АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Мазурик О.Ф., Кравець В.А.

при секретарі: Борисенко Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 вересня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Деснянське управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві про зобов'язання звільнити ділянку та відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

у жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просив зобов'язати останнього звільнити територію автостоянки за адресою АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача в рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди 500 000 грн.

В обґрунтування позову зазначав, що у 2009 році він розпочав оформлення земельної ділянки на перетині АДРЕСА_1 площею 0,315 га. За власні кошти він завіз на зазначену ділянку глину, битий щебінь, розрівняв та встановив стовпчики. У 2010 році ОСОБА_3 за сприяння о/у ВБСБЕЗ Ліщук М.Г. порушив проти нього кримінальну справу та сам зайняв земельну ділянку, викравши в нього вагончик на колесах, в якому знаходилося його майно на суму понад 40 000 грн., організувавши автостоянку та по даний час отримує від її діяльності прибуток. У 2013 році він почав оформляти іншу земельну ділянку по АДРЕСА_2 проте ОСОБА_3 організував ще одну стоянку, паркан та споруди, які перешкоджають йому розробити проект землеустрою.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11.09.2017 року відмовлено у задоволенні позову.

Справа № 754/13411/16-ц Апеляційне провадження № 22-ц-796/11017/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Шевчук О.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не вивчив матеріали кримінальних справ, у яких знаходяться оригінали документів, а саме квитанції, акти та не викликав у судове засідання третіх осіб: працівників Деснянського УП ГУНП в м. Києві, не опитав слідчих по кримінальних справах. Суд не врахував, що рішення щодо виділу земельної ділянки не вирішено, оскільки ДКП «Лавра», де він є директором припинило свою діяльність 11.04.2017 року без його участі, а КП «Лавра» ще не зареєстроване. Суд не звернув уваги на те, що будучи під слідством два роки він не міг заробляти кошти, вимушений брати кредити в банківських установах, а тому має право на відшкодування моральної шкоди.

У судовому засіданні позивач підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_7 просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 28.07.2014 року Київською міською Радою підготовлено проект рішення «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки державному комунальному підприємству «Лавра» на АДРЕСА_2 у Деснянському районі міста Києва для організації паркової зони (без права капітальної забудови)».

01.07.2016 року між КП «Київський міський центр земельного кадастру та приватизації землі» та ДКП «Лавра» укладено договір на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Листом від 26.10.2016 року Департамент земельних ресурсів КМДА повернув ДКП «Лавра» клопотання про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для організації паркової зони та будівництва Храму Святої Покрови по АДРЕСА_2 для врахування зауважень до нього.

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 06.04.2012 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 1971 КК України та встановлено, що він самовільно зайняв земельну ділянку площею 0,315 на розі АДРЕСА_1.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів належності йому спірної земельної ділянки на праві власності чи на праві користування, а також не надано доказів наявності у позивача на праві власності вагончика, майна в ньому та факту викрадення такого майна відповідачем.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Відповідно до ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Позивач звернувся до суду за захистом своїх особистих прав та свобод як фізичної особи.

Разом з тим позивачем не надано будь - яких доказів належності йому на праві власності чи на праві користування спірної земельної ділянки. Більше того, з доказів, наданих самим позивачем вбачається, що замовником проектно-вишукувальних робіт з розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_2 було ДКП «Лавра».

Оскільки будь - яких порушень прав чи інтересів самого ОСОБА_2 як фізичної особи не встановлено, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про відмову в позові.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач є директором ДКП «Лавра», яке припинило свою діяльність на висновки суду не впливають, оскільки предметом даного спору є взаємовідносини між ОСОБА_2 та ОСОБА_9, а не між іншими сторонами.

Відповідно до ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Тобто захисту підлягає порушене право власності, а тому доведенню підлягають дві обставини, а саме наявність права власності на певне майно та порушення такого права.

Будь - яких доказів ні про належність позивачу вагончика та майна, що знаходилося в ньому, ні про викрадення такого майна відповідачем не надано.

Показання працівників Деснянського УП ГУНП у м. Києві чи інших осіб, які вели кримінальні провадження не є належними доказами у даній справі, а тому доводи апеляційної скарги про те, що суд допустив неповноту при з`ясуванні обставин справи не допитавши цих свідків, є безпідставними.

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 06.04.2012 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст.197-1 ч. 2 КК України.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

У апеляційній скарзі позивач вказує на те, що суд не врахував, що будучи під слідством він не міг заробляти грошові кошти та вимушений був отримувати кредити, що призвело до моральних страждань.

Проте, позовна заява таких обґрунтувань моральної шкоди не містить. Крім того, вироком суду встановлено, що ОСОБА_2, а не ОСОБА_3 вчинив кримінально карне діяння. Останній же ніяким чином не може впливати на питання розгляду кримінальних проваджень, а тому суд першої інстанції правильно визнав позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди безпідставними.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді