Справа №481/825/17 04.12.2017 04.12.2017 04.12.2017
Провадження №22-ц/784/2192/17
Справа № №481/825/17 Головуючий 1 інстанції Уманська О.В.
Провадження № №22-ц/784/2192/17 Доповідач апеляційної інстанції Лисенко П.П.
Категорія 54
У Х В А Л А
іменем України
04 грудня 2017 року м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:
головуючого Лисенка П.П.,
суддів: Самчишиної Н.В. та Галущенка О.І.,
із секретарем судового засідання Яценко Л.В.,
представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,
представника відповідача Колодяжної Ю.А.,
представника третьої особи - М`якенького С.В.,
переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Миколаївобленерго» рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 06 вересня 2017 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Миколаївобленерго», третя особа: Новобузький районний військовий комісаріат про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, -
в с т а н о в и л а :
14 липня 2017 року ОСОБА_2 , діючи в інтересах своєї доньки ОСОБА_1 , пред`явила до Публічного акціонерного товариства «Миколаївобленерго» (далі за текстом ПАТ «Миколаївобленерго») зазначений позов, який обґрунтовувала наступним.
З 03 квітня 2017 року ОСОБА_1 прийнято на роботу інженера енергоінспекції філії Центрального округу ПАТ «Миколаївобленерго» за трудовим договором, про що видано наказ № 450/к.
15 червня 2017 року Наказом № 400 Міністерства оборони України, позивача було призвано на військову службу за призовом осіб офіцерського складу до Збройних сил України строком на 18 місяців та призначено на 1 курсів перепідготовки та підвищення кваліфікації Національної академії сухопутних військ ім. Гетьмана Петра Сагайдачного у м. Львові.
16 червня 2017 року Новобузький районний військовий комісаріат на адресу роботодавця надіслав лист № 1235 «Про призов на військову службу», відповідно до якого, їм було доручено вручити ОСОБА_1 повістку про призов на військову службу та забезпечити збереження за позивачем на час служби місця роботи та середнього заробітку.
19 червня 2017 року вона прибула з повісткою до відділу кадрів філії ПАТ «Миколаївобленерго», де в її присутності було підготовлено наказ про увільнення від виконання обов`язків за посадою на час проходження військової служби зі збереженням на час дії особливого періоду місця роботи та середнього заробітку.
Наказам начальника Національної академії сухопутних військ ім. Гетьмана Петра Сагайдачного № 149 від 20 червня 2017 року, позивача було зараховано до списків особового складу та призначено на посаду слухача курсів перепідготовки та підвищення кваліфікації.
Проте, через кілька днів, на адресу за місцем реєстрації позивача, надійшов лист ПАТ «Миколаївобленерго» № 06/39-421 від 21 червня 2017 року про звільнення її з роботи згідно з Наказом № 862/к від 19 червня 2017 року за п. 3 ст. 36 КЗпП України в зв`язку з призовом на військову службу та запропоновано отримати трудову книжку.
Посилаючись на викладені обставини, представник позивача просила поновити ОСОБА_1 на роботі та стягнути середню заробітну плату починаючи з 19 червня 2017 року до дня звільнення з військової служби.
Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 06 вересня 2017 року позов задоволено частково. Визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади інженера енергоінспекції Центрального округу ПАТ «Миколаївобленерго», поновлено її на роботі та стягнуто заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 15 284 гривні 08 копійок, станом на дату ухвалення рішення.

ПАТ «Миколаївобленерго» подало на це рішення апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати і ухвалити нове, про відмову в задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Скаргу обґрунтовувало невідповідністю висновків суду обставинам справи та положенням чинного трудового законодавства.

Апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржене рішення суду 1 інстанції залишити без змін, оскільки той ухвалив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Так, задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції правомірно виходив з того, що відповідачем порушені вимоги чинного трудового законодавства при звільненні позивача, а тому та підлягає поновленню на роботі з застосуванням наслідків незаконного звільнення. Такий висновок суду узгоджується з матеріалами справи та відповідає вимогами закону.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими й законними.

Так, відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову.

Із змісту цієї норми трудового законодавства вбачається, що для вирішення питання про наявність права на гарантії, передбачені нею, правове значення мають види військової служби її підстави, терміни дії особливого стану, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності кризової ситуації, що загрожує національній безпеці.

Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законами України "Про оборону України" від 06.12.1991 р. № 1932-XII, ( далі Закон № 1932-XII ) "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII ( далі Закон № 3543-XII),, "Про військовий обов`язок та військову службу, "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Указами Президента України та іншими підзаконними актами.

Статтею другою Закону № 1932-XII встановлюється, що оборона України базується на готовності та здатності органів державної влади, усіх ланок воєнної організації України, органів місцевого самоврядування, єдиної системи цивільного захисту, національної економіки до переведення, при необхідності, з мирного на воєнний стан та відсічі збройній агресії, ліквідації збройного конфлікту, а також готовності населення і території держави до оборони.

Статтею третьою цього Закону передбачено, що підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.
Статтею першою Закону N 3543-XII дано визначення особливого періоду, мобілізації та демобілізації.

Зокрема визначено, що особливий період, це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Із змісту цього визначення та аналогічного змісту визначення наведеного у статті першій Закону № 1932-XII вбачається, що вони дають чітке визначення початку перебігу особливого періоду, але не встановлюють його закінчення.

