду, що сторін по справі особисто не знає. Виготовляв їм меблі. Зазначив, що всі меблі можна демонтувати і пристосувати до іншого приміщення. Вартість демонтаж 500-5000 грн.

Свідок ОСОБА_19 показав суду, що робив сторонам меблі. Зверталися до нього вони удвох. Меблі можна демонтувати, але вони будуть не в досить гарному стані, поскільки вони пристосовувалися до тих кімнат.

Свідок ОСОБА_20 показала суду, що працює інженером в БТІ. Технічний паспорт не співпадає із архівною справою. Не всі добудови внесені до технічного паспорта

Свідок ОСОБА_21 показала суду, що працює техніком в ТОВ «Регіонземсервіс». Техпаспорт за 2001 рік не співпадає із архівною справою ВТІ. Змінена житлова і загальна площа будинку. До техпаспорта необхідно внести зміни.

Свідок ОСОБА_22 показав суду, що виконує роботи по проведенню газопостачання. Зазначив, що вони перевіряють відповідність плану наявному стану. Якщо є невідповідність, вони нічого не змінюють. Тоді особі потрібно переробляти план.

Оцінивши всі докази в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Стосовно позовної вимоги про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, суд дійшов наступних висновків.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач набув право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за договором дарування від 03 серпня 2001 року, тобто в період, коли сторони перебували у шлюбі.

Відповідно до ч.1 ст.24 КпШС України ( в редакції від 29 листопада 2000 року) майно, яке належало кожному із подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Відповідно до ст.25 КпШС України, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Належних та допустимих доказів того, що вартість будинку за час спільного проживання сторін у шлюбі істотно збільшилася внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, позивачем надано не було.

Крім того, сторони по справі не отримали дозволу на здійснення добудови до житлового будинку, не ввели в експлуатацію обєкти будівництва.

У розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт від органів архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) раніше отримано право власності.

Об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти, не є об'єктами права власності (ч. 2 ст. 376 ЦК України), а тому не можуть бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України (постанова судових палат у цивільних та у господарських справах Верховного Суду України від 4 грудня 2013 р. у справі № 6-130цс13).

Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої Міністерством з питань житлово-комунального господарства № 55 від 18 червня 2007 року, передбачено, що не підлягають поділу обєкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) обєкти нерухомого майна. Питання щодо поділу обєктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Крім того, позивачем не оплачена вартість проведення судової будівельно-технічної експертизи.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони.

Тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Стосовно вимоги про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину земельної ділянки для ведення садівництва, то суд дійшов висновку про відмову в її задоволенні. Із довідки Садового товариства «Вюнище» вбачається, що відповідач отримав дану земельну ділянку у 1992 році. Як вбачається із копії державного акту серії ЯК № 870294, то він був виданий на імя ОСОБА_2 та зареєстрований 22 листопада 2010 року.

На момент приватизації відповідачем спірної земельної ділянки діяв Сімейний кодекс України в редакції від 27 липня 2010 року, в ст. 61 якого станом на 22.11.2010 не було посилання на земельну ділянку, набуту внаслідок безоплатної передачі її одному із подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, як на об»єкт права спільної сумісною власності подружжя. Дані зміни набрали чинності 08.02.2011, тобто вже після набуття відповідачем права власності на неї, а в силу ст. 58 Конституції України, ст. 5 ЦК України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом»якшують або скасовують відповідальність особи.

Із правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 15 лютого 2012 року (справа № 6-98цс11) вбачається, що відповідно до положень ст. ст. 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Тому земельна ділянка для ведення садівництва, яка розташована по вул.Садовій, 101 в СТ «Вюнище» не є обєктом спільної сумісної власності подружжя та не підлягає поділу між сторонами по справі.

Вищезазначене стосується і позовних вимог про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, оскільки право власності на неї у відповідача виникло 05.03.2010. Крім того, поскільки за позивач не набув права власності на вищезазначений житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, то він не може набути і права власності на дану земельну ділянку.

Стосовно позовної вимоги про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину гаража в гаражно-будівельному кооперативі «Прогрес-3», то суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про коооперацію» вступ до кооперативу здійснюється на підставі письмової заяви. Особа, яка подала заяву про вступ до кооперативу, вносить вступний внесок і пай у порядку та розмірах, визначених його статутом.

Згідно ст.19 вищезазначеного Закону кооператив є власником будівель, споруд, грошових та майнових внесків його членів, виготовленої продукції, доходів, одержаних від її реалізації та провадження іншої передбаченої статутом діяльності, а також іншого майна, придбаного на підставах, не заборонених законом. Володіння, користування та розпорядження майном кооперативу здійснюють органи управління кооперативу відповідно до їх компетенції, визначеної статутом кооперативу.

Відповідно до ст.19-1 даного Закону член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу має право володіння, користування, а за згодою кооперативу і розпоряджання квартирою, дачею, гаражем, іншою будівлею, спорудою або приміщенням кооперативу, якщо він не викупив це майно.

У разі викупу квартири, дачі, гаража, іншої будівлі, споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного кооперативу чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. Право власності на таке майно у члена кооперативу виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону.

Відповідно до п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ, пов'язаних з діяльністю гаражно-будівельних кооперативів» № 5 від 28 червня 1991 року член гаражно-будівельного кооперативу, який повністю вніс свій пай за гараж, наданий йому в користування, набуває право власності на це майно і вправі розпоряджатись ним на свій розсуд - продавати, заповідати, здавати в оренду, обміняти, вчиняти відносно нього інші угоди, що не заборонені законом

Із правового висновку, викладеного в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ по справі № 6-38296ск-15 від 17 лютого 2016 року, вбачається, що вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд апеляційної інстанції, дійшов до обґрунтованого висновку про те, що оскільки на гаражі НОМЕР_4 та НОМЕР_3, які є предметом спору, відсутні свідоцтва про право власності, а отже, власність не зареєстрована у визначеному законом порядку, то такі будівлі не можуть бути об'єктом поділу, так як об'єктом спільної власності подружжя є будівельні матеріали, обладнання, вироби та конструкції, які були використані в процесі будівництва гаражів та підлягають поділу, а тому вірно відмовив у задоволенні позовних вимог у цій частині, оскільки належних та допустимих доказів про вартість будівельних матеріалів суду не надано, а проведена оцінка гаражів відповідно до висновку експертизи, проведена шляхом аналізу ринку нерухомості та за умови, що на гараж оформлено відповідні правоустановчі документи.

Поскільки право власності відповідача на гаражний бокс зареєстроване не було, позивачем не надано належних та допустимих доказів про вартість будівельних матеріалів, використаних при будівництві боксу, тому дана позовна вимога задоволенню не підлягає.

Що стосується позовної вимоги про стягнення грошової компенсацію за частину спільного автомобіля марки «Пежо», то із листа Територіального сервісного центру № 3248 від 12 липня 2016 року вбачається, що за відповідачем транспортні засоби зареєстрованими не значаться.

Процедура державної реєстрації (переєстрації) зняття з обліку автомобілів, оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків встановлюється Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів, що зареєстрований постановою Кабінету Міністрів України № 1388 від 07 вересня 1998 року.

Відповідно до п.7 вищезазначеного Порядку власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі -власники) зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до

реєстраційних документів.

Експлуатація транспортних засобів, що не зареєстровані (не перереєстровані) в уповноважених органах МВС та без номерних знаків, що відповідають державним стандартам, а також ідентифікаційні номери складових частин яких не відповідають записам у реєстраційних документах або знищені чи підроблені, забороняється.

Згідно п.16 даного Порядку на зареєстровані в уповноважених органах МВС транспортні засоби видаються свідоцтва про реєстрацію, а також номерні знаки, що відповідають державному стандарту України.

Тому зазначений в позовній заяві автомобіль не може бути обєктом поділу спільного майна подружжя, поскільки не належить та не належав сторонам по справі на праві приватної власності.

Стосовно поділу речей домашнього вжитку, суд дійшов наступних висновків. Як вбачається із пояснень позивача, відповідача, які не були спростовані позивачем, розписки батька ОСОБА_1, нею були забрана частина речей, які є спільною сумісною власністю подружжя, а саме: блендер вартістю 300 грн.; килим зелений вартістю 2000 грн.; швейну машинку вартістю 100 грн.; килим вартістю 500 грн.; килим червоний вартістю 1500 грн.; меблеві стінку чорного кольору, довжиною 3м, вартістю 2000 грн.; стіл розкладний вартістю 1000 грн.; пилосос вартістю 1500 грн.; телевізор вартістю 1000 грн.; фотоапарат вартістю 400 грн.; праску вартістю 200 грн.; шафу вартістю 500 грн. та інші речі на суму 15 330 грн. Позивач у позовній заяві зазначила, що вартість речей, які є їх спільною сумісною власністю, становить 27730 грн. Тобто вартість речей, забраних позивачем, становить більшу частину вартості речей, які належать сторонам на праві спільної сумісної власності.

Згідно із ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Крім того, при вирішенні цього питання суд бере до уваги наступні обставини.

У відповідності з положеннями ч.2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Відповідно до ч.4 ст.65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Відповідач в судовому засіданні зазначив, що укладав кредитний договір, за яким він брав кошти для поїздки їх спільної доньки на закордонний конкурс. Поскільки донька на конкурс не поїхала, кошти були витрачені на потреби сімї. Кредитні зобовязання за даним договором виконував він особисто. Ця обставина була визнана в судовому засіданні позивачем.

Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

На підставі викладеного, ст.ст. 24, 25 КпШС України ( в редакції від 29 листопада 2000 року), ст.60 СК України ( в редакції від 27 липня 2010 року), ст.ст.11, 19, 19-1 Закону України «Про кооперацію», ст.331 ЦК України, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 61, 88, 146, 174, 212, 213, 218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя та визнання права власності на спільне майно - відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Складання рішення в повному обсязі вчинено 27.11.2017.

Суддя Я. І. Керекеза