______________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/520/246/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.11.2017 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого - судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря Баранової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання права спільної сумісної власності, поділ спільного майна,

ВСТАНОВИВ:

26 листопада 2015 року позивач звернулась до суду з позовом, який в подальшому було уточнено та згідно редакції від 24.03.2016 року просила ухвалити рішення, яким: встановити факт проживання ОСОБА_1 разом з ОСОБА_2 однією сімєю та ведення спільного господарства у період з жовтня 2010 року по день реєстрації шлюбу 15 лютого 2012 року; визнати квартиру яка розташована за адресою АДРЕСА_1 спільною власністю подружжя; визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_2 корп.1 в м. Одесі; ? частину квартири АДРЕСА_3 «Г» корп. 1 в м. Одесі; на автомобіль марки TOYOTA RAV4, 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_1 та право власності на ? частину меблів, що розташовані у квартирі АДРЕСА_2 корп.1 в м. Одесі. А також стягнути з ОСОБА_2 на її користь судові витрати.

Свої вимоги мотивувала тим, що в період з жовтня 2010 року до лютого 2012 року вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах, а з лютого 2012 року - у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, від якого мають спільну дитину ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач стверджує, що в зазначений період часу спільного проживання з відповідачем вони проживали однією сімєю та спільно вели господарство. Так позивач вказує на те, що під час перебування у фактичних шлюбних відносинах ними було придбано: квартиру № 31, яка розташована за адресою АДРЕСА_4 по вул.Ак. Вільямса № 59 «Г» корп. 1 в м. Одесі; автомобіль марки TOYOTA RAV4, 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , а також меблі, що розташовані у квартирі АДРЕСА_2 корп.1 в м. Одесі.

Однак у звязку з тим, що вона та її чоловік не можуть дійти згоди щодо його розподілу, позивач змушена звернутись до суду з даним позовом.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_1 та її представники ОСОБА_4, ОСОБА_5 у судовому засіданні позовну заяву підтримали, просили її задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_6 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на його необґрунтованість.

Правовідносини по справі є цивільно-правовими та стосуються сімейних відносин та питання дійсності договорів, у зв`язку з чим підлягають розгляду відповідно до положень Цивільного Кодексу України та Сімейного кодексу України.

Суд, вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 пояснила, що з жовтня 2010 року вона сумісно проживала з ОСОБА_2 однією сім'єю. З цього часу вони стали однин для одного чоловіком та жінкою, спільно проживали в орендованих квартирах - спочатку в квартирі по вул. Князівській, потім по вул. Ніжинській, а з грудня 2011 року стали проживати в квартирі за адресою м. Одеса, вул. Академіка Вільямса, буд. 59-Г. АДРЕСА_5. ОСОБА_7 цей час вели спільне господарство, жили єдиною родиною, мали спільний побут та бюджет, кошти з якого разом витрачали на харчування, одяг, відпочинок, поліпшення стану квартир, в яких проживали, оплату всіх витрат та придбання необхідних речей.

Однак, на думку суду, позивачем не надано належних та допустимих доказв того, що вона та відповідач проживали однією сімєю як чоловік та жінка cаме з жовтня 2010 року, натомість в матеріалах справи міститья акт (т. 2 а.с. 195), в якому гр. ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_7 підтверджують той факт, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільно проживали в період з 30.03.2011 року по 01 грудня 2011 року в квартирі № 9 за адресою вул. Нежинська буд. 39 в м. Одесі.

Крім того, суд приймає до уваги акт, складений ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, яким сусіди та мешканці будинку №59г, корпус 1 по вул. Ак. Вільямса у м. Одесі підтвердили факт проживання позивача у вказаному будинку з часу купівлі спірної квартири - 08.12.2011 року (т.1, а.с. 236).

Суд приймає вказані акти в якості належного та допустимого доказу по справі, оскільки підписи осіб, які склали дані акти, було посвідчено уповноваженими особами, а сторона відповідача вказані акти жодним чином не спростувала.

Судом враховані норма ст. 3 СК України, яка вказує, що сім`ю складають особи, які проживають разом, мають спільні права та обовязки. Відповідно до ч.4 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу…, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обовязків подружжя.

