Справа № 372/807/16-ц Головуючий у І інстанції Потабенко Л. В.
Провадження № 22-ц/780/4883/17 Доповідач у 2 інстанції Березовенко Р. В.
Категорія 26 28.11.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

28 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді:Березовенко Р.В.,
суддів:Олійника В.І., Лівінського С.В.,
з участю секретаряТопольського В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 31 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, в якому з урахуванням уточнених та зменшених позовних вимог, просив стягнути з відповідача неповернуту суду позики в розмірі 2 766 539 грн. 42 коп., а відповідно до умов позики з урахуванням процентів, які визначені в графіку повернення в розписці - 3 106 932 грн. 17 коп., 3% річних в розмірі 229 113 грн. 71 коп., проценти (12 % річних) в розмірі 916 454 грн. 85 коп., а всього 4 252 500 грн. 73 коп., та стягнути з відповідача сплачену суму судового збору у розмірі 6 890 грн.

Обгрунтовуючи заявлені вимоги, позивач зазначав, що він 29.10.2012 року позичив ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 96 000 євро, що на день складання позовної заяви за офіційним курсом НБУ еквівалентно 2 841 539 грн. 42 коп. На підтвердження цього в той же день відповідач надав позивачу відповідну розписку, згідно якої зобов'язувався повернути зазначену суму коштів в повному обсязі з урахуванням процентів в установлені строки, а всього 107 500 євро, що на день складання позовної заяви за офіційним курсом НБУ еквівалентно 3 181 932 грн. 17 коп. В порушення своїх зобов'язань по закінченню передбаченого розпискою строку, відповідач всієї суми позики та процентів не повернув, ухиляється від повернення коштів. На всі прохання позивача про добровільну сплату заборгованості відповідач лише влітку 2016 року, під час розгляду справи судом, частково повернув суму позики в розмірі 75000 грн., повернення іншої частини суми заборгованості не здійснює, та ніяким чином не реагує, тому позивач був змушений звернутися до суду з даним позовом з врахуванням вже частково повернутих йому грошових коштів.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 31 серпня 2017 року позов ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про стягнення боргу задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 заборгованість за розпискою в сумі 4 252 500 грн. 73 коп. та сплачений судовий збір у розмірі 6 890 грн., а всього стягнуто 4 259 390 грн.73 коп.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6

При цьому посилався на те, що місцевим судом не витребувано у ОСОБА_6 оригіналу розписки від 29.10.2012 року та не проведено судової технічної експертизи, не надано оцінки доказам щодо часткового повернення суми позики та не викликано позивача для особистої дачі пояснень. Також, судом не застосовано строки позовної давності враховуючи черговість платежів, а вказівка на те, що такий строк переривався зверненням до Голосіївського районного суду м. Києва є безпідставною.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 29.10.2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_6 передав ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 96 000 євро. На підтвердження укладення між сторонами договору позики відповідачем було надано розписку про отримання ним від позивача грошових коштів у сумі 96 000 євро, згідно якої він зобов'язувався повернути зазначену грошову суму з урахуванням 12% процентів річних в строки: 10.12.2012 року - 7 500 євро, 15.01.2013 року - 10 000 євро, 15.02.2013 року - 15 000 євро, 15.03.2013 року - 15 000 євро, 15.04.2013 року - 15 000 євро, 15.05.2013 року - 15 000 євро, 15.06.2013 року - 15 000 євро, 15.07.2013 року - 15 000 євро, а всього 107 500 євро. Кінцевим строком виконання договору сторони визначили 15.07.2013 року.

09.07.2016 року ОСОБА_6 направив на адресу ОСОБА_5 лист-вимогу про повернення грошових коштів, в якій вимагав повернути йому суму позики з урахуванням процентів.

Влітку 2016 року відповідач ОСОБА_5 частково повернув позивачу ОСОБА_6 суму позики в розмірі 75 000 грн., в зв»язку з чим останній зменшив розмір позовних вимог на цю суму.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 02.02.2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання частково недійсним правочину, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання частково недійсним правочину (розписки від 29.10.2012 року).

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 12.04.2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено. Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково. Виключено із мотивувальної частини рішення суду речення: "З огляду на зазначене суд дійшов висновку про наявність правових підстав вважати заміну боргу позивача перед відповідачем позиковим зобов"язанням за договором позики". В іншій частині позову рішення залишено без змін.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно вважав, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором, а тому вирішив стягнути з ОСОБА_5 на користь позивача борг за договором позики від 29.10.2012 року з урахуванням процентів у розмірі 3 106 932 грн. 17 коп., 3% річних в розмірі 229 113 грн. 71 коп., процентів (12% річних) в розмірі 916 454 грн. 85 коп., а всього 4 252 500 грн.73 коп.

При цьому, суд першої інстанції виходив з того, що клопотання представника відповідача про відмову в задоволенні позову в зв»язку зі спливом позовної давності є необґрунтованим та безпідставним, так як позивач звернувся до суду з позовом в межах загальної трирічної позовної давності, а саме 23.03.2016 року, а строк на звернення до суду з даним позовом закінчується 15.07.2016 року, а тому підстав для поновлення строків, про, що в своєму клопотанні заявляв представник позивача, та підстав для відмови в задоволенні позову в зв»язку зі спливом позовної давності суд не вбачає, крім того перебіг позовної давності переривався в зв»язку зі зверненням позивача до Голосіївського районного суду м. Києва з даним позовом.

З такими висновками суду першої інстанції в повній мірі колегія суддів погодитися не може, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. (ч.1 ст.1047 Цивільного кодексу України)

Виходячи з положень ч.2 ст. 1047 Цивільного кодексу України, допускається пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Нормою ч.1 ст. 1049 Цивільного кодексу України покладено на позичальника обов'язок повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 12.04.2017 року, по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання частково недійсним правочину, яке набрало чинності встановлено, що між сторонами був укладений саме договір позики, а не будь-який інший договір.

Одночасно, даним рішення встановлено, що при укладенні договору позики між сторонами вони фактично визначили плату за користування позикою у твердій грошовій сумі, і ця сума була арифметично визначена і додана до суми боргу і поділена на декілька платежів. Хоча правова природа процентів є дещо іншою, оскільки вони нараховуються на залишок заборгованості, а та обставина, що сторони назвали плату за користування позикою процентами не дає підстав вважати, що ці проценти визначені відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Крім того, рішенням Фастівського міськрайонного суду від 07 серпня 2017 року, яке набрало чинності встановлено, що 29.10.2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено правочин, відповідно до якого ОСОБА_5 взяв на себе зобов»язання повернути кошти в сумі 96000 Євро + 12% річних виходячи із суми використовуваних грошей та зазначено графік повернення.

При цьому, суд також встановив, що позивач не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочину від 29.10.2012 року виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором позики та, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними договором позики. При цьому, суд приймає до уваги, що у розписці зазначено про те, що ОСОБА_5 окрім зобов»язання повернути кошти в сумі 96 000 Євро, зобов»язується повернути ще й 12% річних за користування цими коштами та встановлено графік повернення, що в даному випадку є підтвердженням того, що цей договір не носить характеру удаваного правочину. Також позивач не надав доказів на підтвердження своїх доводів про те, що грошові кошти поступили від ОСОБА_6, в якості тимчасової фінансової допомоги.

Отже, враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо наявності між сторонами невиконаних боргових зобов»язань та необхідності стягнення боргу, процентів та 3% річних є цілком законними та обгрунтованими, а доводи апеляційної скарги в цій частині на увагу не заслуговують.

Однак, що стосується висновків суду в частині необргунтованості доводів відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності і відсутності, у зв»язку з цим підстав для поновлення цих строків, то на думку колегії суддів вони є не вірними, оскільки суперечать нормам матеріального та процесуального права, виходячи з наступного.

У розписці про отримання грошових коштів від 29.10.2012 року строк виконання зобов'язання щодо повернення грошових коштів сторони визначили періодичними щомісячними платежами, а саме: 10.12.2012 року - 7 500 євро, 15.01.2013 року - 10 000 євро, 15.02.2013 року - 15 000 євро, 15.03.2013 року - 15 000 євро, 15.04.2013 року - 15 000 євро, 15.05.2013 року - 15 000 євро, 15.06.2013 року - 15 000 євро, 15.07.2013 року - 15 000 євро, а всього 107 500 євро.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Отже, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами до 25 числа кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов'язання.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Вказана правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 30 вересня 2015 року (справа№ 6-154 цс15), яка відповідно вимог ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про те, що строк на звернення до суду з позовом закінчується 15 липня 2016 року (з моменту повернення останнього платежу) є необгрунтованим.

Крім того, необгрунтованим та безпідставним є висновок суду першої інстанції щодо переривання строку позовної давності у зв»язку зі зверненням позивача до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, оскільки за змістом статті 257, частини другої статті 264, частин четвертої, п'ятої статті 267 Цивільного кодексу України, частини першої статті 118, частини першої статті 122 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) перебіг позовної давності шляхом пред'явлення позову може перериватися не в разі будь-якого направлення позову поштою, а здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства, зокрема статей 109, 119, 120 ЦПК України. Якщо судом у прийнятті позовної заяви відмовлено або її повернуто, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подача позову з недодержанням правил підсудності.

Вказана правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 02 грудня 2015 року (справа № 6-895цс15), яка відповідно вимог ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Отже, доводи апеляційної скарги в цій частині заслуговують на увагу, а рішення суду відповідно не може залишатися без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

При ухваленні нового рішення колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи позивач звернувся до суду з даним позовом 23 березня 2016 року і таким чином дійсно пропустив трирічний строк звернення до суду з позовом щодо окремих плітежів, які відповідач повинен був здійснити 10.12.2012 року - 7 500 євро, 15.01.2013 року - 10 000 євро, 15.02.2013 року - 15 000 євро, 15.03.2013 року - 15 000 євро.

При цьому, позивач 10 липня 2017 року подав до суду заяву про поновлення йому пропущеного строку з поважних причин, яка на думку колегії суддів є обгрунтованою та такою, що підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Загальний строк, який було пропущено позивачем становить 3 місяці 13 днів (з 10 грудня 2015 року по 23 березня 2016 року).

З матеріалів справи вбачається, що у жовтні 2015 року, тобто в межах строку позовної давності, позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягення боргу, за останнім відомим йому місцем проживання. Однак ухвалою суду йому було відмовлено у відкритті провадження, оскільки встановлено, що відповідач має інше зареєстроване місце проживання.

Також, колегією суддів встановлено, що позивач з 2003 року має тяжку хворобу, у зв»язку з якою періодично проходить лікування та відповідні обстеження. З доданих доказів, видно, що саме в період часу, який ним було пропущено позивач протягом тривалого часу перебував за межами України ( з 19.01.2016 року по 03.02.2016 року та з 28.02.2016 року по 11.03.2016 року).

Частиною 5 статті 267 ЦК України визначено, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, вирішуючи дане питанння, колегія суддів враховує незначний період пропущеного позивачем строку позовної давності, вчинення позивачем дій для вчасного звернення до суду з позовом у жовтні 2015 року, його стан здоров»я та відсутність на теріторії України тривалий час, і вважає, що всі вказані причини є поважними.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що пропущений позивачем строк позовної давності підлягає поновленню, а його порушене право підлягає захисту шляхом задоволення позову у повному обсязі, а саме слід стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 борг за договором позики від 29.10.2012 року з урахуванням процентів у розмірі 3 106 932 грн. 17 коп., 3% річних за період з 16 липня 2013 року по 21 березня 2016 року в розмірі 229 113 грн. 71 коп., процентів (12% річних) за період з 16 липня 2013 року по 21 березня 2016 року в розмірі 916 454 грн. 85 коп., а всього 4 252 500 грн.73 коп. (відповідно до розрахунків наданих позивачем).

При цьому, колегія суддів виходить з того, що жодного належного та допустимого доказу на спростування наданих позивачем розрахунків стороною відповідача надано не було.

Поряд з тим, колегія суддів не приймає до уваги заперечення відповідача стосовно повернення частини боргу, оскільки позивач зменшив свої позовні вимоги в цій частині, а апеляційний суд, відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції лише в межах заявлених у суді першої інстанції позовних вимог.

Крім того, колегія суддів враховує, що відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Враховуючи наведене, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені позивачем та документально підтверджені (а.с.1) витрати по сплаті судового збору в розмірі 6 890 грн.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга подана апелянтом підлягає до задоволення частково.

Натомість, рішення суду першої інстанції не відповідає обставинам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову з інших підстав.

Керуючись ст.ст. 304, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 31 серпня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Поновити ОСОБА_6 строк звернення до суду з позовом.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 борг з урахуванням процентів в розмірі 3 106 932 грн. 17 коп., 3% річних в розмірі 229 113 грн. 71 коп. та проценти в розмірі 916 454 грн. 85 коп., а всього 4 252 500 (чотирі мільйони двісті п»ятдесят дві тисячі п»ятьсот) грн. 73 коп.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 судовий збір у розмірі 6 890 (шість тисяч вісімсот дев»яносто) грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: В.І. Олійник

С.В. Лівінський