АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4268/17 Справа № 206/4223/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Максюта Ж.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2017 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого-судді: Максюти Ж.І.,

суддів: ОСОБА_2, ОСОБА_3

за участі секретаря: Куць О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_4

на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 28 березня 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та Відділ реєстрації майнових прав Управління-служби департаменту адмінпослуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради про визнання недійсним договору дарування, який вчинено під впливом тяжкої обставини, -

ВСТАНОВИВ:

22.07.2016 року позивач ОСОБА_4 звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування, який вчинено під впливом тяжкої обставини. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на наступне. З 13.01.1979 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 Від шлюбу вони мають двох дорослих синів: ОСОБА_9 та ОСОБА_10 Відповідачка ОСОБА_5 її колишня невістка. Її син ОСОБА_9 перебував з нею в зареєстрованому шлюбі з 19.02.2005 року до 25.12.2010 року. Їй станом на жовтень 2008 року на праві власності належало домоволодіння №5 по вул. Анрі Барбюса в м. Дніпрі, розташоване на земельній ділянці площею 656 кв.м. За час перебування в шлюбі вона з чоловіком на спільні кошти та спільною працею збудували до будинку житлову прибудову та всі надвірні будівлі та споруди, тому домоволодіння фактично є їх спільною сумісною власністю. З серпня 2008 року в Самарському районному суді м. Дніпропетровська розглядалася цивільна справа за позовом ПП «Айсберг» до її сина ОСОБА_10, її та її чоловіка ОСОБА_8 про стягнення боргу за договором позики. Під час вищевказаної справи, проконсультувавшись, вона зрозуміла, що шансів на те, що в задоволенні позовних вимог ПП «Айсберг» до них буде відмовлено не має, а тому існує реальна загроза втратити житло, яке у подальшому буде забрано в рахунок боргу при виконанні рішення суду. Вони були у розпачі, спочатку вона хотіла переоформити будинок на сина ОСОБА_9, але він відмовився, мотивуючи тим, що займається підприємницькою діяльністю і також має певні ризики, а тому запропонував їй переоформити право власності на домоволодіння на свою дружину відповідачку по справі. 04.10.2008 року був укладений договір дарування домоволодіння №5 по вул. Анрі Барбюса в м. Дніпро. Факт того, що тяжкі обставини існували позивачка вважає доведеним, оскільки рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 29.12.2008 року позов ПП «Айсберг» до ОСОБА_10, ОСОБА_4 та ОСОБА_8 про стягнення боргу за договором позики було задоволено. Стягнуто з ОСОБА_10, неї та її чоловіка ОСОБА_8 на користь ПП «Айсберг» заборгованість за договором позики №16/10 від 01.10.2007 року солідарно в сумі 99500 грн., три відсотки річних, інфляційну суму 2390,10 грн. пеню за несвоєчасну сплату грошових коштів 1475,52 грн. та судові витрати, а всього 104618,12 грн. Позивач просив суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір дарування домоволодіння №5 по вул. Анрі Барбюса в м. Дніпро, укладений 04.10.2008 року та скасувати державну реєстрацію права власності на домоволодіння №5 по вул. Анрі Барбюса в м. Дніпро на імя ОСОБА_5

Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 28 березня 2017 року в задоволенні позову відмовлено, скасовано заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою цього ж суду від 13.09.2016 року.

Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_4 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів скарги колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами.

У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком місцевого суду виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_4 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8, від якого мають двох повнолітніх дітей: ОСОБА_11 та ОСОБА_10 (а.с.28-30).

Відповідач ОСОБА_5 з 19.02.2005 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9, який є рідним сином позивача ОСОБА_4 Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25.12.2010 року, шлюб укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_5 розірвано (а.с.31).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 14.08.1978 року Восьмою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром №1256 позивачу ОСОБА_4 належало домоволодіння №5 по вул. Анрі Барбюса в м. Дніпропетровську, розташоване на земельній ділянці площею 656 кв.м. (а.с.26).

Відповідно до договору дарування від 04 жовтня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу ОСОБА_12, зареєстрованого в реєстрі за №230, позивач ОСОБА_4 подарувала, а відповідач ОСОБА_5 прийняла в дар домоволодіння за адресою: м.Дніпропетровськ, вул. Анрі Барбюса, 5 (а.с.7).

Як вбачається з матеріалів справи, син позивачки, ОСОБА_10 з 17.10.2005 року по 01.11.2007р. працював на посаді менеджера по збуту ПП «Айсберг» і був матеріально-відповідальною особою (а.с.37-53).

