Провадження № 2-о/742/227/17
Єдиний унікальний № 742/3766/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2017 року Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області

у складі: головуючого судді Зарічної Л.А.

при секретарі Харченко Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Прилуки цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Прилуцький міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області про встановлення факту народження дитини, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту народження , у якій просив встановити встановити факт народження дитини, чоловічої статі, 01 жовтня 2017 року у місті Донецьк, а також встановити дані про його батьків,місцем народження сина зазначити місто Донецьк.

Подану заяву заявник обґрунтовує тим, що його дитина народилась в м.Донецьк, який в дійсний час, віднесений до переліку населених пунктів, на території який органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, тобто на окупованій території і тому він зі своєю дружиною, являючись громадянами України, позбавлені можливості зареєструвати факт народження дитини належним чином в позасудовому порядку. Встановлення факту народження необхідно йому для отримання свідоцтва про народження.

У судовому засіданні заявник , заявлені вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Представник зацікавленої особи проти задоволення вимог не заперечтив.

Вислухавши у судовому засіданні пояснення, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню за наступних підстав, з урахуванням вимог діючого законодавства України та норм міжнародного законодавства.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 256 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження.

Згідно з абз. 1 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника.

Крім того, питання реєстрації народження певної особи регулюється Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», «Правилами державної реєстрації актів цивільного стану в Україні», затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000р., а також деякими міжнародними правовими актами.

Відповідно до ст.13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» - Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я документи, що підтверджують факт народження. За відсутності документа закладу охорони здоров'я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження.

Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту народження на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку.

Відповідно до листа відділу державної реєстрації цивільного стану Прилуцького міськрайонного управління юстиції в Чернігівській області реєстрація народження за наданими заявником документами є неможливою, оскільки заявником на підтвердження факту народження дитини пред»явлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження (а.с.3)

Заявник у судовому засіданні пояснив, що він має постійне місце проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 , там же і зареєстрований. В м.Донецьк він проживав у шлюбі жінкою ОСОБА_2, яка і завагітніла від нього. Так, перебуваючи в м.Донецьк, його дружина ОСОБА_2 народила сина в пологовому будинку м.Донецьк.

За фактом народження дитини заявник отримав медичне свідоцтво про народження № 46, обмінну картку погологового будинку та виписку із медичної картки хворого №440, які видані медичною установою м.Донецьк. (а.с.5, 11-17 ).

Судом досліджені наступні письмові документи.

З копії паспорту заявника, (а.с.6, 7) вбачається, що він являється громадянином України, має місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1.

З копії паспорту ОСОБА_2, (а.с.9,10) вбачається, що вона являється громадянкою України, має місце реєстрації за адресою: Макіївка-34, вул. Сочинська, будинок 2.

Згідно копії свідоцтва про шлюб серії І-Ел №100144, ОСОБА_1 зареєстрував шлюб із ОСОБА_2 10 лютого 2016 року відділом державної реєстрації цивільного стану Прилуцького міськрайонного управління юстиції в Чернігівській області. (а.с.4)

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно принципу 3 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині має належати з її народження право на ім'я та громадянство.

Відповідно до ч.1 ст.7 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1959 року дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Без державної реєстрації факту народження дитини, вона буде позбавлена можливості в подальшому реалізовувати свої права та обов'язки, що становитиме порушення ст. 8 та інших Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до ст.ст. 26, 27, 31 Віденської конвенції про право міжнародних договорів кожен чинний договір є обов'язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватись; учасник не може посилатись на положення свого внутрішнього права як на виправдання для невиконання ним договору; договір повинен тлумачитись добросовісно відповідно до звичайного значення, яке слід надавати термінам договору в їхньому контексті, а також у світлі об'єкта і цілей договору та з урахуванням будь-яких відповідних норм міжнародного права, які застосовуються у відносинах між учасниками.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження дитини, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів народження дитини на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на повагу до приватного та сімейного життя та інших.

На підставі вищевикладеного, суд вважає факт народження дитини від заявника встановленим.

Таким чином, керуючись ст.ст. 11, 57-64, 212-215, 234, 235, 256, 257-1, 367 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту народження дитини- задовольнити.

Встановити факт, що має юридичне значення, а саме народження дитини чоловічої статі, ОСОБА_3, 01 жовтня 2017 року в Україні, в місті Донецьк, матір»ю народженої дитини вважати: громадянку України, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка зареєстрована за адресою: Макаіївка -34, вул. Сочинська, будинок 2, батьком народженої дитини вважати: громадянина України, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4.

Присвоїти прізвище дитині "Мединський".

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Чернігіської області шляхом подання апеляційної скарги через Прилуцький міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, або у разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не скасоване.

Рішення підлягає негайному виконанню, оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Суддя