Суд, вирішуючи справу по суті, вважає, що шлюб це добровільний, рівноправний союз чоловіка та жінки, спрямований на створення сім`ї. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки, що й є ознаками сім`ї.

Відповідно до Хартії прав сім`ї, сім`я - це щось більше, ніж просто правова, суспільна чи економічна одиниця, це спільнота любові, солідарності, це те місце, де зустрічаються різні покоління і допомагають однин одному зростати у людській мудрості та узгоджувати індивідуальні права з іншими вимогами суспільного життя.

Європейський суд з прав людини зауважив, що відносини де-факто, як відносини, що ґрунтуються на шлюбі, можуть вважатися сімейним життям, а тому мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв'язок поза шлюбом.

Конституційне право на особисту свободу дає підстави для висновку про те, що людина має право сама вибирати форму організації свого сімейного життя. Закон не може їй цього диктувати, як і того з ким людина має проживати однією сім`єю.

Відповідно до вимог п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Отже, суд вважає доведеним факт знаходження ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у фактичних шлюбних відносинах з 30 березня 2011 року, у звязку з чим позов в цій частині підлягає частковому задоволенню.

Що стосується позовних вимог в частині визнання права спільної сумісної власності та поділ спільного майна подружжя, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 08 грудня 2011 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_15 було посвідчено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_16 передала у власність, а ОСОБА_2 прийняв у власність квартиру № 31, що розташована в будинку під № 59-Г, корпус № 1 по вулиці Вільямса академіка в місті Одесі, яка складається з трьох житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 95,4 кв.м., в тому числі житловою площею 55,3 кв.м. (т. 1, а.с. 12).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з моменту придбання вказаної квартири стали проживати в ній, вказане підтверджується актом, складеним сусідами та мешканцями даного будинку, підпис яких було посвідчено уповноваженою особою Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «ВІЛЬЯМСЬКИЙ ОАЗІС» (т. 1, а.с. 236).

Згідно пункту 2 даного Договору продаж вчинено за 250 000 гривень, які Продавець отримала від Покупця до підписання цього договору. Сторони підтвердили факт повного розрахунку за продану квартиру.

Сторона відповідача у судовому засіданні стверджувала, що ціна, зазначена в п. 2 договору, не відповідала дійсній вартості майна на момент придбання квартири № 31 в будинку № 59-Г, корпус № 1 по вулиці Вільямса академіка в місті Одесі. Також поясняли, що квартира була придбана за 130 000 доларів США, була у прекрасному технічному стані мала усі меблі та оздоблення. Однак, жодних доказів на підтвердження своїх вимог суду надано не було, а у відповідності до ч. 4 ст. 61 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Більш того, суд звертає увагу на те, що відповідно до ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст.628 ЦК України, передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно до ч. 1 ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується при йняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Отже враховуючи те, що договір купівлі-продажу спірної квартири від 08.12.2011 року недійсним визнаний не був, суд приймає вказаний договір у якості належного доказу щодо вартості квартири № 31 в будинку № 59-Г, корпус № 1 по вулиці Вільямса академіка в місті Одесі.

Так, відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що 15 лютого 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі Одеського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, про що в Книзі реєстрації шлюбів було зроблено відповідний актовий запис за № 89 (т.1, а.с. 9).

В період даного шлюбу народилась донька ОСОБА_3, 25 грудня 2014 року, що підтверджується копією Свідоцтва про народження ОСОБА_17 І-ЖД № 419710, яке було видане 15 січня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції (т.1, а.с. 10).

З довідки про доходи ТОВ «СЕНЧУРІ МАРІТАЙМ ЕЙДЖЕНСІС УКРАЇНА» № 35 від 25 листопада 2015 року вбачається, що ОСОБА_1 працює в даному товаристві з 04.05.2011 року, займає посаду виконавчого директора, її дохід за період з 04.05.2011 року по 31.10.2015 року склав 1 063 159 гривень (т.1 а.с. 23), вказане безумовно свідчить про її матеріальну спроможність нести грошові затрати на ремонт та обладнання квартири № 31, розташованої в будинку № 59-Г корп.. 1 по вул. Ак. Вільямса в м. Одесі.

