Суддя Бугера О. В.
Провадження № 2/644/482/17
РІШЕННЯ

Іменем України

01 грудня 2017 року Орджонікідзевський районний суд м.Харкова у складі:

головуючого судді Бугери О.В.,

при секретарі Ілові А.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

Відповідача ОСОБА_2,

Представника відповідача ОСОБА_3,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на автомобіль, -

ВСТАНОВИВ:

16.12.2016 року позивачем подано до суду відповідний позов. В обґрунтування позову зазначено наступне. Під час подружнього життя його матері з відчимом ОСОБА_5, його мати ОСОБА_6 з метою купівлі для нього автомобіля «Ніссан» в присутності вітчима взяла у борг у брата вітчима ОСОБА_7 17000 доларів США. В 2008 році під час подружнього життя матері та ОСОБА_5, його матір'ю було куплено зазначений автомобіль та передано йому в подарок. З дня придбання автомобіль знаходиться у його користуванні і по теперішній час. Оскільки при купівлі матір'ю автомобіля його не було, він був зайнятий на роботі, а мати з відчимом жили дружно і сварок між ними в той час не було, то куплений автомобіль було зареєстровано на вітчима. В 2011 році шлюб було розірвано та майно вони не ділили, оскільки ОСОБА_5 ні на що не претендував, стосунки між ними були добрі. Після розірвання шлюбу ОСОБА_5 він познайомився з відповідачем, потім став з нею проживати, а після того, як захворів, зареєстрував з нею шлюб. На автомобіль ніколи не претендував, оскільки не мав ані посвідчення водія, ані міг ним керувати. До суду із позовами про поділ майна не звертався, не мав претензій. В кінці лютого, в перших числах березня 2015 року, ОСОБА_5 почав просити ОСОБА_6 віддати йому гроші, які раніше були отримані у борг ОСОБА_7, оскільки потрібні були кошти на лікування, він знав, що вони вже назбирали коштів для повернення боргу, але мати заперечувала, наполягала на тому, що віддати кошти є необхідним виключно ОСОБА_7 під розписку, щоб до неї не було ніяких претензій. В той же період вони їздили до міста Дніпро до ОСОБА_7, де в присутності ОСОБА_5 під розписку мати повернула йому борг в повному обсязі, про що було складено розписку. Розписка складалась у присутності синів ОСОБА_7 - ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10, потім отримані кошти він передав братові ОСОБА_5 на лікування. В лютому 2016 року ОСОБА_5 раптово помер. Автомобіль «Ніссан», який купила його мати для нього, та яким він після купвлі-продажу користувався, залишився зареєстрованим за ОСОБА_5. Відповідачка вступила в права власності на майно ОСОБА_5 та при прийняття спадщини у нотаріуса склала заяву, в якій посилалась на те, що цей автомобіль не є об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_5 та його матері ОСОБА_6, вона відмовляється від ? частини вказаного автомобіля. На підставі ст.ст.3, 10, 60, 71, 118, 122, 157, 213, 215 ЦПК України просив визнати за ним право приватної власності на автомобіль «Ніссан», реєстраційний номер А НОМЕР_1 2007 року випуску.

В судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали, просив позов задовольнити. При цьому посилались на те, що підставою визнання права власності є норми прямої дії Конституції України, а саме ст.ст.8, 41, 129, а також чинне законодавство щодо застосування Конституції України. Пояснили, що оформлення права власності на автомобіль за ОСОБА_5 було вимушеним, оскільки цього вимагав ОСОБА_7, брат померлого, який зазначав, що оскільки гроші в борг надає чималі, бажав їх забезпечення. ОСОБА_5 автомобілем не користувався, навиків водіння автомобілем не мав, було оформлено довіреність на керування на позивача, а також й позивач, й мати позивача була записані в свідоцтві про реєстрацію права власності, як особи, що мають право керувати транспортним засобом. Наполягали на тому, що автомобіль був придбаний ОСОБА_6 за кошти отримані в борг у ОСОБА_7, подарований позивачу, а вже після розлучення, саме ОСОБА_6 передала всю суму запозичених коштів ОСОБА_7, який в подальшому передав гроші своєму брату на лікування. Кошти, які були передані в погашення боргу, є виключно коштами ОСОБА_6, передавались після розірвання шлюбу, про отримання коштів було складено розписку. Жодних вимог щодо вказаного автомобіля ОСОБА_5 за життя не заявляв, в його розпорядженні автомобіль не знаходився.