18 липня 2007 року слідчим прокуратури Самарського району м.Дніпропетровська була відкрита кримінальна справа №68089056 проти сина ОСОБА_13, ОСОБА_10 за ч.1 ст.191 КК України, а 21.07.2007 року було відкрито ще одну кримінальну справу №68089057 проти нього за ч.3 ст.191 КК України (а.с.38-49).

З метою уникнення кримінального переслідування сина зі сторони керівництва ПП «Айсберг» Позивач, її чоловік та син підписали з керівником ПП «Айсберг» договір позики від 01.10.2007 року на суму 102 300,00 грн. на строк 36 місяців з моменту підписання договору (а.с.25).

Однак директор ПП «Айсберг» 10 серпня 2008 року звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_10 (сина ОСОБА_13), ОСОБА_13 - ОСОБА_4 та її чоловіка ОСОБА_8, про стягнення боргу за договором позики (а.с.54-58).

Під час розгляду вищевказаної цивільної справи, оцінивши обґрунтованість позовних вимог ПП «Айсберг», ОСОБА_13 усвідомила реальну загрозу втрати єдиного житла, на яке буде звернуто стягнення в рахунок боргу при виконанні рішення суду, враховуючи той факт, що сума боргу була значною і перевищувала 100 000грн., а іншого майна на яке могло бути здійснено стягнення в рахунок боргу, крім будинку у сімї ОСОБА_13 не було.

Врахувавши вищевказані обставини та наявність кримінальної справи щодо сина, знаходячись у пригніченому моральному стані та під впливом тяжких обставин, Позивач, з метою збереження житла ОСОБА_13 та її чоловіка, вирішила переоформити право власності на домоволодіння на дружину свого сина - Відповідачку по справі, яка також не заперечувала проти укладання з нею щодо будинку будь-якої угоди, врахувавши тяжку ситуацію та запевнила, що не претендує на будинок і в будь-який час на вимогу Позивача знову переоформить його на ОСОБА_4.

Житло, яке було предметом договору дарування, було єдиним житлом Позивача на час укладення правочину. Даний факт стороною відповідача в ході розгляду справи не заперечувався, а отже відповідно до норм ст.61 ЦПК України, доведенню не підлягає.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає доведеним та визнає встановленим факт існування тяжких обставин у ОСОБА_13 на час укладення спірного правочину, оскільки Договір дарування було укладено позивачкою внаслідок предявлення до неї, її сина ОСОБА_10 та чоловіка ОСОБА_8 позовних вимог матеріального характеру з боку ПП Айсберг» та можливого звернення стягнення на єдине належне їй житло, а також на вкрай невигідних умовах, тобто безоплатно, від так, даний правочин на користь відповідачки позивачкою було вчинено під впливом тяжких обставин.

Факт збігу тяжких обставин для позивачки та її сім'ї, які виникли на час укладання спірного договору дарування 4 жовтня 2008 року, підтверджується наданими суду доказами, які містяться в матеріалах справи, а саме:

- договором позики від 01.10.2007р., в якому позивачка виступила поручителем свого сина ОСОБА_10 і даний договір був предметом розгляду в Самарському районному суді м.Дніпропетровська в період з 10.08.2008р. по 29.12.2008 року.

- рішенням Самарського районного суду від 29.12.2008 року, яким стягнуто з позивачки та її рідних сина ОСОБА_10 та чоловіка ОСОБА_8 на користь ПП «Айсберг» 104618,12 грн. з якого вбачається що спірний договір дарування від 14.10.2008 року було укладено в період розгляду даної справи;

- листом КП «ДМБТІ» (а.с.143), який отримано на запит суду, витребуваний як доказ за клопотанням позивачки, в якому зазначено, що в інвентаризаційній справі містяться документи на підставі яких було накладено арешт та заборона на спірне домоволодіння, одним із яких є постанова слідчого прокуратури Самарського району про накладення арешту на майно від 13.08.2008 року та ряд інших постанов щодо домоволодіння №5 по вул.Анрі Барбюса в м.Дніпропетровську;

- довідка про рух кримінальної справи за звинуваченням ОСОБА_10, з якої вбачається, що кримінальну справу порушено в липні 2008 року і на час укладення спірного договору тривало розслідування по даній справі (а.с.49);

- вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 12.06.2009 року, яким визнано ОСОБА_10 винним в здійсненні злочину передбаченого ч.1 ст.191 КК України (а.с.50-51).

Однак, суд першої інстанції залишив поза увагою вищенаведені докази та не дав їм оцінки, а лише вказав про відсутність в тексті рішення Самарського районного суду від 29 грудня 2008 року прямої загрози для спірного домоволодіння.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як передбачено частиною третьою статті 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом зазначених норм матеріального права при укладанні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямована на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусив (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдарованого.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.23 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Збігом тяжких обставин слід вважати такий майновий або особистий стан громадянина чи його близьких (крайня нужденність, хвороба і таке інше), які примусили укласти угоду на вкрай невигідних для нього умовах. Крім того, необхідно довести факт збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх к посереднього зв'язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для нього умовах.

