АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючий суддя Оніщук М.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Майданець К.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_3,

представників позивача ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідача ОСОБА_6,

представників відповідача ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів, посилаючись на те, що перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 15.10.2010, який був зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції м. Києва, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис за № 578.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син - ОСОБА_9, батьками якого в свідоцтві про народження записані вона та відповідач у справі. На дату народження сина, вони з відповідачем проживали в квартирі АДРЕСА_1, яка належала батькам відповідача.

У зв'язку із погіршенням відносин, відсутністю взаєморозуміння їх шлюбні відносини з відповідачем припинились. Кожен із ним має діаметрально протилежні погляди на сім'ю. Так, відповідач постійно нехтує сімейними цінностями, такими як повага до дружини, піклування про створення в сім'ї доброзичливої сприятливої морально-психологічної атмосфери. В сім'ї часто виникали сварки, в ході яких відповідач нерідко висловлював на її адресу образи та принижував її гідність.

З 28.06.2016 вони з відповідачем проживають окремо і на її переконання збереження їх сім'ї в подальшому є неможливим.

Крім того, просить визначити місце проживання їх малолітнього сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом із нею, оскільки проживання дитини саме з матір'ю є для дитини більш прийнятним, при цьому просила врахувати також і те, що відповідач хоча і має постійний заробіток та матеріальне забезпечення, є емоційно не врівноважений, грубий та схильний до образ, має схильність до вживання спиртних напоїв, що може негативно вплинути на вихованні малолітнього сина.

Просить також стягнути з відповідача аліменти на утримання сина.

В подальшому, ОСОБА_3, в заяві від 03.02.2017, уточнила позовні вимоги та просила суд окрім розірвання шлюбу, визначення місця проживання сина з нею та стягнення на її користь аліментів, вирішити питання про відібрання дитини у відповідача.

Відповідач ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічним позовом про визначення місця проживання дитини з ним, мотивуючи свої вимоги тим, що після укладення шлюбу вони з позивачкою проживали разом в квартирі АДРЕСА_1, однак внаслідок значного погіршення стосунків з червня 2016 року вони почали проживати окремо. 28.06.2016 позивачка залишила їх постійне місце проживання в квартирі АДРЕСА_1 та переїхала проживати в квартиру своїх батьків, які мешкають по АДРЕСА_3.

З листопада 2016 року малолітній син проживає разом із ним в квартирі АДРЕСА_1 і він повністю опікується малолітнім сином, займається його утриманням та вихованням. Крім того, він має своє житло, має постійне місце роботи, позитивно характеризується за місцем роботи, має можливість забезпечити гармонійний та всебічний розвиток дитини. Оскільки позивачка вихованням та утриманням малолітнього сина не цікавиться, відповідач просить суд визначити місце проживання сина з ним.

Під час розгляду справи ОСОБА_3 подала до суду письмову заяву, підтриману її представниками в судовому засіданні, в якій просила позов в частині вимог про відібрання дитини залишити без розгляду (т. 1 а.с. 177).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05.10.2017 позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів, задоволено частково.

Розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, зареєстрований 15.10.2010 у відділі реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції м. Києва, актовий запис № 578.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про відібрання дитини, залишено без розгляду.

У задоволенні іншої частини заявлених вимог відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини, задоволено.

Визначено місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком ОСОБА_6 за адресою - АДРЕСА_1 (Т.2, а.с. 38-48).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати в частині відмови в задоволенні її вимог про визначення місця проживання дитини і стягнення аліментів та в частині задоволення зустрічних вимог і в цих частинах ухвалити нове рішення про задоволення її вимог про визначення місця проживання дитини з нею та стягнення на її користь аліментів на утримання дитини та відмови у задоволенні зустрічних вимог.

Вважає, що суд дійшов хибного висновку про те, що після фактичного припинення шлюбних відносин син проживав з відповідачем. Також є необґрунтованими висновки суду щодо того, що вона не виконує своїх батьківських обов'язків. Крім цього, суд в порушення вимог закону, не встановивши виняткових обставин розлучив малолітню дитину з матір'ю, що є неприпустимим.

В судовому засіданні ОСОБА_3 та її представники підтримали апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просили її задовольнити.

Відповідач та його представники в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували за її безпідставністю та необґрунтованістю і просили рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалене з додержанням вимог закону.

Третя особа, яка належним чином повідомлялась про розгляд справи, не направила для участі у справі свого представника, а тому колегія суддів визнала за можливе розглянути справу за відсутності представника третьої особи, оскільки його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення сторін та їх представників, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Рішення суду в частині розірвання шлюбу та залишення без розгляду вимог ОСОБА_3 про відібрання дитини, сторонами не оскаржено.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні первісних вимог про визначення місце проживання дитини з матір'ю та задовольняючи зустрічні позовні вимоги про визначення місця проживання дитини з батьком, суд першої інстанції виходив з того, що з часу фактичного припинення шлюбних відносин малолітній син сторін постійно проживає з батьком, який дбає про нього і забезпечує належний розвиток дитини, в той час як мати залишивши спільне місце проживання самоусунулась від виконання батьківських обов'язків по відношенню до дитини. Відмовляючи у задоволенні первісних вимог про стягненні аліментів суд виходив з того, що оскільки місце проживання дитини визначено з батьком, то підстави для стягнення аліментів на користь матері відсутні.

Вказані висновки суду є законними і обґрунтованими, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається та вірно встановлено судом першої інстанції, що подружжя перебувало в зареєстрованому шлюбі з 15.10.2010. Від шлюбу сторони мають дитину - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2

Оскаржуваним рішенням суду шлюб між сторонами розірвано і в цій частині рішення суду ніким не оскаржено.

Судом встановлено, що подружжя разом з дитиною проживали за адресою: АДРЕСА_1.

У червні 2016 року відповідачка ОСОБА_3 пішла з сім'ї та переїхала проживати в квартиру до своїх батьків у м. Києві, де і проживає до цього часу.

В суді апеляційної інстанції позивачка також пояснила, що квартира АДРЕСА_3, приватизована і їй належить ј частка вказаної квартири. З кінця червня 2016 року між подружжям фактично були припинені шлюбні відносини і вона разом з сином переїхала на постійне місце проживання до квартири АДРЕСА_3 що не заперечувалось відповідачем. До 30.11.2016 син проживав разом з нею у вказаній квартирі, проте з 30.11.2016 почав проживати разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1, що не заперечувалось останнім.

Факт проживання дитини разом з батьком за вказаною адресою також підтверджується Висновком органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини (протокол засідання Комісії № 2 від 08.02.2017) від 16.02.2017 (Т.1, а.с. 174-175).

Також судом, на підставі наявних у справі доказів, встановлено, що відповідач ОСОБА_6 працює, за місцем роботи характеризується позитивно (Т.1, а.с. 170).

Відповідно до відповіді адміністрації Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2 Дніпровського району м. Києва» від 07.02.2017 № 145 на запит Служби у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації - дитина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 мешкає за адресою: АДРЕСА_1 та знаходиться під наглядом дільничного лікаря педіатра, останнім часом амбулаторні огляди дитини здійснювалися лікарем педіатром в присутності батька (Т.1, а.с. 167).

З висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини від 16.02.2017 також вбачається, що малолітній ОСОБА_9 проживає разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1. В квартирі створені належні умови для проживання, хлопчик має все необхідне для виховання та розвитку. З жовтня 2016 року малолітній відвідує дошкільний навчальний заклад Дніпровського району м. Києва. Протягом перебування дитини в дошкільному навчальному закладі дитиною опікується батько, приводить та забирає дитину, відвідує батьківські збори, цікавиться поведінкою та досягненням сина (Т.1, а.с. 174-175).

З наявних у справі письмових доказів та з пояснень сторін і їх представників вбачається, що між подружжям склалися конфліктні, неприязні стосунки.

Вирішуючи даний спір суд першої інстанції обґрунтовано та правомірно послався на норми сімейного законодавства, які визначають умови та порядок визначення місця проживання дитини, а також обґрунтовано застосував норми міжнародного права.

Так, у відповідності до ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь в її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права чинити перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, спілкування з дитиною та приймати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно із ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Також, ст. 160 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Частиною 1 ст. 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Слід зазначити, що не дивлячись на неможливість з'ясування судом думки дитини щодо проживання з батьком або матір'ю, з огляду на її вік, в даному випадку судом не встановлено підстав визначених законом, які б унеможливлювали проживання (продовження проживання) дитини з батьком.

Відповідно до ст.ст. 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї разом з батьком або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Статтею 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Згідно Висновку Служби у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 16.02.2017 № 1306/41/3/103 Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з батьком ОСОБА_6, на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини (протокол № 2 від 08.02.2017) (Т.1, а.с. 174-175).