Відповідач та її представник проти позову заперечували, просили в його задоволення відмовити. В своїх письмових поясненнях суду відповідач зазначала, що на автомобіль вона не претендує, оскільки не має прав, але від компенсації вартості ? частки не відмовляється. В суді зазначала, що вона є єдиною спадкоємицею першої черги, але по справедливості автомобіль був придбаний в шлюбі із ОСОБА_6 та якщо хтось й має право на цей автомобіль, так це ОСОБА_6, а саме на його ? частку. Чоловік добре заробляв, й нього були гроші, був автомобіль на якому вони їздили до Росії, ОСОБА_6 займалась торгівлею, тому гроші на придбання нового автомобіля у них були, підстав брати гроші в борг не було. В ході розгляду справи відповідач повідомила, що звернулась до суду із позовом про за нею права власності в порядку спадкування на ? частку автомобіля, відкрито провадження. Також представник відповідача зазначала на те, що позивачем не було зазначено підставу виникнення позову, а саме позивач посилається в позову лише на норми цивільно-процесуального кодексу, а в ході розгляду справи посилався виключно на норми Конституції України.

Суд, вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

Відповідно до вимог ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до вимог ст. 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, в тому числі рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; розумні строки розгляду справи судом; забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення; обов'язковість судового рішення. Позивачем подано до суду відповідний позов, що був прийнятий судом до розгляду та провадження за позовом було відкрито, з метою забезпечення права у доступі до правосуддя. Позивач на власний розсуд визначив предмет та підставу позову, посилаючись виключено на норми цивільно-процесуального закону безпосередньо в позові та на норми Конституції України, як на підставу позову, в ході розгляду справи.

Судом в ході розгляду справи встановлено, що автомобіль Nissan Almera Classic легковий седан, сірого кольору з номерним знаком НОМЕР_2, 2007 року випуску зареєстрований на праві власності за ОСОБА_5 16.02.2008 року, що підтверджується відповідною копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с.4). Зазначене свідоцтво також містить особливі відмітки про право керування ОСОБА_4, ОСОБА_6.

Відповідно до вимог ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Відповідно до вимог ст.177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Відповідно до вимог ст.178 ЦК України об'єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід'ємними від фізичної чи юридичної особи. Відповідно до вимог ч.2 ст.181 ЦК України рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі. Відповідно до вимог ч.1 ст.190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Відповідно до вимог ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як вбачається із змісту повідомлення Регіонального сервісного цен6тру в Харківській області від 15.02.2017 року №31/20 автомобіль Nissan Almera Classic легковий седан, сірого кольору з номерним знаком НОМЕР_2, 2007 року випуску зареєстрований на праві власності за ОСОБА_5 16.02.2008 року. Підставою проведення реєстраційних дій була довідка-рахунок ЄГП 735811 від 12.02.2008 року (а.с.42). Відповідно до проведеного звіту про оцінку майна №07/2-06-2016 ФОП ОСОБА_12 визначено вартість вказаного автомобіля станом на 08.06.2016 року, яка складає 70546 гривень 83 копійки (а.с.5-22). Відповідно до вимог ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до вимог ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Тобто, в силу закону саме ОСОБА_5 набув у встановлено законом порядку право власності на відповідний об'єкт рухомого майна, а саме автомобіль та набув право вільного володіння, користування і розпорядження своєю власністю. Відповідно до копії нотаріально посвідченої довіреності від 12.04.2011 року ОСОБА_5, скористався своїм правом власника та уповноважив ОСОБА_4 розпоряджатись, експлуатувати, слідкувати за технічним станом та проводити поточний ремонт належного йому автомобілю марки Nissan Almera Classic легковий седан - в, сірого кольору з номерним знаком НОМЕР_2, 2007 року випуску. Довіреність була видана строком на 3 роки до 12.04.2014 року, без права дарування (а.с.60). Відповідно до вимог ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до вимог ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно до повідомлення Четвертої Харківської державної нотаріальної контори від 25.02.2017 року №1287/01-16 вбачається, що після смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 року, що був зареєстрований за адресою АДРЕСА_1. Із заявою про прийняття спадщини звернулась дружина померлого ОСОБА_2, яка є спадкоємцем першої черги та 18.10.2016 року отримала свідоцтво про право на спадщину тільки на нерухоме майно, із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на автомобіль Nissan Almera Classic, номерний знак НОМЕР_2, 2007 року випуску, не зверталась, свідоцтво про право на спадщину на автомобіль не видавалось (а.с.43). Враховуючи наведене, позивачем у якості відповідача визначено саме ОСОБА_2, яка є спадкоємицею першої черги після смерті власника автомобіля ОСОБА_5. Із змісту копії нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_2 вбачається, що вона обізнана про те, що до кладу спадщини входить автомобіль Nissan Almera Classic, 2007 року випуску, який був придбаний в період шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_6, їй роз'яснено вимоги ст.ст.60-65 СК України, засвідчено, що автомобіль є особистою власністю спадкодавця, вона право власності на ? частку зазначеного автомобіля не має, оскільки він був придбаний до її шлюбу з ОСОБА_5 та не є об'єктом спільної сумісної власності (а.с.24). Відповідно до довідки з місця проживання КП «Жилкомсервіс» ОСОБА_2 зареєстрована та постійно проживає за адресою АДРЕСА_1. Квартира належить відповідачу на підставі свідоцтва про спадкування №337/2016 від 18.10.2016 року (а.с.25). В ході розгляду справи відповідач суду пояснювала, що на її думку автомобіль є спадковим майном, поданою заявою вона зазначала, що не заперечує проти прав ОСОБА_13 на частку вказаного автомобіля, оскільки він був придбаний в період їх шлюбу, а не відмовлялась від спадкових прав на вказаний автомобіль. ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, в період з 02.11.1997 року по 11.05.2011 року перебувала в шлюбі з ОСОБА_5 (що підтверджується копією паспорту а.с.23). Як вбачається із змісту розписки ОСОБА_7 отримав повернення боргу в сумі 17000 доларів від ОСОБА_6, які вона раніше займала у нього для придбання автомобіля, претензій немає ( копія розписки знаходиться в матеріалах справи а.с.3). Із змісту копії договору №НТ-00181 від 28.01.2008 року вбачається, що цей договір укладався між ЗАО «АККО-ІНВЕСТ» з одного боку та ОСОБА_4 з іншого боку щодо предмету договору - придбання автомобіля Nissan Almera Classic за суму еквіваленту 16690 доларів США. Визначено порядок розрахунків, порядок передачі автомобіля (а.с.90-92). Угодою №01 від 12.02.2008 року було проведено заміну сторони по Договору №НТ-00181 від 28.01.2008 року з ОСОБА_4 на ОСОБА_14, згідно до цієї угоди до ОСОБА_15 перейшли всі права та обов'язки покупця за Договором, в рахунок вартості автомобіля по Договору зараховані 8428 грн, 75857 грн, сплачені за автомобіль ОСОБА_4, та 93 грн сплачені ОСОБА_4 за оформлення документів.(а.