Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2017 року містоКиїв

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Ларіонової Н.М.,

при секретарі Калашніковій Л.Д.,

за участю: представника позивача - адвоката Ганіна С.А.,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення суми, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за нотаріально посвідченими договорами позики від 28.10.2009 року та від 15.02.2010 р., в сумі 2 256 629,12 грн., інфляційні втрати в розмірі 1 848 711,45 грн., 3% річних в розмірі 193 618,64 грн.

В обґрунтування позовних вимог послався на те, що 28 10.2009 р. та 15.02.2010 р. між позивачем та відповідачем були укладені та посвідчені нотаріально договори позики, за якими позивач передав відповідачу грошові кошти відповідно в розмірі 234 500,0 доларів США та 2 600 000,0 грн. Відповідач не повернув позичені кошти, в зв'язку з цим а червні 2011 р. позивач звернувся до Подільського районного суду м. Києва суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за вищезгаданими договорами та ухвалою суду від 23 грудня 2011 року було затверджено мирову угоду сторін по справі, якою визначено порядок та строки погашення, в т.ч. внесенням щомісячних платежів. Однак відповідач умови даної мирової угоди не виконував, в зв'язку з цим позивач в жовтні 2012 року звернувся до Подільського районного суду м. Києва суду з позовом до відповідача про стягнення коштів за вищезгаданою мировою угодою. Рішенням суду від 21.02.2013 р. з відповідача було стягнуто кошти за мировою угодою, зокрема, 2 320 000,00 грн. основної суми боргу, з якої 1 600 000,0 грн. - сума коштів не повернутих відповідачем до 05.02.2012 р., та 720 000,0 грн. - сума не повернутих періодичних платежів у розмірі 80 000 грн. за дев'ять місяців (березень-листопад 2012 року), а також 49 036,07 грн. - нараховані три проценти річних від простроченої суми. Таким чином, у відповідача виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 2 256 629,12 грн. - залишок суми боргу, а також просить стягнути інфляційні втрати за період з січня 2013 р. по листопад 2016 р. в розмірі - 1 848 711,45 грн., 3 % річних за період з 01.01.2013 р. по 27.12.2016 р. в розмірі 193 618,64 грн.

В судовому засіданні представник позивача просив підтримав позовні вимоги в повному обсязі та надав пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам.

Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав частково: не заперечував проти стягнення основного боргу в розмірі 2 256 629,2 грн., посилаючись на те, що це є залишок від суми з основного боргу, який відповідач повинен був погашати за умовами мирової угоди щомісячними платежами після 05.02.2012 р. Також не заперечував проти стягнення індексу інфляції за період грудень 2013 р. - листопад 2016 р. та 3% річних за період 01.01.2013 р. - 30.11.2013 р. Заперечував в частині стягнення суми інфляційних втрат та 3% річних, що виникла до вказаного періоду, посилаючись на сплив строку позовної давності для цих вимог. Подав заяву про застосування строку позовної давності, який сплинув 01.12.2016 р. до зазначених видів стягнення. Крім того, подав до суду додаткові заперечення, де зазначив, що в частині донарахувань інфляційних втрат за період з січня 2013 р. по листопад 2013 р. в розмірі 962 720, грн.., та 3% відсотків річних за період з 01.01.2013 р. по 31.11.2013р. в розмірі 13 216,43 грн. слід відмовити, вважає вказані суми неправомірно нарахованими.

Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до таких висновків.

Відповідно до частини 1 статті 207, частини 1 статті 1047 ЦК України укладений договір позики грошових коштів між позивачем та відповідачем, є письмовим правочином .

Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підставі ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Судом встановлено, що ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 23 грудня 2011 року у цивільній справі № 2-3248/11 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення коштів за договорами позики від 28 10.2009 р. та 15.02.2010 р. було затверджено мирову угоду між позивачем та відповідачем.

За умовами даної мирової угоди, сторони домовились, що заборгованість ОСОБА_4 перед ОСОБА_3 становить 184 500 доларів США, що по курсу НБУ складає 1 474 136,6 грн., та 2 600 000,0 грн. основної суми грошового боргу, інфляційні втрати - 502 492,52 грн. (причому за погодженням сторін розмір зазначеної суми інфляційного збільшення може бути переглянутий за їх взаємною згодою), а всього - 4 576 629, 12 грн. Відповідач зобов'язується повну суму боргу в розмірі 4 576 629,12 грн. погасити у наступному порядку та строки: до 15 лютого 2012 року - виплатити позивачу частину заборгованості в розмірі 1 600 000 грн., решту суми заборгованості в розмірі 2 976 629,12 грн. сплатити позивачу періодичними платежами протягом 38 місяців, починаючи з березня 2012, при цьому не пізніше останнього календарного дня кожного розрахункового періоду визначають як календарний місяць, починаючи з березня 2012 року) в розмірі не менше 80 000 грн. кожний, окрім останнього розрахункового періоду, в якому сплачується сума фактичного залишку заборгованості.

Відповідач взяті на себе зобов*язання за вищевказаною мировою угодою перед позивачем не виконав, і заочним рішенням Подільського районного суду м.Києва від 21 лютого 2013 р. по цивільні справі № 2607/11865/12 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 з відповідача на користь позивача стягнуто суму заборгованості в розмірі 2 320 000,0 грн. та 3 % річних в розмірі 49 036,07 грн.

Як вбачається з даного судового рішення, стягнута сума заборгованості в розмірі 2 320 000,0 грн. включає в себе: 1 600 000,0 грн. - невиплачена до 15.02.2012 р. сума боргу, 720 000,0 грн. - несплачена сума періодичних платежів у розмірі 80 000,0 грн. щомісяця за березень-листопада 2012 р.; сума 3% в розмірі 49 036,07 грн. є сумою за період з 15.02.2012 р. до 20.12.2012 р.

