Ухвала іменем україни
22 листопада 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мостової Г.І.,

суддів: Євграфової Є.П., Завгородньої І.М.,

Кадєтової О.В., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовомОСОБА_3 до Міського клінічного пологового будинку м. Полтави про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 06 березня 2017 року, ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 04 квітня 2017 року,

вс т а н о в и л а:

У лютому 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Міського клінічного пологового будинку м. Полтави про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, на обґрунтування якого зазначала, що з 22 березня 2001 року працювала в Міському клінічному пологовому будинку м. Полтави на різних посадах середнього медичного персоналу, останньою посадою була акушерка жіночої консультації.

12 листопада 2016 року, у зв'язку з тривалістю особливого періоду та необхідністю виконання державного та громадського обов'язку, із Міністерством оборони України нею було укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах рядового складу.

14 листопада 2016 року наказом відповідача № 125-к її було звільнено з посади акушерки жіночої консультації з 11 листопада 2016 року у зв'язку із вступом на військову службу за контрактом. Даний наказ нею було отримано 20-23 листопада 2016 року.

24 листопада 2016 року вона звернулася до відповідача із заявою про скасування наказу про її звільнення, поновлення на посаді. У грудні 2016 року отримала відповідь про відмову у скасуванні наказу та поновленні на посаді з підстав відсутності в країні особливого стану та оголошення мобілізації.

З огляду на викладене, ОСОБА_3 просила визнати протиправним та скасувати наказ по Міському клінічному пологовому будинку м. Полтави від 14 листопада 2016 року № 125-к в частині її звільнення з посади акушерки жіночої консультації 11 листопада 2016 року у зв'язку із вступом на військову службу за контрактом, виплатити компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 19 календарних днів, зобов'язати Міський клінічний пологовий будинок м. Полтави поновити її на посаді акушерки жіночої консультації Міського клінічного пологового будинку.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 06 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 04 квітня 2017 року, в задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3 просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_3 22 березня 2001 року працювала в Міському клінічному пологовому будинку м. Полтави, остання займана посада - акушерка жіночої консультації.

12 листопада 2016 року ОСОБА_3 уклала з Міністерством оборони України в особі тимчасово виконуючого обов'язки начальника 179 об'єднаного навчально-тренувального центру військ зв'язку Збройних Сил України полковника ОСОБА_4 контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посаді рядового складу. Згідно із вказаним контрактом, ОСОБА_3 взяла на себе зобов'язання проходити військову службу у Збройних Силах України протягом строку контракту, а в разі настання особливого періоду - понад установлений строк контракту відповідно до вимог, визначених законодавством, що регулює порядок проходження військової служби, та цим контрактом. Контракт є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Згідно з витягом із наказу Міністерства оборони України від 12 листопада 2016 року № 286 ОСОБА_3 з 12 листопада 2016 року була прийнята на військову службу за контрактом осіб рядового складу, їй було присвоєно первинне військове звання «Солдат» і призначено санітарним інструктором навчальної роти зв'язку навчального батальйону зв'язку, ВОС-879659 А.

14 листопада 2016 року наказом № 125-к по Міському клінічному пологовому будинку ОСОБА_3 - акушерку жіночої консультації, звільнено 11 листопада 2016 року із займаної посади у зв'язку із вступом на військову службу за контрактом, п. 3 ст. 36 КЗпП України, та виплачено компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 19 календарних днів.

Крім того, судом установлено, що рекомендованим листом від 15 листопада 2016 року ОСОБА_3 повідомлено про звільнення з посади на підставі п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України та запропоновано забрати трудову книжку чи вибрати спосіб її пересилання. Лист отриманий ОСОБА_3 21 грудня 2016 року. Трудову книжку ОСОБА_3 забрала 02 лютого 2017 року, про що в особовій картці П-2 зроблено відмітку «з наказом про звільнення не згодна».

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігається місце роботи, посада відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 119 цього Кодексу.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що на момент укладання контракту з позивачем, мобілізація не проводилася, оскільки остання мобілізація закінчилася 17 серпня 2015 року, особливий стан не був запроваджений, як не був оголошений і воєнний стан. За таких обставин суд вважав, що часткова мобілізація відповідно до мобілізаційного плану закінчилася 17 серпня 2015 року, тому укладання військового контракту особою, що не була призвана на військову службу під час мобілізації, в особливий період, не передбачає збереження гарантій, визначених ст. 119 КЗпП України, та дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки ОСОБА_3 була звільнена з роботи наказом від 14 листопада 2016 року з 11 листопада 2016 pоку.

Проте з висновком суду погодитися не можна з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Наведеним вимогам ухвалені у справі судові рішення не відповідають.

Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції на листопад 2016 року), за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Як убачається з контракту, укладеного позивачем із Міністерством оборони України (а. с. 12-13), цей контракт є строковим та діє до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію.

Відповідно до положень Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Особливий період відповідно до цього ж Закону - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Перший Указ Президента України про оголошення часткової мобілізації затверджено Верховною радою 18 березня 2014 року.

Указом Президента від 14 січня 2015 року оголошено провести протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом. Одночасно оголошено про проведення у період з 18 березня по 01 травня 2015 року звільнення в запас (демобілізацію) військовослужбовців, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію».

Указом Президента України від 24 червня 2016 року звільнено в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних під час другої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15.

Отже, особливий період діє в Україні від 17 березня 2014 року, відповідне рішення уповноваженою собою про його скасування, як і рішення про демобілізацію військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду, не приймалося.

На порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК України суд на зазначене уваги не звернув, пояснень позивача в достатньому обсязі не перевірив, не визначився із характером спірних правовідносин та дійшов висновку щодо безпідставності позову, без урахування змісту «особливого періоду», визначеного Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», помилково ототожнюючи особливий період із черговою волною мобілізації.

Апеляційний суд на зазначене уваги не звернув, на порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК у достатній мірі не перевірив, як усіх доводів апеляційної скарги, так і законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції; в ухвалі не зазначив конкретні обставини й факти, що спростовують такі доводи, і помилково залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки допущені апеляційним судом порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 04 квітня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до апеляційного суду Полтавської області.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.І. Мостова

судді: Є.П. Євграфова

І.М. Завгородня

О.В. Кадєтова

О.В. Попович