с.93). В ході розгляду справи було допитано свідків ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_16. Суд бере до уваги пояснення сторін з приводу обставин придбання автомобіля, отримання коштів у борг, повернення боргу. Так, свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що дійсно надавав у борг кошти в розмірі 17.000 доларів наприкінці січня 2008 року, оскільки його просив брат ОСОБА_5, оскільки його дружина має намір придбати автомобіль для сина. Саме він поставив за умову провести реєстрацію транспортного засобу на брата, до момент повного розрахунку за розпискою. Розписку складали, гроші передавав, в 2015 році гроші віддали. Приїжджав о неї брат із ОСОБА_6, він їй написав розписку про те, що гроші отримав в погашення боргу, а розписку первісну знищили. Як й при написанні першого розписки, так і другою, приїздили до нього і брат, і ОСОБА_6, термін повернення грошей не обговорювали, претензій не має, гроші йому обіцяла повертати сама ОСОБА_6, вона їх і повернула. Свідок ОСОБА_9 суду пояснив, що він є сином ОСОБА_7, знає про отримання в борг коштів, був присутній при передачі суми в 17000 доларів, знає, що було придбано автомобіль для позивача, але він був оформлений на ОСОБА_5, оскільки це була умова його батька. Гроші повернули. Допитана у якості свідка ОСОБА_6 посилалась на те, що гроші вона повернула сама, вже після розірвання шлюбу, займала кошти для придбання автомобіля для сина, позивача у справі, про це знали й ОСОБА_5 та його брат. Умовою брата було оформлення автомобіля на ОСОБА_5, але останній ніколи не мав прав, не їздив за кермом, а тому одразу оформив довіреність та автомобіль перебував в користуванні позивача, а також позивач та вона були вписані в свідоцтво про право власності щодо наявності прав керування. Покази свідка ОСОБА_10 аналогічні показам свідків ОСОБА_9, ОСОБА_7. Відповідно до вимог ст.16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а вимогами ч.2 даної норми встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів. Відповідно до вимог ст.391 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до вимог ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Позивачем обрано спосіб захисту шляхом визнання права власності. Сторона позивача посилалась на те, що ОСОБА_6 самостійно сплатила суму, яка нею була запозичена у ОСОБА_7, та вже після розірвання шлюбу. Даний автомобіль був придбаний саме для позивача його матір'ю. Тобто, укладався договір позики, який був виконаний виключно ОСОБА_6, та останньою був подарований позивачу. Відповідно до вимог ст.202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до вимог ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Слід зазначити, що в ході розгляду справи будь-яких вимог щодо визнання договорів дійсними, не дійсними до суду не заявлялось. Позовна заява 3-ї особи, що заявила самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_6, яка в обґрунтування позову посилалась на те, що даний автомобіль в силу норм Сімейного Кодексу України є її особистою власністю, була залишена без розгляду на підставі її особистої заяви. Тому, суд не має можливості надавати оцінку доводами викладеним в позові 3-ї особи щодо її прав на автомобіль. Тобто, право власності було зареєстровано за ОСОБА_5, в порядку визначеному законом на підставі довідки-рахунку ЄГП 735811 від 12.02.2008 року. Відповідним транспортним засобом мав право керування й позивач. Доказів про перехід права власності від ОСОБА_5 до позивача не було надано, позовні вимоги позивачем протягом всього часу розгляду справи не збільшувались та не зменшувались, будь-яких доводів щодо інших підстав позову, окрім як норми прямої дії Конституції, суду не було наведено, доповнень, уточнень до суду не подавалось. Підстав для припинення прав власності ОСОБА_5 відповідно до вимог ст.346 ЦК України не встановлено. В силу ст.347 ЦК України даних про його відмову від власності також не наведено. Вимоги щодо прав власності у ОСОБА_6 на вказаний автомобіль, як на спільне сумісне майно, як на особисте майно, не вирішувались в рамках інших справ та були залишені без розгляду в даній справі. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивачем в ході розгляду справи не наведено підстав виникнення у нього права власності на вказаний автомобіль та вимог щодо визнання таких підстав суду не заявлялось. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України у зв'язку із відмовою в задоволенні позову, судові витрати не відшкодовуються. Керуючись ст.ст. 8, 41, 129 Конституції України, ст.ст. 11, 16, 177, 178, 181, 190, 202-204, 316, 317, 328, 346, 347, 386, 392, 1218, 1222 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 27, 31, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд, - ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на автомобіль, - залишити без задоволення.

Повний текст рішення виготовлений 04.12.2017 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку на апеляційне оскарження. Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Орджонікідзевський районний суд м.Харкова шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Головуючий:суддя О.В.Бугера