Справа № 357/6528/16-ц Головуючий у І інстанції Протасова О. М.
Провадження № 22-ц/780/4719/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 54 22.11.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

22 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Ігнатченко Н.В.,

суддів: Кулішенка Ю.М., Сушко Л.П.,

за участю секретаря: Волошина В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі,

у с т а н о в и л а:

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що на підставі трудового договору від 1 листопада 2010 року він працював у ФОП ОСОБА_4 на посаді водія із заробітною платою 910 грн. на місяць. Проте відповідачем не було виплачено йому заробітну плату у розмірі 50 400 грн. У звязку з порушенням строків такої виплати, заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку, що становить 15 553,69 грн., а також відповідач повинен сплатити йому компенсацію втрати частини заробітку у розмірі 44 913,84 грн. Враховуючи викладене, ОСОБА_3 просив суд стягнути з ФОП ОСОБА_4 на його користь 110 867,53 грн. заборгованості по заробітній платі з урахуванням індексації та компенсації.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 травня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ФОП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі у розмірі 50 400 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що заробітна плата є винагородою за виконану роботу, однак позивач не виконував свої посадові обовязки з 1 квітня 2011 року, тому підстави нарахування йому заробітної плати відсутні.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що 1 листопада 2010 року між ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено безстроковий трудовий договір, відповідно до якого позивач зобовязався виконувати роботу водія, а відповідач - оплачувати працю працівника в розмірі 910 грн. на місяць.

Пунктом 3 договору також передбачено, що розмір заробітної плати визначається за згодою сторін, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати.

Згідно із п. 9 договору цей трудовий договір набирає чинності з моменту його підписання або з дати, визначеної сторонами у договорі, але не пізніше фактичного допущення працівника до роботи.

Даний трудовий договір зареєстровано 1 листопада 2010 року в Білоцерківському міському центрі зайнятості за № 2207.

Згідно свідоцтва про зміну імені серії І-ОК № 006702, ОСОБА_2 8 травня 2015 року змінила прізвище на «Якушенко».

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що укладений між сторонами трудовий договір не було розірвано, тому відповідач має обовязок виплатити позивачу заборгованість по заробітній платі незважаючи на те, що останній не виконував роботу.

Проте колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.

У відповідності ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

У ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», який є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці, міститься аналогічне визначення поняття «заробітна плата».

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Частиною 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

З системного аналізу наведених норм вбачається, що заробітна плата виплачується за фактично виконану працівником роботу і її розмір може бути зменшений у випадку невиконання працівником своїх трудових обовязків.

Матеріалами справи встановлено та не заперечувалося сторонами, що з квітня 2011 року ОСОБА_3 не працював у ФОП ОСОБА_4; на протязі пяти років він не звертався до роботодавця з вимогою виплати заробітної плати; а за період з листопада по квітень 2011 року йому було нараховано та виплачено заробіток за виконану ним роботу.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції у порушення вимог ст. ст. 212 - 214 ЦПК України на вищезазначені положення закону уваги не звернув, доводів відповідача на підтвердження заперечень проти позову та надані нею докази належним чином не перевірив, не врахував, що в період, за який позивач просив стягнути заборгованість по заробітній платі, він не виконував покладені на нього трудовим договором обовязки, а відтак у відповідача були відсутні підстави для нарахування йому заробітної плати.

Сам по собі факт існування укладеного між сторонами трудового договору не наділяє працівника правом на отримання заробітної плати, він лише передбачає можливість виконувати роботу, визначену цією угодою, і як наслідок отримувати винагороду.

Крім того, судом першої інстанції безпідставно стягнено з відповідача суму заробітної плати без вирахування утримань, які здійснюються з доходів фізичних осіб, зокрема: єдиного соціального внеску та податку з доходів фізичних осіб, рішення в цій частині взагалі не мотивоване.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права і відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, ч. 1 п. 2 ст. 307, 309, 310, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Ю.М. Кулішенко

ОСОБА_5