УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКафідової О.В.,
суддів: Гримич М.К., Маляренка А.В.,Іваненко Ю.Г., Писаної Т.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_6 про витребування земельної ділянки, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 06 вересня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2017 року заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернувся до суду з указаним позовом про витребування у ОСОБА_6 на користь Одеської міської ради земельної ділянки загальною площею 0,1 га, вартістю 4 379 870 грн, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування вказаних вимог заступник прокурора зазначив, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2007 року за ОСОБА_7 визнано право власності на спірну земельну ділянку.

На підставі вказаного рішення суду ОСОБА_7 отримала державний акт на право власності на вказану земельну ділянку.

За договором купівлі-продажу від 30 березня 2007 року спірна земельна ділянка була відчужена ОСОБА_6, яка отримала державний акт на право власності на земельну ділянку.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08 липня 2009 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2007 року за заявою першого заступника прокурора Приморського району м. Одеси про перегляд рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами було скасовано.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2009 року позов ОСОБА_7 залишено без розгляду.

Вказані обставини стали підставою для звернення заступником прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до суду із відповідним позовом.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 травня 2017 року, залишеним без змін ухвалою ухвалу апеляційного суду Одеської області від 06 вересня 2017 року, позов заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради задоволено.

Витребувано у ОСОБА_6 на користь Одеської міської ради земельну ділянку загальною площею 0,1000 га, вартістю 4 379 870 грн, розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника - Одеської міської ради на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2007 року, яке у подальшому було скасовано, а відтак вважається такою, що вибула з володіння власника поза його волею, а тому за правилами ст. 388 ЦК України підлягає поверненню.

При цьому суди вважали, що позов пред'явлено в межах строків позовної давності, оскільки прокуратурі Одеської області стало відомо про порушення інтересів держави в особі Одеської міської ради лише у 2016 році, за наслідками проведення прокурорської перевірки, а відтак перебіг позовної давності слід рахувати саме з цієї дати.

З таким висновком судів погодитися не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2007 року за ОСОБА_7 визнано право власності на спірну земельну ділянку.

На підставі вказаного рішення суду ОСОБА_7 отримала державний акт на право власності на вказану земельну ділянку.

За договором купівлі-продажу від 30 березня 2007 року спірна земельна ділянка була відчужена ОСОБА_6, яка отримала державний акт на право власності на земельну ділянку.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08 липня 2009 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2007 року за заявою першого заступника прокурора Приморського району м. Одеси про перегляд рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами було скасовано.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2009 року позов ОСОБА_7 залишено без розгляду.

Відповідно до ч. 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Якщо таке майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право його витребувати від добросовісного набувача в усіх випадках.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 02 вересня 2015 року в справі № 6-1168цс15.

Таким чином, суди дійшли правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради, однак при вирішенні спору неправильно застосували положення статей 261, 267 ЦК України.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред'явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ст. 267 ЦК України).

Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» та частиною 2 ст. 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 ч. 2 ст. 45 ЦПК України).

Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у статті 46 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до статті 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду.

Прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у своїх постановах від 01 липня 2015 року у справі № 6-178цс15, від 08 червня 2016 року у справі № 6-3089цс15 і від 28 вересня 2016 року у справі № 6-832цс16.

У справі, що переглядається, прокуратурою пред'явлено позов в інтересах Одеської міської ради, яка підтримала позов і якій було відомо про її порушене право з часу ухвалення Приморським районним судом м. Одеси рішення від 08 лютого 2007 року про визнання за ОСОБА_7 права власності на спірну земельну ділянку, яку у подальшому було відчужено відповідачу.

Незважаючи на вказане, суди першої та апеляційної інстанцій фактично наділили прокурора статусом самостійного позивача та дійшли помилкового висновку про початок перебігу позовної давності з дня виявлення прокуратурою під час проведення перевірки факту порушення земельного законодавства.

Оскільки під час розгляду справи слід встановити, з якого часу особі, в інтересах якої пред'явлено позов, стало відомо про порушене право, а суд касаційної інстанції відповідно до ст. 335 ЦПК України не може встановлювати ці обставини, то оскаржувані судові рішення на підставі статті 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 06 вересня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Кафідова
Судді:М.К. Гримич Ю.Г. Іваненко А.В. Маляренко Т.О. Писана