Відповідно до ст.61 ч.3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, залишок заборгованості відповідача ОСОБА_4 перед позивачем ОСОБА_3 за вищевказаними договорами позики, що невиконана згідно умов мирової угоди за Ухвалою від 23.12.2011 р., з урахуванням стягнутої суми Рішенням від 21.02.2013 р., на час розгляду справи становить 2 256 629,12 грн. (4 576 629,12 грн. - 2 320 000,0 грн.).

В судовому засіданні встановлено, що на час розгляду справи в провадженні Подільського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві є відкрите виконавче провадження (ВП № 3818003) з примусового виконання виданого на підставі вищевказаного рішення суду виконавчого листа № 2607/11865/12.

Ухвала про затвердження мирової угоди не є виконавчим документом, перелік яких встановлений Законом України «Про виконавче провадження», за вказаною вище ухвалою від 23.12.2011 р. вже не можу бути видано виконавчого листа, а тому залишок заборгованості може бути стягнутий у уданому провадженні.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до умов мирової угоди за Ухвалою від 23.11.2011 р., розрахунковий період розпочався з березня 2012 р., платежі повинні були відбуватись протягом 38 місяців, а відтак кінцевий строк виконання - по квітень 2015 р.

Таким чином, 3-річний строк позовної давності, встановлений ст.257 ЦК України, на звернення до суду за стягненням даної суми позивачем не пропущений.

Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що залишок суми заборгованості за договорами позики, що є різницею між сумою, яку визнав відповідач за Ухвалою від 23.12.2011 р., та сумою, яка стягнута Рішенням від 21.02.2013 р., в розмірі 2 256 629,12 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Визнання позову в цій частині представником відповідача, який діє в межах повноважень, відповідає закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб.

Таким чином, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та заснованими на законі, а тому підлягають задоволенню.

Розглядаючи вимоги позивача про стягнення сум втрати від інфляції та сум 3% річних, суд виходить з такого.

В судовому засіданні достеменно встановлено, що відповідачем порушено строк виконання грошового зобов'язання.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Виходячи із положень зазначеної норми ч. 2 ст. 625 ЦК України, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання. На даний час виконавчий напис перебуває на примусовому виконанні і кошти боржником не сплачено.

З наданих позивачем розрахунків вбачається, що останнім були нараховані інфляційні втрати за період з січня 2013 р. по листопад 2016 р. в сумі 1 848 711,45 грн., 3% річних за період з 01.01.2013 р. по 27.12.2016 р. в сумі 193 618,64 грн.

Відповідно до ст.257 ЦК України на дані вимоги розповсюджується загальний строк позовної давності у 3 роки.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом 27.12.2016 р., а відтак позивачем пропущений строк позовної давності за вимогами втрат від інфляції за період з січня 2013 р. по листопад 2013 р. в розмірі 962 720, грн.. та 3% відсотків річних за період з 01.01.2013 р. по 31.11.2013р. в розмірі 13 216,43 грн.

Представником відповідача відповідно до ст.267 ч.3 ЦК України заявлено про застосування строку позовної давності до вимог в цій частині.

Приписами ст.267 ч.4 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Оскільки позивач звернувся до суду лише 27 грудня 2016 р., поважних причин пропущення ним позовної давності в судовому засіданні не встановлено, відповідачем заявлено про застосування позовної давності, порушене право позивача на відшкодування матеріальних втрат від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання підлягає захисту в межах трирічного строку. А відтак в частині вимог вимогами втрат від інфляції за період з січня 2013 р. по листопад 2013 р. в розмірі 962 720, грн.. та 3% відсотків річних за період з 01.01.2013 р. по 31.11.2013р. в розмірі 13 216,43 грн. слід відмовити в зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Таким чином, суд погоджується із запереченнями представника відповідача проти стягнення сум в цій частині, оскільки вони ґрунтуються на законі.

Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню сума інфляційних втрат за період грудень 2013 р. - листопад 2016 р. у розмірі 885 991,45 грн. ( 1 848 711,45 - 962 720,0 грн.) та сума 3% річних за період 01.01.2013 р. по 27. 12.2016 р. в розмірі 180 402,21 грн. (193 618,64 грн. - 13 216,43 грн.).

Визнання стороною відповідача вимог в цій частині засновано на законі і не порушує права, свободи та інтереси інших осіб.

За таких обставин, на основі з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 6 890,0 грн.

На підставі викладеного, ст.ст.257, 267, 509, 526, 612, 625, 1049 ЦК України, керуючись ст.ст.3, 10, 11, 60, 88, 208-209, 212, 213, 214-215, 218, 223 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення суми - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2) залишок заборгованості за договором позики в розмірі 2 256 629,2 грн. (два мільйони двісті п'ятдесят шість тисяч шістсот двадцять дев'ять грн. 20 коп.), інфляційні втрати за період грудень 2013 р. - листопад 2016 р. в розмірі 885 991,45 грн. (вісімсот вісімдесят п'ять тисяч дев'ятсот дев'яносто одна грн. 45 коп.), суму трьох процентів річних за період з 01.01.2013 р. по 27.12.2016 р. в розмірі 180 402,21 грн. (сто вісімдесят тисяч чотириста дві грн. 21 коп.), а всього - 3 323 022,78 грн. (три мільйони триста двадцять три тисячі двадцять дві грн. 78 коп.).

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2) судовий збір у розмірі 6 890,0 грн. (шість тисяч вісімсот дев'яносто грн. 00 коп.).

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва через Подільський районний суд м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набуває законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Н. М. Ларіонова