Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/3161/17 Головуючий у 1-й інстанції: Світлицька В.М.
Є.У.№ 331/1861/17-ц Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

ОСОБА_2,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати,

з апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» Регіональна філія «Придніпровська залізниця» на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 червня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом. Зазначав, що з 27.04.1984 року по 02.04.2012 року він працював у Відокремленому структурному підрозділі «Вагонне депо Запоріжжя-Ліве» Державного підприємства «Придніпровська залізниця». При звільненні підприємство було зобовязане виплатити йому компенсацію за невикористані 135 діб домашнього відпочинку як надурочної роботи в подвійному розмірі від годинної ставки. З урахування того, що годинна ставка складала 15,11 грн., підприємство мало виплатити йому за 1080 годин 32 637,6 грн. Проте йому було виплачено компенсацію в розмірі 20 317,50 грн. за 135 діб загального часу домашнього відпочинку, який не був ним використаний. При цьому вказана сума грошових коштів була розрахована у порядку, передбаченому для виплати компенсації за невикористану відпустку. Такі дії щодо виплати йому заробітної плати за невикористані дні домашнього відпочинку позивач вважає незаконними, оскільки цей час згідно із нормами чинного законодавства має бути оплачено у порядку, передбаченому для оплати надурочної роботи. На підставі вищевикладеного позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість з виплати заробітної плати за 135 діб невикористаного часу домашнього відпочинку у сумі 12 320,10 грн. та відшкодувати судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 червня 2017 року позовні вимоги задоволені.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_3 заборгованість з виплати заробітної плати за 135 діб невикористаного часу домашнього відпочинку в сумі 12 320,10 грн.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу в сумі 2000,00 грн.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в розмірі 640,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» Регіональна філія «Придніпровська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, прийняти нове рішення яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що товариство не провело остаточний розрахунок з відповідачем в день його звільнення, не виплатило компенсацію за невикористані дні відпочинку, тому стягнув недоплачену суму у розмірі 12 320,10 грн.

З такими висновками суду погоджується колегія, оскільки вони відповідають зібраним у справі доказам та нормам матеріального права, застосованим судом до спірних правовідносин.

Статтею 43 Конституції України встановлено право кожного на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

У відповідності до положення ст. 5 Закону України «Про оплату праці» організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів, галузевих (міжгалузевих), територіальних угод, колективних договорів, трудових договорів.

Згідно зі ст.4 Закону України «Про залізничний транспорт» управління залізницями та іншими підприємствами залізничного транспорту, що належать до загальнодержавної власності здійснюється органом управління залізничним транспортом - Державною адміністрацією залізничного транспорту України (Укрзалізниця), підпорядкованою Міністерству транспорту та звязку України.

Відповідно до п. 4 Положення про Державну адміністрацію залізничного транспорту України, яке затверджено Постановою КМУ від 29.02.1996 року № 262, Укрзалізниця здійснює заходи, спрямовані на створення безпечних умов праці, соціальний захист працівників залізничного транспорту, впровадження єдиної системи оплати їхньої праці, поліпшення житлових і культурно-побутових умов.

Згідно з п. 6 вказаного Положення Укрзалізниця в межах своєї компетенції видає накази, обовязкові для виконання залізницями та підприємствами, які входять до сфери управління Укрзалізниці, організує та контролює їх виконання.

Відповідно до ст. 61 КЗпП України на безперервно діючих підприємствах, в установах, організаціях, а також в окремих виробництвах, цехах, дільницях, відділеннях і на деяких видах робіт, де за умовами виробництва (роботи) не може бути додержана встановлена для даної категорії працівників щоденна або щотижнева тривалість робочого часу, допускається за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації запровадження підсумованого обліку робочого часу з тим, щоб тривалість робочого часу за обліковий період не перевищувала нормального числа робочих годин.

І

Із змісту п. 4.1 Колективного договору ДП «Придніпровська залізниця» вбачається, що режим праці і відпочинку в структурних підрозділах регламентується «Правилами внутрішнього трудового розпорядку» та «Особливостями регулювання робочого часу і часу відпочинку окремих категорій працівників залізничного транспорту і метрополітенів, повязаних із забезпеченням безпеки руху поїздів і обслуговуванням пасажирів», затвердженими наказом Державної адміністрації залізничного транспорту України від 10.03.1994 року №40-Ц (далі Наказ 40-Ц).

Згідно з п. 1.1 Наказу 40-Ц особливості регулювання робочого часу враховують специфіку організації праці і регулюють робочий час і час відпочинку окремих категорій працівників залізничного транспорту і не змінюють встановлених законодавством загальних і спеціальних гарантій і пільг.