І за таких обставин висновок про закінчення особливого періоду слід формувати з урахуванням юридичних визначень про мобілізацію, демобілізацію та змісту указів Президента України, який за ст. 5 Конституції України та відповідно до норм наведених Законів, наділений повноваженнями щодо оголошення цих станів та стану воєнного часу.

Крім того, мають бути враховані рішення, які приймаються у таких випадках Радою Національної безпеки та оборони України, яка відповідно до ст. 7 Закону № 1932-XII, наділена повноваженнями з координації та контролю органів виконавчої влади з питань оборони в умовах воєнного або надзвичайного стану та при виникненні кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України.

Зокрема, Рада національної безпеки згідно зі ст.3 Закону України «Про Раду Національної безпеки і оборони України» від 05.03.1998 р. № 183/98-ВР (далі - Закон № 183/98-ВР) вносить пропозиції Президентові України щодо реалізації засад внутрішньої і зовнішньої політики у сфері національної безпеки і оборони; виконує функції координації та здійснення контролю за діяльністю органів виконавчої влади у сфері національної безпеки і оборони в умовах воєнного або надзвичайного стану та при виникненні кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України, а також, у відповідності до ст.4 цього Закону, приймає рішення щодо невідкладних заходів із розв`язання кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України.

Зазначені рішення згідно зі ст.10 Закону № 183/98-ВР вводяться в дію Указами Президента України та є обов`язковими до виконання.

Так, мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу.

Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Тобто, особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Закон "Про військовий обов`язок та військову службу" від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Статтею першою цього Закону передбачено, що змістом військового обов`язку є захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України. Військовий обов`язок є конституційним обов`язком, який включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Статтею другою Закону № 2232-XII визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом .

Статтею 19 Закону № 2232-XII встановлені загальні умови укладення контракту на проходження військової служби, як військовослужбовцями чоловічої так і жіночої статі з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.

Статтею 20 цього Закону передбачено, що на військову службу за контрактом приймаються громадяни, які пройшли професійно-психологічний відбір і відповідають установленим вимогам проходження військової служби.

Цією ж нормою встановлено, що особи рядового складу, які проходять строкову військову службу або військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту, військовозобов`язані, резервісти, які не мають військових звань сержантського, старшинського і офіцерського складу, та жінки з відповідною освітою віком від 18 до 40 років приймаються на військову службу за контрактом осіб рядового складу.

Як вбачається з матеріалів справи, з 03 квітня 2017 року ОСОБА_1 прийнято на роботу інженера енергоінспекції філії Центрального округу ПАТ «Миколаївобленерго» за трудовим договором, про що видано наказ № 450/к (а.с. 64-65). Наказом № 400 Міністерства оборони України 15 червня 2017 року її призвано на військову службу за призовом осіб офіцерського складу до Збройних сил України строком на 18 місяців та призначено на 1 курс перепідготовки та підвищення кваліфікації Національної академії сухопутних військ ім. Гетьмана Петра Сагайдачного у м. Львові (а.с. 9).

Згідно листа № 1235 від 16 червня 2017 року Новобузького РВК, «Про призов на військову службу», роботодавцю доручено вручити ОСОБА_1 повістку про призов на військову службу та забезпечити збереження за позивачем на час служби місця роботи та середнього заробітку (а.с. 10).

Наказам начальника Національної академії сухопутних військ ім. Гетьмана Петра Сагайдачного № 149 від 20 червня 2017 року, позивача було зараховано до списків особового складу та призначено на посаду слухача курсів перепідготовки та підвищення кваліфікації (а.с. 12).

За такого і відповідно до частини третьою ст. 119 КЗпП України, на весь час дії контракту за позивачем повинно було зберігатися місце роботи та посада у ПАТ «Миколаївобленерго», а тому у відповідача не було законних підстав для припинення з нею трудового договору за п. 3 ст. 36 КЗпП України.

Оскільки той, усупереч названих вимог закону і особистого волевиявлення працівника, вчинив протилежне, припинивши Наказом № 862/к від 19 червня 2017 року трудовий договір та звільнивши її з роботи за п. 3 ст. 36 КЗпП України (в зв`язку з призовом на військову службу) (а.с. 58), то її слід поновити на роботі з застосуванням правових наслідків такого, передбаченихх ст. 235 КЗпП України.

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги про те, що на час укладання контракту особливий період закінчився, а в країні відсутня кризова ситуація, що загрожує національній безпеці, не заслуговують на увагу.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів дійшов і суд 1 інстанції, то підстав для задоволення апеляційної скарги немає, а тому її слід відхилити.

Посилання в апеляційній скарзі на недоведеність факту порушення конституційних прав позивача, а відтак і відсутність підстав для поновлення його на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з врахуванням обставин даної справи, є необґрунтованими, оскільки проведене з порушенням вимог чинного законодавства звільнення позивача з посади свідчить про порушення його прав.

Таким чином, за наслідками розгляду справи суд першої інстанції ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213 - 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні, а наведені в апеляційній скарзі доводи не впливають на правильність цього рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Миколаївобленерго»- відхилити.

Рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 06 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: Н.В. Самчишина

О.І. Галущенко