У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «ДельтаБанк» про визнання договору незаконним та зобов'язання укласти договір, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 04 травня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що 29 грудня 2012 року між ним та Публічним акціонерним товариством «ДельтаБанк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») укладено кредитний договір № 005-15528-291212 з відкриттям поточного рахунку з використанням платіжної картки та лімітом до 50 000 грн з процентною ставкою 36 %, за яким отримав 45 400 грн. Також між сторонами 25 жовтня 2013 року укладено кредитний договір № 008-15512-251013 з кредитним лімітом до 25 000 грн за яким позивач отримав 24 000 грн.

Посилаючись на те, що тексти договорів навмисно складено шрифтом, що його неможливо прочитати, при підписанні договорів позивача не було повідомлено про підвищення процентів банком в односторонньому порядку та не надано графіків погашення заборгованості за договорами, тому просив визнати кредитні договори недійсними та зобов'язати ПАТ «Дельта Банк» укласти нові договори, які б відповідали чинному законодавству та були укладені на строк, необхідний для погашення заборгованості за кредитами.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04 травня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Із запереченнями на касаційну скаргу звернулося ПАТ «Дельта Банк».

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 29 грудня 2012 року позивач уклав з ПАТ «Дельта Банк» договір № 005-15528-291212 на відкриття поточного рахунку з використанням платіжної картки і встановлення кредитної лінії з лімітом 45 400 грн, а 25 жовтня 2013 року - кредитний договір № 008-15512-251013, за умовами якого встановлено кредитну лінію у розмірі 25 000 грн (а. с. 9−14).

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися усіма судами.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що спірні договори споживчого кредиту підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірних договорів та у подальшому виконувв його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; позивачем підписано додаток до кредитного договору - Тарифи на обслуговування платіжних карток Тарифний пакет «Готівочка 2012», у якому зазначено суму мінімального платежу, процентів за користування кредиту та ін. Також позивачем підписано Умови надання кредитної картки Пам'ятка по користування кредитом Тарифний пакет «Готівочка 2012» з таблицею погашення заборгованості за кредитною карткою (а. с . 34−38).

Доказів того, що працівниками банку позивачу не було попередньо роз'яснено умови кредитування, у тому числі щодо сплати процентів, позивачем не надано, а щодо шрифту, яким укладені договори, не вбачається порушення чинного законодавства, при цьому фактів підвищення банком процентної ставки, встановленої у договорах, стороною позивача також не надано.

Таким чином, суди зробили правильний висновок про відсутність правових підстав для визнання недійсними договорів споживчого кредиту, правильно застосувавши положення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Позовні вимоги про зобов'язання укласти договір не підлягають задоволенню у силу вимог ст. 627 ЦК України, яка регулює принцип свободи договору.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків судів вони не впливають та їх не спростовують. Суд касаційної інстанції позбавлений повноважень переоцінювати докази.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами першої й апеляційної інстанцій при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 04 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

СитнікО.М. Леванчук А.О. Маляренко А.В.