Пунктами 1.3, 1.7 Наказу 40-Ц передбачено, що для працівників, постійна робота яких відбувається в дорозі при загальній тривалості поїздки в обидва кінці три доби і більше, може запроваджуватись підсумований облік робочого часу з періодом обліку потурно. Турою вважається час з моменту явки на роботу для поїздки до моменту явки на роботу для наступної поїздки після відпочинку у пункті постійної роботи.

При роботі потурно пунктом 11.8 Наказу 40-Ц встановлено особливий порядок надання часу відпочинку, згідно з яким загальний час належного відпочинку в основному пункті для працівників, постійна робота яких протікає в дорозі, треба визначати шляхом множення включеного в роботу числа відпрацьованих годин за поїздку на коефіцієнт 2,6 та віднімання часу чи днів відпочинку в дорозі і додавання за календарем недільних та святкових днів за поїздку, туру. При цьому щотижневі дні відпочинку за час поїздки надаються в підсумованому вигляді відразу після поїздки.

Відпочинок працівнику повинен бути наданий, як правило, після кожної поїздки повністю. У виняткових випадках, коли відпочинок після цієї поїздки не міг бути наданий повністю, невикористана кількість годин відпочинку за цю поїздку може бути приєднана до належної кількості годин відпочинку за наступні 1-2 поїздки (тури).

Якщо протягом 1-2 наступних поїздок (тур) невикористана частина відпочинку за попередню поїздку (туру) не буде надана повністю, еквівалентна кількість робочих годин зараховується і оплачується як надурочна робота. Години роботи в святкові та ненадані вихідні дні, оплачені в подвійному розмірі, додатковій оплаті як надурочний час не підлягають.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 з 27.04.1984р. працював механіком вагона транспортера у Відокремленому структурному підрозділі «Вагонне депо Запоріжжя - Ліве» Державного підприємства «Придніпровська залізниця» (а.с.7-8).

Згідно із п. 1.1 Положення про відокремлений структурний підрозділ «Вагонне депо Запоріжжя-Ліве» ДП «Придніпровська залізниця» вагонне депо є відокремленим структурним підрозділом без права юридичної особи.

За змістом правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників «Вагонне депо Запоріжжя-Ліве» встановлено 8-ми годинний робочий день при роботі із пятиденним робочим тижнем.

02.04.2012р. позивач звільнився на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України у звязку з переведенням до філії ДП «Український державний центр транспортного сервісу «Ліски» ДП «Дніпровська залізниця» (а.с. 8 зворот).

При звільненні ОСОБА_3 згідно з довідкою депо за невикористаний час домашнього відпочинку 135 діб була сплачена грошова компенсація на загальну суму 20 317,50 грн (а.с. 9).

В ході розгляду справи відповідач не заперечував, що на час звільнення у ОСОБА_3 кількість невикористаних діб домашнього відпочинку становила саме 135 діб, а годинна ставка оплати праці в 2012 році складала 15,11 грн.

Спір між сторонами у справі, як правильно визначився суд першої інстанції, виник через застосування кожним з них різного підходу до обчислення компенсації за дні відпочинку.

Частиною 1 ст. 116 КзпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день звільнення.

Згідно із ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, встановлені ст. 116 ЗКпП України.

Таким чином, при звільненні позивача йому мала бути виплачена заробітна плата за еквівалентну кількість робочих годин часу невикористаного домашнього відпочинку в подвійному розмірі годинної ставки.

Відповідно до витягів зі штатного розпису робітників вагонного депо Запоріжжя-Ліве ДП «Придніпровська залізниця» станом на 01.02.2012 року тарифний оклад механіка вагона транспортера зчленованого типу складав 2 521 грн.

Згідно розпорядженню Укрзалізниці від 27.03.2014р. № ЦЗЕ 11/184 «Щодо обліку та оплати праці працівникам, що працюють з підсумковим обліком робочого часу» працівникам, оплата праці яких провадиться за посадовими окладами, для оплати надурочних годин роботи, роботи у святкові та вихідні дні, а також вечірніх та нічних годин, розраховується годинна тарифна ставка, виходячи з встановленого середньомісячного посадового окладу та середньомісячної кількості годин за нормою облікового періоду.

В 2012 році середньорічна норма робочого часу склала 166,8 годин (2001 година/12=1668,8). Годинна тарифна ставка складає 15,11 грн. (2521,00 грн./166,8 годин).

