У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Шеремет А.М., Бондаренко Н.В.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

за участі: ОСОБА_1 та державного виконавця Демидівського районного відділу державної виконавчої служби,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Демидівського районного суду від 11 лютого 2014 року у справі за поданням начальника відділу державної виконавчої служби Демидівського районного управління юстиції Рівненської області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Демидівського районного суду від 11 лютого 2014 року подання начальника відділу державної виконавчої служби Демидівського районного управління юстиції Рівненської області задоволено (далі - начальник Демидівського відділу ДВС):

Обмежено ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідент. номер НОМЕР_1, паспорт НОМЕР_2, що виданий 04.08.1998 року Яворівським РВ УМВС України у Львівській області, жителя с. Рогізне Демидівського району Рівненської області, у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх зобов'язань за рішенням суду відповідно до виконавчого листа Демидівського районного суду №1704/494/12 від 03.06.2013 року.

Виконання ухвали доручено Адміністрації Державної прикордонної служби України.

На ухвалу суду ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, де покликався на неповноту з'ясування обставин, що мають значення для справи, та фактично - про порушення норм процесуального права через передчасність висновків суду.

Вважає, що начальник відділу ДВС не обґрунтував належним чином свого подання, будь-яких доказів про умисне ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов'язань не надав, а судом їх не було здобуто. Поняття "ухилення від виконання зобов'язання" чітко виписано у постанові Верховного Суду України від 01.02.2013 року, що не враховано судом і зроблено помилковий висновок про існування цієї обставини. Вказує, що в міру можливості він виплачує заборгованість за аліментами. З метою припинення аліментних зобов'язань пропонував передати своє право власності на житловий будинок на користь дітей. Державним виконавцем було накладено арешт на будинок в межах виконавчого провадження, однак жодних заходів до його реалізації вжито не було.

З викладених міркувань просив скасувати ухвалу суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи боржника, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Задовольняючи подання начальника відділу ДВС, суд першої інстанції правильно виходив з його доведеності та обґрунтованості. Так, державним виконавцем надано докази, які безспірно вказують на те, ОСОБА_2 в добровільному порядку не лише не виконує зобов'язань перед стягувачем, однак умисно уникає їх виконання, тоді як державним виконавцем вжито усіх передбачених законом заходів для примусового стягнення заборгованості.

В розумінні "Сучасного тлумачного словника української мови" дієслову "Ухилятися" дано два визначення: 1.) Відступати, відхилятися, відскакувати тощо назад чи вбік від когось, чого-небудь. 2.) Не брати участі в чомусь, не робити чогось; уникати, наприклад, ухилятися від зобов'язань (Х.: Видавничий дім "Школа", 2011. - С. 886).

З матеріалів справи вбачається, що на виконанні Демидівського районного відділу державної виконавчої служби перебуває виконавче провадження з виконання рішення Демидівського районного суду від 28 грудня 2012 року у справі про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дітей - дочок ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, і Анастасії, ІНФОРМАЦІЯ_4, у твердій грошовій сумі у розмірі 800 гривень на двох, тобто по 400 гривень на кожну особу щомісячно, починаючи з 02.10.2012 року до досягнення дітьми повноліття (а.с. 2-2, зв.). Виконавче провадження відкрито 7 червня 2013 року (а.с. 4). Станом на 31 січня 2014 року заборгованість зі сплати аліментів складала 7 974, 19 гривень (а.с. 5).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України та в'їзд в Україну громадян України" громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, передбачених пунктами 1-9 частини першої цієї статті.

В контексті пунктів 2-5 частини 1 ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України та в'їзд в Україну громадян України" підставою для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон є випадки, коли діють неврегульовані договірні чи інші невиконані зобов'язання - до виконання зобов'язань; стосовно громадянина у порядку кримінально-процесуального законодавства, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, - до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень; він засуджений за вчинення кримінального правопорушення - до відбуття покарання або звільнення від покарання; він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням - до виконання зобов'язань.

Згідно зі ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права та ст. 2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав та свобод людини на здійснення прав щодо вільного пересування не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Правовою підставою для необхідності додаткового заходу впливу у вигляді тимчасового обмеження виїзду боржника за межі України є діючі законодавчі акти України, які поширюються на дані правовідносини, а саме Закон України "Про виконавче провадження" (ст. 11), Закон України "Про порядок виїзду з України та в'їзд в Україну громадян України" (пункти 2-5 ст. 6), постанова Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року №231 (підпункти 4-5 п. 22), Указ Президента України від 24.03.2008 року №261 "Про додаткові заходи щодо підвищення ефективності виконання рішень судів" (пункт 2), а також відповідні норми Цивільного та Цивільного процесуального кодексів України, роз'яснення рекомендації Міністерства юстиції України від 17.09.2012 року "Тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України", лист від 06.06.2008 року №25-32/507 "Щодо виїзду за кордон осіб, які мають невиконані зобов'язання, покладені на них рішеннями судів", ч. 3 спільного листа від 27.05.2008 року №25-32/463 і №25-5347 Міністерства юстиції України та Адміністрації Прикордонної служби України "Щодо запровадження єдиного порядку застосування державними виконавцями деяких норм чинного законодавства".

За положеннями ст. 124 Конституції України, ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у попередній редакції, яка діяла на час примусового виконання рішення суду, ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими для виконання фізичними особами на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом, і це дає законні підстави та право прийняти до боржника додаткові заходи примусового виконання рішення суду.

Як правильно стверджено судом, і ці обставини ним перевірено в судовому засіданні повно та об'єктивно, державним виконавцем було вжито всіх необхідних заходів на стягнення заборгованості. Зокрема, відкрито виконавче провадження, про що повідомлено ОСОБА_2, проведено ряд виконавчих дій, в т.ч. в межах примусового виконання накладено арешт на житловий будинок, що належить на праві власності боржнику, що ним визнається й не заперечується.

Згідно зі ст. 377 (1) ЦПК України вирішення питання про тимчасове обмеження боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Відповідно до ч. 1, п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів до примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішення, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Згідно із ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України" ухилення громадянина від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи) або якщо щодо нього діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов'язання, є підставою для тимчасової відмови громадянину у виїзді за межі України.

Нормами п. 4 ст. 20 Закону України "Про державну прикордонну службу" надано право органам, підрозділам, військовослужбовцям, а також працівникам Державної виконавчої служби в т.ч. не пропускати через державний кордон України осіб, яким Державною прикордонною службою України за порушення законодавства з прикордонних питань та про правовий статус іноземців чи за мотивованим письмовим рішенням суду та правоохоронних органів не дозволяється в'їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України.

Повно і правильно з'ясувавши обставини процесуального питання та застосувавши норми матеріального і процесуального права, які підлягали до застосування при його вирішенні, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив подання начальника відділу ДВС, тимчасово обмеживши боржнику право на його виїзд за межі України.

Щодо доводів апеляційної скарги про нез'ясування судом тих обставин, які свідчать про навмисне уникнення боржника від виконання грошових зобов'язань, то вони є необґрунтованими і не заслуговують на увагу колегії суддів.

Доказів про існування таких фактів, що потягли би помилкове вирішення цивільно-процесуального питання, ОСОБА_1 надано не було, а апеляційним судом не було здобуто. Тому покликання апеляційної скарги про недодержання судом вимог процесуального закону є припущеннями.

Не погоджується колегія суддів і з твердженнями боржника про відсутність в нього умислу на ухилення від примусового виконання рішення суду, адже за обставинами справи ця обставина є доведеною і обґрунтованою.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Тому доводи особи, що подала апеляційну скаргу, на необхідність та вимушеність захисту її прав, порушуючи тим самим права стягувача, є неприйнятними для апеляційного суду.

Підставою для залишення оскаржуваної ухвали без змін відповідно до п. 1 ст. 312 ЦПК України є її постановлення судом першої інстанції з додержанням вимог закону.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а ухвалу Демидівського районного суду від 11 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: