У Х В А Л А

Іменем України

13 листопада 2017 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Таран Н.Г.,

за участю секретаря судового засідання - Яремус - Байсанової А.М.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Києві скаргу ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Танащук О.М. -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою дії старшого державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Танащук О.М.

Обгрунтовуючи скаргу посилається на те, що 02.02.2006 р. рішенням Деснянського районного суду м.Києва у справі №2-334/06 дочку ОСОБА_1 - ОСОБА_4 було позбавлено батьківських прав стосовно сина ОСОБА_5. Водночас розпорядженнями Деснянської районної у м.Києві державної адміністрації №723 від 11.07.2005 р. та №1181 від 31.07.2007 р. ОСОБА_1 було призначено опікуном над неповнолітнім на той час онуком. Як опікун ОСОБА_5, ОСОБА_1 звернулась до Деснянського районного суду м.Києва з приводу стягнення з ОСОБА_4 аліменти на утримання ОСОБА_5. Цей позов було задоволено і на підставі відповідного виконавчого листа Відділом державної виконавчої служби у Деснянському районі м.Києва було відкрито виконавче провадження.

27.03.2006 р. в межах цього виконавчого провадження державним виконавцем Костенко В.М. було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Цією постановою було накладено арешт на все майно ОСОБА_4, в тому числі на належну їй 1/3 частину квартири АДРЕСА_1. Співвласниками цієї квартири є онук ОСОБА_5 та інша дочка ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла. Після смерті якої відкрилась спадщина на її майно. Однак звернувшись у встановленому законодавством порядку до нотаріуса за оформленням спадщини, отримала відмову в зв'язку з наявністю арешту.

27.07.2017 р. ОСОБА_1 звернулась до старшого державного виконавця Деснянського РВДВС м.Києва ГТУЮ у м.Києві Танащук О.М. з проханням зняти арешт, на що 16.08.2017 р. отримала відповідь, що станом на сьогоднішній день на виконанні у відділі не перебувають виконавчі документи, боржником у яких є ОСОБА_4, відповідне виконавче провадження закінчено 30.11.2007 р., а документи виконавчого провадження знищені, у зв'язку з чим зняти арешт можливо лише в судовому порядку.

ОСОБА_1 вважає, що відмова старшого державного виконавця Деснянського РВДВС м.Києва ГТУЮ у м.Києві Танащук О.М. зняти арешт з майна померлої ОСОБА_4 є неправомірною і грубо порушує її та її онука законне право на отримання спадщини, оскільки очевидно, що відповідне виконавче провадження завершено, підстави, на яких був накладений арешт, відпали і подальше існування заборони відчуження майна ОСОБА_4 не має сенсу. За таких обставин просить суд визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Деснянського РВДВС м.Києва ГТУЮ у м.Києві Танащук О.М в частині відмови в знятті арешту з майна ОСОБА_4, накладеного ВДВС Деснянського РУЮ у м.Києві на підставі постанови №ае676085 від 27.03.2006 р. та відповідно зняти арешт з майна ОСОБА_4

ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала скаргу та просила про її задоволення.

Старший державний виконавець Деснянського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Танащук О.М. в судове засідання не з'явилась, надіслала до клопотання з проханням проводити розгляд скарги у її відсутність.

Зважаючи на строки розгляду скарги передбачені ст.386 ЦПК України та на належність повідомлення відділу державної виконавчої служби про дату та час розгляду скарги, суд вважає за можливе розглянути скаргу за наявними доказами в матеріалах справи за відсутності державного виконавця. про що не заперечувала скаржник.

Дослідивши матеріали справи за скаргою, заслухавши пояснення скаржника, суд прийшов до висновку про те, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ч.3 ст.60 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Деснянського районного суду м.Києва яке набрало законної сили 21.09.2005 р. стягнуто з ОСОБА_4 до користь ОСОБА_1 аліменти в розмірі ? частини щомісяця на утримання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 до досягнення ним повноліття. На підставі відповідного виконавчого листа відділом державної виконавчої служби у Деснянському районі м.Києва було відкрито виконавче провадження.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про виконавче провадження" (чинному на день відкриття виконавчого провадження) примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу".