Враховуючи, що ОСОБА_3 працював за 8-годинним графіком, йому має бути компенсовано 1080 годин невикористаного відпочинку (135 діб х 8 годин).

Сума заробітної плати за час невикористаного відпочинку обчислюється за формулою 1080 годин помножується на годинну ставку в сумі 15,11 грн. в подвійному розмірі, що разом становить 32 637, 60 грн. Зважаючи на те, що при звільненні позивачеві була виплачено 20 317,50 грн., суд обгрунтовано визнав порушеним право позивача на виплату компенсації за час невикористаного відпочинку за роботу з потужним обліком робочого часу та захистив його, стягнувши з відповідача решту недонарахованої та не сплаченої відповідачем суми цієї компенсації у розмірі 12 320,10 грн., що є складовою заробітної плати позивача.

В апеляційній скарзі відповідач наголошує на тому, що судом було невірно застосовано порядок розрахунку компенсації за час невикористаного відпочинку за турою, передбачений пунктом 11.8 Наказу 40-Ц, який застосовується для працюючих працівників. Вказує, що для працівників, які звільняються, така компенсація розраховується за п. 11.12 цього Наказу, згідно з абзацом 4 якого невикористаний час відпочинку, належний за нормою, повинен бути компенсований шляхом надання відгулу або приєднаний до щорічної відпустки в ті ж строки з оплатою цього часу з розрахунку встановленого місячного окладу чи без оплати, а постійним штатним працівникам не повністю використаний відпочинок при звільненні належить оплаті з розрахунку встановленого місячного окладу.

Проте пункт 11.12 Наказу № 40-Ц, на застосуванні якого наполягає відповідач, встановлює субєктів регульованих ним правовідносин, до яких позивач не відноситься, тому його не можна застосовувати до спірних правовідносин.

Крім того, в цьому пункті йдеться про працю в умовах особливого режиму, який має бути встановлений в період масових пасажирських перевезень (червень-вересень) адміністрацією депо, вагонної дільниці, ДОП, резерву, станції і міського залізничного агентства у разі згоди колективів поїзних бригад і квиткових касирів, та під час дії якого час відпочинку вираховується по іншому - 50 % від норми, ніж у п. 11.8 при загальному режимі роботи. Також цей час відпочинку у разі праці в умовах особливого режиму приєднується до щорічної відпустки, а відтак по іншому вираховується і його компенсація - оплата за місячним окладом, а не як надурочна праця.

Хибними також є ствердження апелянта про те, що позивач не довів, що працював в надурочний час, оскільки не здійснював такої роботи, яка тривала понад встановлену тривалість робочого дня, з огляду на наступне.

Так, за положеннями п. 1.7 Наказу № 40-Ц позивач працював у відповідача механіком вагона-транспортера сполученого типу та його робочий час відбувається в дорозі і зараховується потурно, тому на нього розповсюджуються вимоги п. 11.8 цього Наказу, де і унормовано, що невикористана частина відпочинку, еквівалентна кількості робочих годин, зараховується і оплачується як надурочна робота.

Відповідач не заперечував, що позивач мав на час звільнення 1355 невикористаних діб загального домашнього відпочинку, який не був ним використаний, тому за положення п. 11.8 Наказу № 40-ц цей час оплачувався як надурочний та для цього не потребується його окремого фіксування як понаднормово виконаної роботи.

Заперечення апелянта в частині неможливості застосування оплати часу відпочинку як надурочної роботи суперечать положенням п. 11.8 Наказу № 40-ц, який на теперішній час є чинним, та в цій частині ніким не скасовувався та не визнавався недійсним.

Інші доводи апеляційної скарги також є суперечливими, оскільки, посилаючись на те, що невикористаний час відпочинку компенсовано ним позивачеві як відпустка, в подальшому відповідач вказує, що така компенсація взагалі не є складовою заробітної плати.

Відповідно до статті 2 ЗУ «Про оплату праці» основна заробітна плата це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Наказом № 40-Ц від 10 березня 1994р. Міністерства транспорту України визначено додаткові гарантії оплати невикористаних часів відпочинку для окремих працівників в галузі залізничного транспорту, і ця компенсація відноситься до інших компенсаційних виплат, які передбачені ст. 2 ЗУ «Про оплату праці», а отже входить до структури заробітної плати відповідної категорії працівників.

Враховуючи все вищевикладене, колегія визнає апеляційну скаргу необґрунтованою, тому у відповідності до вимог ст. 308 ЦПК України відхиляє її із залишенням без змін оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст.307,308,313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» Регіональна філія «Придніпровська залізниця» відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 червня 2017 року по цій справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: