Єдиний унікальний номер 448/530/15-ц
Провадження № 4-с/448/5/17
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

13.12.2017 року Мостиський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Кічака Ю.В.,

при секретарі Шегинській Л.М.,

з участю: заявниці ОСОБА_1,

її представника адвоката ОСОБА_2,

заінтересованої особи ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Мостиська матеріали скарги ОСОБА_1, заінтересовані особи державний виконавець Мостиського РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області ОСОБА_3 та Мостиський РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області на дії державного виконавця, -

В С Т А Н О В И В:

Заявниця ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеною заявою, в обґрунтування якої покликалась на те, що рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 15.02.2016 року частково задоволено її позов до ОСОБА_4 про поділ спільного подружнього майна та частково задоволено позов ОСОБА_4 до неї (заявниці ОСОБА_1В.) про поділ майна подружжя.

Стверджує, що відповідач ОСОБА_4 відмовився добровільно виконувати вказане рішення суду, а тому вона, отримавши виконавчий лист предявила такий до виконання у Мостиський РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області.

Вказує, що 07.11.2017 року державним виконавцем Полянською О.М. виконавчий документ, зокрема виконавчий лист, виданий 04.11.2016 року Мостиським районним судом Львівської області їй, заявниці ОСОБА_1 було повернуто без прийняття до виконання у звязку з тим, що виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового стягнення.

Покликається і на те, що зверталась в суд із заявою про розяснення вищевказаного рішення суду від 15.02.2016 року та ухвалою судді Мостиського районного суду Львівської області від 25.10.2017 року їй, заявниці ОСОБА_1 було відмовлено в заяві про розяснення рішення суду, оскільки як судом було зазначено, вказане рішення повністю відповідає вимогам ст.ст.212-215 ЦПК України. Резолютивна частина рішення є проста, доступна, зрозуміла, така що не припускає кількох варіантів її тлумачення. Рішення постановлено в межах позовних вимог, тобто з додержанням принципу диспозитивності, його належить виконувати саме у спосіб, зазначений у тексті резолютивної частини.

З огляду на наведене просить суд визнати неправомірними дії державного виконавця Мостиського РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області ОСОБА_3 щодо повернення виконавчого листа, виданого 04.11.2016 року на підставі рішення Мостиського районного суду Львівської області від 15.02.2016 року по цивільній справі 448/530/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, а також зобовязати державного виконавця Мостиського РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області ОСОБА_3 відкрити виконавче провадження на підставі виконавчого листа, виданого Мостиським районним судом Львівської області 04.11.2016 року по вищевказаній цивільній справі.

Представник заінтересованої особи Мостиського РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області в судове засідання не зявився, будучи своєчасно та належним чином повідомленим про місце і час розгляду справи.

Заявниця ОСОБА_1 та її представник адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримали вимоги поданої скарги, посилались на обставини, що в ній наведені.

Заінтересована особа державний виконавець Мостиського РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області ОСОБА_3 в судовому засіданні проти вищевказаної скарги заперечила. Вказувала, що згідно ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до п.7 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, якщо виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень. Стверджувала, що згідно ст.10 вищевказаного Закону заходи примусового виконання рішень є: - звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, обєкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; - звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; - вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; - заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обовязку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; - інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом. Покликалась на те, що виділ у власність, в даному випадку виділення ОСОБА_1 певних речей, як це зазначено в рішенні суду від 15.02.2016 року не є заходом примусового виконання рішення згідно положень Закону України «Про виконавче провадження», а відтак виконавчий лист, виданий 04.11.2016 року Мостиським районним судом Львівської області по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя не міг бути прийнятим до виконання в силу вищевказаного Закону. Вказувала і на те, що заявниця ОСОБА_1 зверталась до суду із заявою про розяснення вищевказаного рішення суду, зокрема в частині примусового його виконання, однак ухвалою судді від 25.10.2017 року заявниці ОСОБА_1 відмовлено у розяснення вказаного рішення у звязку з тим, що рішення суду є простим, доступним і зрозумілим та його належить виконувати саме у спосіб, зазначений у тексті резолютивної частини. Вважає, що подана ОСОБА_1 скарга є безпідставною та необґрунтованою.

Заслухавши думку заявниці ОСОБА_1, її представника-адвоката ОСОБА_2 та державного виконавця Полянську О.М., всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши матеріали скарги, суд приходить до наступного висновку.

Порядок розгляду скарг на дії, бездіяльність, рішення, державного виконавця, чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання рішення визначений розділом VІІ ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень».

Статтею 383 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Судом встановлено, що рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 15.02.2016 року частково задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного подружнього майна та частково задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Вказаним рішенням вирішено:

«Припинити право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на будинковолодіння, що знаходиться за адресою: с.Арламівська Воля, вул.Молодіжна, 28 Мостиського району Львівської області, згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок серії КММ №017501 від 04.10.2002 року.

Визнати за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 право спільної часткової власності на 1/2 частину за кожним житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться, за адресою: с.Арламівська Воля, вул.Молодіжна, 28 Мостиського району Львівської, області, вартістю 248232 гривень.

Поділити майно, що перебуває у спільній сумісній власності ОСОБА_4 та ОСОБА_1 як подружжя, зокрема:

Виділити ОСОБА_4: саморобний причіп, 2004 р., реєстр.№07014ТН, вартістю 6000 гривень; плазмовий телевізор «Самсунг» вартістю 6000 гривень; телевізор «Шнайдер» вартістю 1600 гривень; телевізор «Шнайдер» вартістю 2800 гривень; килим вартістю 1000 гривень; килимова доріжка вартістю 900 гривень; килимова, доріжка вартістю 600 гривень; диван вартістю 2000 гривень; диван вартістю 800 гривень; диван та два мякі крісла вартістю 2500 гривень; мебельний гарнітур-стінка, вартістю 3000 гривень; три карнизи вартістю 600 гривень; образ ікона ОСОБА_3 вартістю 1000 гривень; образ вартістю 500 гривень; світильник-люстра вартістю 2000 гривень; світильник-люстра вартістю 1000 гривень; пилосос вартістю 1000 гривень; холодильник «Норд» вартістю 1500 гривень; газова плита «Індезід» вартістю 1500 гривень; витяжка до газової плити «Ардо» вартістю 500 гривень; пральна машина «Ардо» вартістю 1000 гривень; компютер вартістю 3000 гривень; компютерний стіл вартістю 600 гривень; DVD вартістю 1000 гривень; магнітофон вартістю 1.500 гривень; генератор вартістю 5000 гривень; велосипед вартістю 500 гривень; бензопила вартістю 1000 гривень; болгарка вартістю 2000 гривень; дрелька вартістю 700 гривень; шуруповерт, вартістю 800 гривень; перфоратор вартістю 1500 гривень; бойлер вартістю 3000 гривень; компресор вартістю 2000 гривень; котел на тверде паливо вартістю 3000 гривень; чотири обігрівачі вартістю 2000 гривень, а всього вартістю 65400 (шістдесят пять тисяч чотириста) гривень.

Виділити ОСОБА_1: телевізор «Феделіті,» вартістю 2000 гривень; телевізор «Бош» вартістю 2000 гривень; тумбочка під телевізор вартістю 1000 гривень; килим вартістю 1000 гривень; килим, вартістю 1000 гривень; килим вартістю 1000 гривень; диван вартістю 1500 гривень; диван вартістю 1500 гривень; мілкий куток вартістю 5000 гривень; мякий кухонний, куток вартістю 2000 гривень; кухонний мебельний гарнітур вартістю 4000 гривень; спальний гарнітур вартістю 5000 гривень; стіл та шість крісел вартістю 4000 гривень; чотири карнизи вартістю 800 гривень; кондиціонер вартістю 3000 гривень; образ вартістю 500 гривень; образ вартістю 500 гривень; світильник-люстра вартістю 800 гривень; світильник-люстра. вартістю 800 гривень; світильник з двома світильниками,-бра. вартістю 1500 гривень; пилосос вартістю 1000 гривень; холодильник «Бош» вартістю 3000 гривень; морозильна, камера, вартістю 2000 гривень; газова плита «Індезіт» вартістю 1500 гривень; мікрохвильова піч вартістю 1000 гривень; пральна машина «Арістон» вартістю 4000 гривень; ноутбук вартістю 4000 гривень; відеомагнітофон вартістю 1000 гривень; магнітофон вартістю 1500 гривень; генератор вартістю 3000 гривень; велосипед вартістю 500 гривень; газовий котел «Данко» вартістю 4000 гривень, а всього вартістю 65400 гривень.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 в рахунок грошової компенсації вартість збутого ним майна, що перебувало у спільній сумісній власності подружжя автомобіля - марки "Volkswagen Transporter", реєстр.№ ВС9439ВІ в сумі 220000 гривень.

