АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

28 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

судді-доповідача : Прокопчук Н.О.

суддів: Саліхова В.В.,Семенюк Т.А.

при секретарі: Булах А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 від імені та в інтересах ОСОБА_3

на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 21 вересня 2017 року

у цивільній справі за заявою ОСОБА_3, заінтересовані особи: Кредитна спілка «Центр фінансових послуг», ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про скасування рішення третейського суду, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21.09.2017 року вищевказану заяву залишено без задоволення.

Не погодившись з таким, ОСОБА_2, діючи від імені та в інтересах ОСОБА_3, подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваної ухвали та постановлення нової про задоволення заяви. Апелянт посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права, зокрема вказує, що висновок суду з приводу того, що заявник ОСОБА_3 не є споживачем у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» оскільки є поручителем за договором є помилковим та не спростовує непідвідомчість даної справи третейському суду з підстав, наведених у п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», оскільки порука має похідний характер від основного зобов'язання, а до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні. Відтак, поручитель, який став кредитором по відношенню до інших боржників, набуває статусу особи, на яку поширюються норми Закону України «Про захист прав споживачів».

Також зазначає, що сторонами у третейському застереженні не було погоджено конкретного третейського суду, а боржник не надавав своєї згоди на розгляд справи у третейському суді суддею Пуш М.М. Вважає, що за таких обставин склад третейського суду, який постановив оспорюване рішення, не відповідає вимогам закону, а тому наявні усі підстави для скасування рішення третейського суду відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 389-5 ЦПК України. Окрім цього вказує, що договори поруки не містять третейського застереження, і між Кредитною спілкою «Центр фінансових послуг» та поручителями третейська угода не укладалася, а відтак, оспорюваним рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди.

Сторони в судове засідання не прибули. З огляду на положення ч.5 ст.74,ч.5 ст.76,ч.2 ст.305 ЦПК України колегія суддів визнала їх повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в цій частині, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Залишаючи без задоволення заяву про скасування рішення третейського суду суд першої інстанції виходив з того, що спір, що виник між сторонами, не може вважатися спором щодо захисту прав споживачів, оскільки підставами позову банку про стягнення заборгованості, з яким він звернувся до третейського суду, є невиконання умов кредитного договору, а не порушення Закону України «Про захист прав споживачів».

При цьому, суд першої інстанції послався на правову позицію Верховного Суду України, висловлену при розгляді справи №6-2767ц15 від 19.01.2016 року та справи № 6-856цс15 від 02.09.2015 року.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Підстави для скасування рішення третейського суду визначені у ст. 389-5 ЦПК України. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 389-5 ЦПК України рішення третейського суду може бути скасоване, якщо справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону.

Як убачається з матеріалів справи, 02.11.2007 року між Кредитною спілкою «Центр фінансових послуг» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № В-50/0014/09/86/20, відповідно до якого Кредитна спілка «Центр фінансових послуг» зобов'язалася надати ОСОБА_4 фінансовий кредит у сумі 27 553,86 грн. на споживчі цілі. Згідно з договором поруки № В-50/0014/09/86/20 ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6 є поручителями.

Пунктом 7.2 кредитного договору визначено, що спори, що виникають з умов договору, розглядаються в суді за місцезнаходженням кредитодавця, якщо інше не визначено додатковим договором.

Відповідно до п. 1 додаткової угоди від 13.02.2009 року до кредитного договору № В-50/0014/09/86/20 усі спірні питання, пов'язані з виконанням цього договору, вирішуються шляхом розгляду їх постійно діючим третейським судом відповідно до регламенту третейського суду.

14.10.2011 р. Постійно діючим Третейським судом при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов'язок» у складі третейського судді Пуш М.М. було ухвалено рішення про солідарне стягнення ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 суми коштів у розмірі 49 220,67 грн.

Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами, зокрема справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Разом з тим, у п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» міститься визначення терміну «споживач» як фізичної особи, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Відповідно до Постанови ВСУ від 27.04.2017 року поручитель за змістом договору поруки не є споживачем послуг банку з кредитування, а навпаки, є особою, яка своєю відповідальністю забезпечує відповідальність боржника у договорі споживчого кредиту, тобто споживача. Поручитель не може розглядатися у договорі поруки як споживач послуг банку, а тому у цих правовідносинах на нього не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, спір, який виник між Кредитною спілкою «Центр фінансових послуг» та поручителями за кредитним договором, не може вважатися спором щодо захисту прав споживачів.

Відтак, суд першої інстанції надійшов до вірного висновку про підвідомчість даної справи третейському суду з огляду на те, що ОСОБА_3 є поручителем за умовами кредитного договору, а тому даний спір не стосується захисту прав споживачів.

У поданій апеляційній скарзі заявник також зазначає, що сторонами у третейському застереженні не було погоджено конкретного постійно діючого третейського суду та боржнику не направлявся список третейських суддів для погодження, і боржник не надав своєї згоди на розгляд справи суддею Пуш М.М., а тому спірне рішення третейського суду підлягає скасуванню з підстави, наведеної у п. 4 ч. 2 ст. 389-5 ЦПК України.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 389-5 ЦПК України рішення третейського суду може бути скасовано у разі якщо склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам закону.

Згідно з ч. 3 ст. 16 Закону України «Про третейські суди» у постійно діючому третейському суді кількісний та персональний склад третейського суду визначається за правилами, встановленими регламентом третейського суду.

Як вбачається з рішення третейського суду від 14.10.2011 року у справі №314/11, справу розглянув Постійно діючий третейський суд при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов'язок», сформований відповідно до його Регламенту ухвалою голови у складі одного третейського судді Пуш М.М.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, заявником не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вказана справа була розглянута складом третейського суду, який не відповідав вимогам закону.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням вимог процесуального закону і не може бути скасована з підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 312, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_3 - відхилити.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 21 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач:

Судді:

Справа № 757/29337/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/12007/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Остапчук Т.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.