Крім того, у судовому засіданні встановлено, що, дійсно, в квартирі № 31, розташованій в будинку № 59-Г корп.. 1 по вул. Ак. Вільямса в м. Одесі після її придбання сторонами відбувся капітальний ремонт, що зокрема підтверджується: фотокартками (т. 1, а.с. 114-151), а також квитанціями, накладними, товарними чеками, договорами про надання послуг (т. 1, а.с. 83-235) згідно яких вбачається, що в період з 2012 року було придбано та замовлено: будівельні матеріали, прилади, техніка, меблі, двері, вікна, електрика, сантехніка і.п., до того ж на більшості яких замовником / покупцем зазначено саме - ОСОБА_1.

Вирішуючи дане питання суд бере до уваги той факт, що згідно висновку № 059/2017 судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи, виготовленого судовим експертом ПП «Одеський науково-дослідницький центр експертних досліджень мі. ОСОБА_17С.» судовим експертом ОСОБА_18, ринкова вартість квартири № 31, розташованої в будинку № 59-Г корп.. 1 по вул. Ак. Вільямса в м. Одесі, на момент складання даного висновку 26.05.2017 року становить 2 386 431 гривень (т.2, а.с. 158-172), що свідчить про її істотне поліпшення за час спільного проживання подружжя в даній квартирі.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вирішуючи питання по суті, суд бере до уваги, що жодних доказів того, що вказані будівельні матеріали, обладнання, меблі тощо були придбані позивачкою для іншої нерухомості та інших цілей, відповідачем у судовому засіданні надано не було, так як і не було надано доказів вартості спірної квартири на час її придбання у розмірі, більшому, ніж вказано у договорі.

Крім того, взагалі не було надано доказів та пояснень того, за рахунок чого могло б відбутись підвищення вартості квартири: інфляція, зростання цін на нерухомість у даному регіоні тощо.

Також судом встановлено, що під час перебування в шлюбі сторонами було набуте й інше рухоме та нерухоме майно.

Так, 10 квітня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробничо-технічне підприємство «Інжпроект» та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу № И/4830, до якого 30 червня 2012 року було укладено додаткову угоду, предметом якого є автомобіль марки Toyota RAV 4, білого кольору, 2012 року випуску (т. 1, а.с. 110-112).

04 липня 2012 року РЕВ -1 при УДАІ ГУМВС України в Одеській області позивачу ОСОБА_1 було видано Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу ОСОБА_17 САО 007456 згідно якого вбачається, що позивач є власником автомобілю Toyota RAV 4, білого кольору, 2012 року випуску, д/н НОМЕР_1, а відповідач ОСОБА_2 має право користування даним автомобілем, що свідчить про придбання автомобіля саме для потреб сімї (т. 1, а.с. 21).

Суд не бере до уваги доводи позивача відносно того, що вказаний автомобіль був придбаний нею за її кошти, які вона отримала за місцем роботи, та його використання повязане з виконанням її трудових обовязків, оскільки даний автомобіль було придбано позивачем не в інтересах ТОВ «СЕНЧУРІ МАРІТАЙМ ЕЙДЖЕНСІС УКРАЇНА», а лише використовувався нею для вирішення завдань компанії, що зокрема підтверджується й довідкою № 36 від 25.11.2015 року (т1, а.с.22).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Позивачем не надано доказів того, що на придбання спірного автомобіля нею були використанні особисті кошти, оскільки, як стверджує сама позивач, та встановлено у судовому засіданні, до реєстрації шлюбу позивач та відповідач проживали однією сімєю, мали спільний бюджет, вели спільне господарство, отже, вимоги про визнання за нею права особистої власності на автомобіль Toyota RAV 4, білого кольору, 2012 року випуску, д/н НОМЕР_1 є необґрунтованими та безпідставними.

Окрім того, 23 липня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_19 було посвідчено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_20 передав у власність, а ОСОБА_1 прийняла у власність квартиру за адресою : АДРЕСА_6, яка в цілому складається з однієї кімнати та підсобних приміщень, загальною площею 53,5 кв.м., у тому числі житловою площею 21,5 кв.м.