Зарахувати у користь ОСОБА_4 отримані ним кошти за збуте ним майно, що перебувало у спільній сумісній власності подружжя - автомобіля марки "Дачія Логан", реєстр.№ВС0362СА вартістю 220000 гривень».

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 04.10.2016р., рішення Мостиського районного суду Львівської області від 15.02.2016 року було змінено в частині стягнення з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 в рахунок грошової компенсації вартість збутого ним майна, що перебувало у спільній сумісній власності подружжя - автомобіля марки "Volkswagen Transporter", реєстр.№ ВС9439ВІ в сумі 220000 гривень, зарахування у користь ОСОБА_4 отримані ним кошти за збуте ним майно, що перебувало у спільній сумісній власності подружжя - автомобіля марки "Дачія Логан", реєстр.№ ВС0362СА вартістю 220000 гривень, а саме:

«Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 в рахунок грошової компенсації вартість збутого ним майна, що перебувало у спільній сумісній власності подружжя автомобіля марки "Volkswagen Transporter", реєстр.№ ВС9439ВІ в сумі 110 000 гривень.

Зарахувати у користь ОСОБА_4 отримані ним кошти за збуте ним майно, що перебувало у спільній сумісній власності подружжя автомобіль марки - "Дачія Логан", реєстр.№ ВС0362СА вартістю 110000 гривень.»

Дане рішення суду набрало законної сили.

04.11.2016 року Мостиським районним судом Львівської області був виданий виконавчий лист, який в подальшому предявлений заявницею ОСОБА_1 до Мостиського РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області.

Вказаний виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, судом не визнавався.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема із повідомлення про повернення виконавчого документу без прийняття до виконання від 07.11.2017 року, державним виконавцем Мостиського РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області ОСОБА_3 розглянуто заяву ОСОБА_1 щодо примусового виконання вищезазначеного рішення та повернуто виконавчий документ без прийняття до виконання на підставі п.7 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень.

Відповідно до вимог ст.19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ч.5 ст.124 і ч.3 ст.129 Конституції України, судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України, а обов'язковість рішень суду визнається однією з основних засад судочинства. Обов'язковий характер судового рішення, постановленого іменем держави, підкреслює авторитет судової влади і сприяє утворенню в Україні режиму законності.

Частиною 1 ст.3 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Отже, завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом, тому перевірка вчинення таких дій державним виконавцем є фактичною перевіркою дотримання положення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду й належного виконання рішення суду.

Відсутність гарантії виконання судового рішення в розумінні ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачені гарантії надані сторонам - справедливий, відкритий і швидкий розгляд. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Однак це право було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним, на шкоду будь-якій стороні. Важко уявити собі ситуацію, якби пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надано сторонам у спорі, - справедливість, відкритість і оперативність проваджень, - і не передбачав би гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як положення, що лише гарантує право на звернення до суду та проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуації, несумісної з принципом верховенства права, який Високі Договірні Сторони зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

В Рішенні Європейського суду з прав людини від 29 червня 2004 року по справі «ОСОБА_2 проти України» (п.39) наголошено про те, що «ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок».

Отже, виконання судового рішення має розглядатися як невід'ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (справа «Горнсбі проти Греції»).

Зазначене конституційне положення відображено і у ст.14 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

У відповідності до рішення Конституційного Суду України № 16-рп/2009 від 30.06.2009 року - судові рішення є обов'язковими для виконання на всій території України, обов'язковість рішень суду є однією із основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя. Конституційний Суд України вважає, що виконання всіма суб'єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх в добровільному порядку, визначає ОСОБА_5 України «Про виконавче провадження» та Інструкція з організації примусового виконання рішень.