Таким чином, обставина розгляду цивільної справи щодо стягнення з ОСОБА_13 та членів її сімї (чоловіка ОСОБА_8 та сина ОСОБА_10В.) боргу за договором позики в ПП «Айсберг» у великій сумі, що підтверджується рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 29.12.2008 р. і наявність кримінальної справи щодо сина ОСОБА_13, відкритої 21.07.2008 примусили ОСОБА_7 укласти договір дарування належного їй домоволодіння саме під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, чим вона безоплатно позбавила себе та чоловіка з сином єдиного житла, а Відповідачка в свою чергу цим скористалася.

Отже волевиявлення ОСОБА_13 не можна вважати вільним і таким, що відповідало внутрішній волі дарувальника, що є підставою недійсності правочину відповідно до ст.ст.203,215 ЦК України та ч.1 ст.233 ЦК України, положення якої не передбачають обмежень чи заборон її застосування до окремих відносин, що виникають, зокрема, з договору дарування, що також узгоджується з правовою позицією, що міститься у Постановах Верховною України № 6-2цс14, 6-38цс15, 6-232цс15, 6-551цс16., та є обовязковою для всіх судів.

Таким чином, суд дійшов до прийняття невірного висновку, щодо фактичного намагання позивачки ухилитися від виконання рішення суду, оскільки остання не ставила собі на меті ухилитися від цього, а лише таким чином намагалася зберегти своє єдине житло, оскільки розуміла, що існувала реальна загроза його втратити. Спірний договір дарування був укладений між позивачкою та відповідачкою лише для виду. Конкретна дата розірвання договору сторонами не обговорювалася, так як на той час неможливо було передбачити час потрібний для сплати боргу ПП «Айсберг».

Щодо висновків місцевого суду про пропуск строків позовної давності Позивачем, апеляційний суд зазначає наступне.

На час укладення договору Відповідачка проживала з сином ОСОБА_13, ОСОБА_11 в будинку №73 по вул.Спогадів в м.Дніпропетровську, частина якого належала їй на праві власності.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

З моменту укладання договору дарування Відповідачка не претендувала на домоволодіння, в ньому не проживала, комунальні платежі не сплачувала, була згодна повернути його ОСОБА_13, що обумовило відсутність підстав для звернення до суду з відповідним позовом раніше.

Однак в січні 2014 року на пропозицію позивача ОСОБА_4 повернути їй спірне домоволодіння, відповідачка ОСОБА_5 категорично відмовилася, після чого 30 січня 2014 року чоловік ОСОБА_13 ОСОБА_8 звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_13, ОСОБА_7, третя особа: приватний нотаріус ОСОБА_6 про визнання домоволодіння №5 по вул. Анрі Барбюса в м. Дніпропетровську спільною сумісною власністю, визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10.04.2014 року, яке набрало законної сили 16.06.2014 року по справі №206/664/14-ц в задоволенні позовних вимог було відмовлено в повному обсязі.

Окрім того, 02.04. 2015 року ОСОБА_13 звернулася з позовом до ОСОБА_7, треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації права власності, в задоволенні якого було також відмовлено Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25.06.2015 року.

Враховуючи вищенаведені обставини справи, апеляційний суд приходить до висновку, що момент обізнаності про порушення майнового права позивача на домоволодіння необхідно обраховувати саме з січня 2014 року, а не з дати укладення договору чи дати розлучення Відповідачки з сином ОСОБА_13, оскільки оспорюваний правочин щодо єдиного житла ОСОБА_13, який не був виконаний сторонами - не був би укладений взагалі, якщо б не існували зазначені вище тяжкі обставини.

Від так, позовну заяву подано ОСОБА_4 в межах строку позовної давності для захисту свого порушеного права, оскільки спір з Відповідачкою, яка відмовилася здійснити зворотню заміну титульного володільця спірного домоволодіння, виник в січні 2014 року, що підтверджується матеріалами справи та не спростовано Відповідачкою.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення заявлених позовних вимог.

Відповідно ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Отже, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача судові витрати у розмірі 1433,14 грн.

Керуючись ст.ст. 307, 309,316,317 ЦПК України, апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 28 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування домоволодіння №5 по вул.Анрі Барбюса в м.Дніпро, укладений 04.10.2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_5 на домоволодіння №5 по вул.Анрі Барбюса в м.Дніпро.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 1433,14 грн. в рахунок відшкодування судових витрат.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді: Е.Л. Демченко

ОСОБА_3