В пункті 2 Договору зазначено, що продаж зазначеної квартири вчинено за 394 800 гривень, які Продавець одержав від Покупця повністю до підписання цього договору. Зазначена в договорі вартість квартири визначена Сторонами за взаємним погодженням, за відсутності примусу як будь-кого із Сторін, так і збоку третіх осіб, а також збігу будь-яких важких обставин. Сторони свідчать, що вони обізнані стосовно рівня ринкових цін на аналогічні квартири; за їх розсудом визначена в цьому Договорі вартість цієї квартири є справедливою і відповідає її дійсній ринковій вартості.

Згідно п. 7 Договору, придбання ОСОБА_1 квартири за вказаним договором здійснюється за згодою її чоловіка, ОСОБА_2, справжність підпису якого, на заяві засвідчено, ОСОБА_21, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 23.07.2015 року, за реєстровим № 1642.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частинами 1-3 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У ч. 1 ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).

У п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року роз'яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

За положеннями ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 1 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, а відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Отже суд вважає, що майно, яке придбано за час спільного проживання без реєстрації шлюбу та після реєстрації, а саме: квартира № 31, яка розташована за адресою АДРЕСА_7 по вул..Ак. Вільямса № 59 «Г» корп. 1 в м. Одесі та автомобіль марки TOYOTA RAV4, 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_1 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та підлягають поділу в рівних частках між ними по 1/2 частці кожному.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частинами 1, 2 ст. 71 СК України визначено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

У пунктах 22-24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 рокуроз'яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Враховуючи те, що автомобіль марки TOYOTA RAV4, 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_1 є річчю неподільною, на момент вирішення справи його вартість встановлена не було, відсутня згода одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднє внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а тому суд с визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Вимоги позивача про визнання за нею права власності на ? частину меблів, що розташовані у квартирі АДРЕСА_2, корп.. 1 в м. Одесі задоволенню, на думку суду, не підлягають оскільки позивачем не надано доказів того, що на момент розгляду справи та ухвалення рішення, у даній квартирі взагалі міститься будь-які меблі, не надано їх переліку, вартості тощо.

Більш того, суд бере до уваги той факт, що як повідомила сама ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_2, корп.. 1 в м. Одесі вона не була більше року, а від так, твердження про наявність меблів у квартирі є лише її припущенням.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За змістом ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 Цивільного процесуального кодексу України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Частиною 2 ст. 3 ЦПК України зазначено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

У силу ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України суд захищає порушене право особи у спосіб, встановлений законом.

У зв'язку з вищевикладеним, на підставі повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись статтями 325, 368, 370, 372 ЦК України, статтями 57, 60, 61, 63, 65, 68, 69, 70, 71 СК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року, статтями 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 169, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання права спільної сумісної власності, поділ спільного майна задовольнити частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 разом з ОСОБА_2 однією сімєю та ведення спільного господарства у період з 30 березня 2011 року по день реєстрації шлюбу 15 лютого 2012 року.

Визнати нерухоме майно, а саме: квартиру № 31, яка розташована за адресою АДРЕСА_4 по вул..Ак. Вільямса № 59 «Г» корп. 1 в м. Одесі та автомобіль марки TOYOTA RAV4, 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на: ? частину квартири АДРЕСА_2 корп.1 в м. Одесі, яка складається з трьох житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 95,4 кв.м., в тому числі житловою площею 55,3 кв.м.; ? частину квартири АДРЕСА_3 «Г» корп. 1 в м. Одесі, яка в цілому складається з однієї кімнати та підсобних приміщень, загальною площею 53,5 кв.м., у тому числі житловою площею 21,5 кв.м.; ? автомобілю марки TOYOTA RAV4, 2012 року випуску, білого кольору державний номер НОМЕР_1.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на: ? частину квартири АДРЕСА_2 корп.1 в м. Одесі, яка складається з трьох житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 95,4 кв.м., в тому числі житловою площею 55,3 кв.м.; ? частину квартири АДРЕСА_3 «Г» корп. 1 в м. Одесі, яка в цілому складається з однієї кімнати та підсобних приміщень, загальною площею 53,5 кв.м., у тому числі житловою площею 21,5 кв.м.; ? автомобілю марки TOYOTA RAV4, 2012 року випуску, білого кольору державний номер НОМЕР_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 654 гривень.

В решті у задоволенні позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Куриленко О. М.