Ухвала

Іменем України

23 жовтня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Гримич М.К.,

Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Краматорської міської ради, про позбавлення батьківських прав за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 17 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 23 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 19 листопада 2005 року перебуває із ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей: сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочку - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Подружнє життя між ними не склалося, діти проживають з позивачкою та знаходяться на її утриманні.

Посилаючись на те, що відповідач життям дітей не цікавиться, дочку ОСОБА_5 навіть не забирав з пологового будинку, відмовляється реєструвати її у своїй квартирі, ОСОБА_2 просила позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 17 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 23 березня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що з 19 листопада 2005 року ОСОБА_2 перебуває із ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей: сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочку - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

З квітня 2016 року сторони не підтримують подружні відносини, ОСОБА_3 подав заяву про розірвання шлюбу, яка перебуває в провадженні Краматорського міського суду Донецької області.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 22 червня 2015 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 35).

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 та його матері ОСОБА_7 про вселення у квартиру, а вони подали зустрічний позов про визнання її такою, що втратила право користування цією квартирою. Рішенням Краматорського міського суду від 23 листопада 2015 року ОСОБА_2 була вселена у квартиру.

Згідно характеристики відповідача, виданої відкритим акціонерним товариством «Донецькоблгаз», на якому він працює інженером з комплектації обладнання і матеріалів відділу матеріально-технічного забезпечення та комерційної діяльності, ОСОБА_3 за час роботи зарекомендував себе добросовісним працівником, користується повагою колективу, наділений необхідними практичними навичками для виконання покладених на нього обов'язків, є порядною, дисциплінованою та добросовісною людиною (а.с. 72).

За висновком органу опіки та піклування Краматорської міської ради від 16 лютого 2017 року позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 є недоцільним, оскільки факти ухилення ним від батьківських обов'язків відносно його малолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, не знайшли підтвердження (а.с. 84-85).

Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Пред'являючи позов, ОСОБА_2 посилалася на те, що ОСОБА_3 ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57, 60 ЦПК України.

У п. 15 постанови Пленум Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками (п. 16 зазначеної постанови Пленуму).

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Стаття 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Передбачено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини і предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини.

Частиною 2 ст. 27 Конвенції передбачено, що батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і насамперед способом захисту прав і інтересів дітей, тому у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дітей, який має настати після позбавлення відповідача батьківських прав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивачка належними та допустимими доказами не довела підстав позову, зокрема у чому полягає позитивний результат у долі дітей щодо позбавлення відповідача батьківських прав. Підстав для застосування до відповідача крайньої міри ( позбавлення батьківських прав) за умови, що до нього раніше не вживались заходи реагування, немає.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції (ст. 335 ЦПК України), висновків судів не спростовують і на законність судових рішень не впливають.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 17 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 23 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: М.К. Гримич

І.М. Фаловська