За положенням ст.5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобовязаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

В ст.26 Закону вказано, що державний виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно з п.7 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, якщо виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.10 вищевказаного Закону, до заходів примусового виконання судового рішення віднесено вилучення в боржника і передача стягувачу предметів. Виконання рішень такої категорії, в свою чергу, регламентовано ст.60 Закону України «Про виконавче провадження».

Разом з тим, при зверненні заявниці ОСОБА_1 до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя, а також судом при винесені судового рішення, було визначено спосіб захисту права власності. Відтак судовим рішенням передбачено спосіб його виконання «виділення у власність». Вказаний спосіб захисту цивільних прав кореспондує із заходом примусового виконання, передбаченого п.3 ч.1 ст.10 Закону України «Про виконавче провадження» - «вилучення та передача предметів» та є тотожним з поняттям «передача у власність».

Зазначене свідчить про необхідність розширеного тлумачення поняття «вилучення та передача предметів», як способу примусового виконання судового рішення про передачу майна. Саме такий спосіб виконання забезпечить у повному обсязі поновлення порушених інтересів власника, оскільки вилучення у боржника і передача предметів стягувачу дозволить останньому в повній мірі реалізовувати правомочність володіння переданим майном, якої він був позбавлений.

Крім того, якщо рішення суду є незрозумілим для осіб, які брали участь у справі, або для державного виконавця, то в порядку ст.221 ЦПК України суд за їхньою заявою постановляє ухвалу, в якій роз'яснює своє рішення, або в порядку ст.373 ЦПК України може змінити чи встановити спосіб і порядок виконання рішення.

Слід наголосити і те, що заявниця ОСОБА_1 зверталась в суд із заявою про розяснення рішення суду від 15.02.2016 року та ухвалою судді Мостиського районного суду Львівської області від 25.10.2017 року такій було відмовлено в заяві про розяснення рішення суду, оскільки як судом було зазначено, вказане рішення повністю відповідає вимогам ст.ст.212-215 ЦПК України. Резолютивна частина рішення є проста, доступна, зрозуміла, така що не припускає кількох варіантів її тлумачення. Рішення постановлено в межах позовних вимог, тобто з додержанням принципу диспозитивності, його належить виконувати саме у спосіб, зазначений у тексті резолютивної частини.

Враховуючи те, що судом видано виконавчий лист, який відповідає резолютивній частині судового рішення,- судове рішення в силу ст.3 Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню до його фактичного виконання у повному обсязі або визнання відповідного виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню в порядку ст.369 ЦПК України.

Беручи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що повідомлення державного виконавця Мостиського РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання є неправомірним, а тому підлягає скасуванню.

Згідно ч.2 ст.387 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Що стосується вимог заявниці ОСОБА_1 про зобовязання державного виконавця відкрити виконавче провадження, то суду зазначає, що здійснення окремих виконавчих дій відноситься безпосереднього до повноважень державного виконавця, які ним проводяться згідно Закону України «Про виконавче провадження» і відповідної Інструкції. Суд не наділений повноваженнями щодо зобовязання державного виконавця до вчинення конкретних дій, які просить вчинити стягувач ОСОБА_1 по виконавчому провадженні.

За таких обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення скарги ОСОБА_1

Враховуючи наведене, суд вважає за можливе зобов'язати Мостиський РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області повторно розглянути питання про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення Мостиського районного суду Львівської від 15.02.2016 року по цивільній справі 448/530/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Статтею ст.389 ЦПК України визначено, що про виконання ухвали відповідний орган державної виконавчої служби, приватний виконавець повідомляють суд і заявника не пізніше ніж у місячний строк з дня одержання ухвали суду.

Керуючись Конституцією України, Законом України «Про виконавче провадження», ст.ст. 208-210, 383, 389 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії державного виконавця Мостиського РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області ОСОБА_3 щодо повернення виконавчого листа, виданого 04.11.2016 року на підставі рішення Мостиського районного суду Львівської області від 15.02.2016 року по цивільній справі 448/530/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Зобовязати державного виконавця Мостиського РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області ОСОБА_3 повторно розглянути питання про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення Мостиського районного суду Львівської від 15.02.2016 року по цивільній справі 448/530/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Мостиський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом пяти днів з дня її проголошення.

Суддя Ю.В.Кічак

Ухвала набрала законної сили: «___» ______________ 20____ р.

Суддя Ю.В.Кічак