Положеннями ч 1 ст. 6 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно ч.1 ст.11 Закону державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Так, державний виконавець: - здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом; - надає сторонам виконавчого провадження та їх представникам можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; - розглядає заяви сторін та інших учасників виконавчого провадження і їхні клопотання; - заявляє в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; - роз'яснює сторонам їхні права і обов'язки.

Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконавче провадження", примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби у Деснянському районі м.Києва Костенко В.М. від 27.03.2006 р. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, з метою забезпечення виконання рішення накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_4, та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику ОСОБА_4 (а.с. 14).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла, що підтверджується копіює свідоцтва про смерть НОМЕР_1 від 13.10.2014 р., виданого відділом реєстрації смерті у м.Києві Після смерті якої відкрилась спадщина на її майно. Однак звернувшись у встановленому законодавством порядку до нотаріуса за оформленням спадщини, ОСОБА_1 отримала відмову в зв'язку з наявністю арешту.

Листом на звернення ОСОБА_1 від 27.07.2017 р. Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 16.08.2017 р. зазначено, що перевіркою Автоматизованої системи виконавчих проваджень (ВП-спецрозділ) встановлено, що на виконанні у відділі перебував виконавчий лист №2-6735 виданий 21.09.2005 р. Деснянським районним судом м.Києва про стягнення із ОСОБА_9. на користь ОСОБА_1 аліментів в розмірі ? частини щомісяця (ВП 2922594).

30.11.2007 р. державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Інформація щодо накладення арешту на майно боржника ОСОБА_4 в рамках вищевказаного виконавчого провадження, а саме інформація щодо постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 27.03.2006 р., відсутня. Строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання становить 3 роки, тому вищезазначене виконавче провадження знищено за терміном зберігання.

Згідно ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження" , виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; 2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; 3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; 4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; 5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; 6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; 7) визнання боржника банкрутом; 8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; 9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; 10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; 11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; 13) непред'явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; 14) списання згідно із Законом України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа.

Частиною 3 зазначеної статті Закону встановлено, що про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження", у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника (ч.2 ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження").

Таким чином, суд приходить до висновку, що вищезазначене виконавче провадження фактично було закрито, у зв'язку з чим державний виконавець при закритті виконавчого провадження у відповідності до вимог ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження" мав зняти арешт, накладений на майно боржника ОСОБА_1 постановою від 30.11.2007 р. в межах виконавчого провадження № 2922594.

Згідно з ч.1 ст. 82 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

За ч.1 та ч.2 ст.387 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

За змістом ч.3 ст. 10, ч.1 ст.11 ЦПК України обов'язок доказування покладається на сторін у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що на день подання скарги 17.08.2017 р. державний виконавець Деснянського ВДВС у м.Києві ОСОБА_10 яка виносила постанову про закриття виконавчого провадження 30.11.2007 не діє, а тому суд не може визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Танащук О.М., оскільки її дії щодо надання відмови у знятті арешту були правомірними.

З огляду на встановлені обставини справи суд приходить до висновку, що скарга ОСОБА_1 є частково обґрунтованою, оскільки не виконання державним виконавцем вимог ч. 2 ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження" щодо зняття арешту з майна боржника, перешкоджає реалізації ОСОБА_1 та ОСОБА_5 своїх прав на спадкове майно, після смерті ОСОБА_4

Таким чином, суд вважає за можливе задовольнити скаргу ОСОБА_1 частково лише в частині зняття арешту з майна ОСОБА_4

Керуючись Законом України «Про виконавче провадження» яке діяло на час проведення виконавчих дій,, ст. ст. 383-388 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Скаргу ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Танащук О.М. - задовольнити частково.

Зобов'язати Деснянський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві зняти арешт з майна ОСОБА_4, накладений ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві на підставі постанови АЕ № 676084 від 27.03.2006 року.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду міста Києва через Деснянський районний суд протягом п'яти днів з дня проголошення ухвали.

Повний текст ухвали виготовлено 15.11.2017 р.

Суддя: Н.Г.Таран