Справа № 154/2334/17 Головуючий у 1 інстанції: Каліщук А.А.
Провадження № 22-ц/773/1600/17 Категорія: 59 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Федонюк С.Ю., Матвійчук Л.В.,

з участю: секретаря Губарик К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Володимир-Волинської міської ради про стягнення компенсації за втрату можливості отримання соціального житла та доходу від здачі в оренду жилого приміщення,

за апеляційною скаргою позивачки на рішення Володимир-Волинського міського суду від 17 жовтня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Володимир-Волинського міського суду від 17.10.2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1, покликаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила оскаржуване рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити.

Сторони будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явились, а тому колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи за їх відсутності відповідно до вимог ст. 305 ЦПК України.

У звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового засідання у відповідності до вимог ст. 197 ЦПК України не здійснюється.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін, виходячи з таких мотивів.

Статтею 1 ЦПК України передбачено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частина 1 та 2 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх субєктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Судом встановлено, що рішенням Володимир-Волинського міського народного суду від 05.12.1989 року ОСОБА_2 позбавлено батьківських прав відносно дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, дочки ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4. Вирішено передати дітей на піклування органам опіки та піклування (а.с.6).

Рішенням Володимир-Волинського міського суду від 11.03.1999 року ОСОБА_4 позбавлено батьківських прав відносно дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, дочки ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.7).

З довідки директора Володимир-Волинської спеціалізованої школи-інтернату від 09.10.2017 року №1250 судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 з 25.12.1989 року по 01.09.1999 року перебувала у даному навчально-виховному закладі як дитина позбавлена батьківського піклування (а.с.51).

З довідки служби у справах дітей виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради Волинської області від 10.03.2017 року вбачається, що позивачка ОСОБА_1 до направлення її у Володимир-Волинську школу-інтернат проживала та була зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.49).

Позивачка на час закінчення навчання у школі-інтернаті була співвласником квартири АДРЕСА_1 та була зареєстрована у цьому помешканні. Дана обставина нею в суді першої інстанції не оспорювалася.

Статтею 46 ЖК України в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що поза чергою жиле приміщення надається особам, які повернулися з державного дитячого закладу, від родичів, опікуна чи піклувальника, громадянам, незаконно засудженим і згодом реабілітованим, при неможливості повернення займаного раніше жилого приміщення.

Особам, які повернулись з державного дитячого закладу надається позачергово жиле приміщення, за умови неможливості їхнього повернення у раніше займане приміщення.

Звертаючись до суду з даним позовом позивачка ОСОБА_1 свої вимоги обґрунтовувала тим, що після закінчення школи-інтернату вона не могла повернутись у раніше займане житлове приміщення, оскільки там проживав її батько ОСОБА_4, який чинив їй перешкоди у користуванні житлом, а тому відповідач повинен був надати їй позачергово житло як дитині позбавленої батьківського піклування.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, як правильно встановлено місцевим судом, позивачка в порушення вимог ст. 60 ЦПК України не надала суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували створення її батьком перешкод у користуванні жилим приміщенням по вул. Шевченка 46/3 в м. Володимир-Волинському Волинської області, як на момент завершення навчання позивачки у школі-інтернаті, так і після завершення такого навчання у даному закладі. Позивачкою також не надано суду будь-яких доказів, що підтверджують неможливість повернення її у раніше займане житло. Навпаки, повернення в згадане житло є можливим (за умови, що позивачці дійсно чиняться перешкоди у користуванні ним) шляхом предявлення до суду позову про вселення в це жиле приміщення. Такого позову ОСОБА_1 не подавала, що можна розцінювати як її небажання повертатися у вказане житло, а не як неможливість такого повернення через обєктивні причини (відсутність житла, надання його іншим особам, тощо).

З огляду на те, що позивачка на момент закінчення школи-інтернату була забезпечена житлом, так як була співвласником квартири та залишалась зареєстрована в цій квартирі, а відтак у неї була і є можливість повернутися у дане помешкання. У звязку з цим висновок суду про відсутність правових підстав для забезпечення її позачерговим житлом на підставі ст. 46 ЖК України є правильним та узгоджується з нормами матеріального права та встановленими у справі обставинами.

На підставі викладених обставин, проаналізувавши матеріали справи та виходячи з предмета і меж заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалене місцевим судом рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 відповідає вимогам закону.

Суд в даному випадку правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається позивачка в апеляційній скарзі, були предметом дослідження місцевого суду та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Володимир-Волинського міського суду від 17 жовтня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: