Ухвала іменем україни 01 листопада 2017 рокум. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого Червинської М.Є., суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М., Писаної Т.О., Попович О.В., розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про визначення порядку користування житловим приміщенням, усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, стягнення моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 28 лютого 2017 року, в с т а н о в и л а: ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про визначення порядку користування житловим приміщенням, усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, стягнення моральної шкоди. На обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що вони та ОСОБА_7 були співвласниками 3-кімнатної квартири АДРЕСА_1, яку у 1991 році вони приватизували, по 1/3 частини кожний. Квартира складається з кімнат розміром 11,7 кв. м, 11,1 кв. м та 16,7 кв. м, житловою площею 39,5 кв. м. У 2003 році між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 було укладено договір міни, відповідно до якого здійснено обмін частками квартири та житлового будинку, з цього часу ОСОБА_5 оселилася в квартирі у кімнаті 11,7 кв. м., суміжні кімнати 16,7 кв. м та 11,1 кв. м займають позивачі. З 2002 року по 2010 рік ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у цивільному шлюбі. Після 2010 року відносини між сім'єю ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зіпсувалися. Посилаючись на те, що закріплення існуючого порядку нормалізує відносини між сторонами та стане на перешкоді порушення прав позивачів відповідачем, ОСОБА_3, ОСОБА_4 просили суд задовольнити їх позовні вимоги. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 28 лютого 2017 року, позовні вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_5 не чинити перешкод ОСОБА_3, ОСОБА_4 в користуванні квартирою АДРЕСА_1. Визначено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 між співвласниками ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 таким чином: виділено в користування ОСОБА_3, ОСОБА_4 жилі кімнати розміром 16, 7 кв. м та 11,1 кв. м; виділено в користування ОСОБА_5 жилу кімнату розміром 11,7 кв. м. Допоміжні приміщення квартири: коридор, кухню, ванну кімнату, вбиральню у вищевказаній квартирі залишено в спільному користуванні співвласників. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 3 000 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій й ухвалити нове рішення, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав. Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що квартира АДРЕСА_1 складається з 3-х кімнат площею 11,1 кв. м, 11,7 кв. м та 16,7 кв. м, житловою площею 39,5 кв. м, та допоміжних приміщень: кухні 7,0 кв. м, вбиральні 1,2 кв. м, ванної кімнати 2,6 кв. м, коридору 10,6 кв. м, 2-х вбудованих шаф 0,3 кв. м, крім того, квартира обладнана лоджіями 3,3; 3,6 та 3,9 кв. м. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 10 березня 2000 року, виданого ЦПДЖФ УКМП, НОМЕР_1, квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_8, ОСОБА_4 та рідному сину позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_7 11 листопада 2003 року співвласники квартири дали згоду на визначення по 1/3 частині вищезазначеної квартири за кожним. Крім того, в той же день між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 було укладено договір міни № 1-2216. З 2010 року між сторонами склалися неприязні відносини, виникали спори щодо користування приміщеннями в квартирі, законності договору міни, які були предметом розгляду правоохоронними органами. З заявами зверталися ОСОБА_3 і ОСОБА_5, у порушенні кримінальних справ було відмовлено. Із заявами про порушення житлових прав сторони зверталися і до житлових органів. До виниклого конфлікту між мешканцями квартири, склався порядок користування квартирою, згідно до якого ОСОБА_3 займала та користувалась кімнатою, площа якої - 16,7 кв. м, ОСОБА_4 - кімнатою 11,1 кв. м та ОСОБА_5 кімнатою - 11,7 кв. м. Також, в спірній квартирі проживає дочка відповідача - ОСОБА_6, яка не має самостійного права власності, її право користування похідне від права матері. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною часткової власністю. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Згідно із ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Установлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них. Усі громадяни мають рівні права і свободи які є невідчужуваними та непорушними. Кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю (ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України). Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Задовольняючи частково вимоги позову, суди попередніх інстанцій, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, виходячи з того, що сторони не можуть дійти згоди щодо управління спільною частковою власністю, дійшли обґрунтованого висновку про те, що має бути встановлений порядок користування спірною квартирою, який відповідатиме розміру часток сторін у спільній частковій власності та їх інтересам. Разом з тим, з висновками судів в частині вирішення позову про відшкодування моральної шкоди погодитись не можна з огляду на наступне. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Згідно з абз. 2 п. 5, п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Разом з тим, визначаючи розмір коштів на відшкодування моральної шкоди в 3 000 грн, суди посилались лише на те, що діями відповідача були порушені права позивача ОСОБА_3 Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). Вирішуючи спір у частині відшкодування моральної шкоди, суд на вказане уваги не звернув, не дотримався встановленого ст. 212 ЦПК України принципу оцінки доказів, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін. Суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, в ухвалі не зазначив конкретні обставини і факти, що спростовують такі доводи та прийшов до передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції в частині щодо відшкодування моральної шкоди без змін. За таких обставин колегія суддів вважає, що судові рішення в частині позовних вимог ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди підлягають скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції. Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково. Рішення Київського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 28 лютого 2017 року в частині позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про відшкодування моральної шкоди скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції. У іншій частині рішення Київського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 28 лютого 2017 року залишити без змін. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М.Є. Червинська Судді: В.М. Коротун Л.М. Мазур Т.О. Писана О.В. Попович