АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1210/17 Справа № 175/2016/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Демченко Е.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики, мотивуючи тим, що 25 грудня 2012 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно якого, він передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 15.000 доларів США, в підтвердження факту укладення договору позики та отримання зазначених коштів ОСОБА_2 було написано боргову розписку від 25 грудня 2012 року, відповідно до якої вона зобовязалася повернути позичені грошові кошти у повному обсязі 25 травня 2013 року.

Зазначав, що 10 липня 2014 року між ним та ОСОБА_2 було укладено ще три договори позики, а саме, договір, згідно якого він надав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 13.000 доларів США, а ОСОБА_2 було надано боргову розписку, згідно якої вона зобовязалася повернути позичені грошові кошти 01 серпня 2014 року.

Договір позики, згідно якого він надав 25.000 доларів США, а в підтвердження факту укладення договору позики та отримання зазначених коштів ОСОБА_2 знов було надано боргову розписку від 10 липня 2014 року, згідно якої вона зобовязалася повернути кошти 02 серпня 2014 року. Та договір позики, згідно якого він надав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 5.000 доларів США, а останньою було надано власноруч написану боргову розписку від 10 липня 2014 року, відповідно до якої вона зобовязалася повернути йому позичені грошові кошти 10 серпня 2014 року.

Вказував, що всього на підтвердження отримання від нього грошових коштів ОСОБА_2 надала чотири боргові розписки на загальну суму 58.000 доларів США, що станом на 20 травня 2016 року за офіційним курсом НБУ складає 1.465.055 грн. 17 коп.

Посилаючись на те, що в обумовлені в розписках строки грошові кошти ОСОБА_2 йому не повернула, просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 суму боргу за договорами позики у розмірі 1.465.055 грн.17 коп. та три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 92.331 грн. 69 коп., а всього стягнути 1.557.386 грн.86 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 6.890 грн.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, зазначаючи, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу. В межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та осіб, які беруть участь у справі (ст.11 ЦПК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен установити чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 були укладені чотири договори позики, факт укладання яких підтверджується борговими розписками.

Так, в матеріалах справи міститься розписка від 25 грудня 2012 року, з тексту якої вбачається, що ОСОБА_2 отримала у борг від ОСОБА_3 15.000 доларів США, які зобовязується повернути 25 травня 2013 у повному обсязі (а.с.9), розписка від 10 липня 2014 року, з тексту якої вбачається, що ОСОБА_2 отримала у борг від ОСОБА_3 13.000 доларів США, які зобовязується повернути 01 серпня 2014 року (а.с.10), розписка від 10 липня 2014 року, з тексту якої вбачається, що ОСОБА_2 отримала у борг від ОСОБА_3 25.000 доларів США, які зобовязується повернути 02 серпня 2014 року (а.с.11), розписка від 10 липня 2014 року, з тексту якої вбачається, що ОСОБА_2 отримала у борг від ОСОБА_3 5.000 доларів США, які зобовязується повернути 10 серпня 2014 року (а.с.12).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості, що між сторонами були укладені договори позики грошових коштів, на підтвердження укладання яких позичальник ОСОБА_2 видала розписку, яка посвідчує факт передачі їй позикодавцем грошових сум, а оскільки грошові зобовязання за договорами позики відповідачем не виконано в обумовлені договорами строки, суд прийшов висновку про стягнення на користь позивача суми боргу за договорами та 3% річних від простроченої суми заборгованості.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України.

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до положень ст.1047 ЦК України за договором позики, який був укладений представленою позивачем письмовою розпискою, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

За змістом статті 205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обовязкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання ;відповідних правових наслідків.

Згідно із частиною першою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

За статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд має право вимагати подання оригіналу (частина друга статті 64 ЦПК України).

Судом першої інстанції та колегією суддів під час судового засідання в суді апеляційної інстанції були досліджені оригінали спірних розписок.

Факт написання даних розписок власноручно відповідачем ОСОБА_2 не оспорюється.

Колегія суддів звертає увагу на те, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини, які випливають з договору позики.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обовязок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

У відповідності до ст.143 ЦПК України для зясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Колегія суддів під час розгляду даної справи вирішувала клопотання ОСОБА_2 від 10 травня 2017 року про призначення по справі судової психолого-почеркознавчої експертизи щодо зясування психологічного стану відповідача ОСОБА_2 під час складання спірних розписок, втім під час судового засідання 21 листопада 2017 року відповідач та її представник заявлене клопотання не підтримали у звязку з тим, що дане питання вже вирішується у кримінальному провадженні, а тому у повторному вирішенні аналогічного клопотання в цивільному порядку немає сенсу та наголошували лише на заявленому відводі колегії суддів.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню,повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Колегія суддів наголошує на тому, що рішення суду першої інстанції відповідає викладеним у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, 02 липня 2014 року та 11 листопада 2015 року висновкам щодо застосування в подібних правовідносинах зазначених норм матеріального права.

Пояснення представника відповідача ОСОБА_4, що суддя Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області Борисов С.А. як слідчий суддя розглядав скаргу на постанову слідчого СВ Дніпропетровського РВ ГУ МВС України у Дніпропетровській області від 02 вересня 2015 року про закриття кримінального провадження, а тому не мав права розглядати дану справу, є хибними, оскільки такі вимоги цивільно-процесуальним законодавством України не передбачені.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права при його ухваленні та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

ОСОБА_5