Вирішуючи вимоги сторін про визначення місця проживання дитини, суд першої інстанції обґрунтовано врахував наступне.

Частинами 6, 8 ст. 7 СК України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно положень ст. 9 вказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов'язок другого батька надати можливість для такого спілкування.

Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що у випадку, коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини.

Судом цілком обґрунтовано встановлено, що під час спільного проживання сторін по справі, як мати, так і батько, піклувались про свого малолітнього сина, придбаваючи речі та продукти харчування, здійснюючи оплату послуг та проявляючи турботу про здоров'я дитини, а також виконували всі інші батьківські обов'язки.

Разом з тим, після переїзду матері на інше місце проживання (в квартиру де проживають її батьки та частка якої належить їй на праві власності), малолітня дитина, яка не тривалий час проживала з матір'ю, з листопада 2016 року постійно проживає з батьком, який повністю здійснює опіку над дитиною, доглядає сина, утримує його, піклується його здоров'ям.

Враховуючи фактичні обставини справи, наявні у справі докази в їх сукупності, пояснення подружжя і їх ставлення до інтересів дитини (реальні дії та вчинки), суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що визначати місце проживання дитини ОСОБА_9 у даний час необхідно, виходячи виключно з інтересів дитини, враховуючи при цьому прив'язаність дитини до одного з батьків, його вік та потреби у повсякденному житті.

Так, встановлено, що дитина тривалий час проживає з батьком, який забезпечую належні умови проживання, виховання та розвиток дитини. Відповідач має постійне місце роботи, стабільний заробіток, позитивно характеризується за місцем роботи. Будь-яких доказів, що свідчили б про те, що визначення місця проживання дитини разом з відповідачем може зашкодити інтересам дитини, в ході розгляду справи не здобуто.

При цьому, слід зауважити, що Конвенція про права дитини у пункті 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовими рішеннями, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до вимог Декларації прав дитини від 20.11.1959, в якій міститься принцип 6, дитина може бути розлучена з матір'ю лише у винятковій ситуації.

Проте даний принцип не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст. 141 СК України, так і зі змісту Конвенції про права дитини.

Поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Обмеження у цьому разі стосується тільки місця проживання дитини до досягненню нею віку 14 років.

Сімейне законодавство не виключає визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком незалежно від віку дитини, якщо маються обставини, за яких дитині краще проживати з батьком, ніж з матір'ю.

В даному випадку вік дитини не дозволяє в повній мірі визначити його особливу прихильність до кожного з батьків.

Разом з цим, відповідач надав суду відповідні докази того, що з урахуванням його доходів, особистих якостей, обставин його життя, особливостей його відносин з дитиною, саме він має перевагу перед матір'ю дитини при визначенні місця її проживання.

В той час як позивачка жодних доказів своїх переваг перед батьком дитини при визначенні місця проживання дитини суду не надала, окрім пояснень, що вона як мати має перевагу перед батьком при вирішенні даного питання.

При цьому, слід зазначити, що надаючи пояснення в суді апеляційної інстанції позивачка вказувала на те, що відповідач чинить їй перешкоди у спілкуванні дитини, однак жодних доказів цьому не надала. На запитання суду про те, які дії нею вчиненні задля усунення цих перешкод, зокрема, чи зверталася вона з цього приводу до органу опіки та піклування, позивачка однозначної відповіді не надала, а також не надала доказів звернення до органу опіки і піклування з приводу чинення їй перешкод у спілкуванні з дитиною.

Поведінка позивачки, яка тривалий час не виконує свої батьківські обов'язки щодо дитини, не намагалася з нею часто бачитись і приймати участь у її житті, викликає обґрунтований сумнів у її належній поведінці щодо подальшого виконання нею своїх батьківських обов'язків, а також обґрунтовані побоювання того, що дитина отримає від неї належну увагу, турботу, розвиток та захист.

Під час розгляду справи судом першої інстанції, в судовому засіданні була допитана психолог Козинська, яка здійснювала вивчення психологічного стану хлопчика ОСОБА_9, 2013 р.н., і яка пояснила, що оскільки дитина тривалий час проживає спільно з батьком, має вже сталі зв'язки в дошкільному закладі, має своє оточення і змінювати місце проживання дитини, в ситуації, яка склалася в родині Мильнікова-Смірнової, на теперішній час не можна. За її роботою з дитиною, психолог зробила висновок про те, що хлопчика краще залишити на проживання спільно з батьком, проте мати обов'язково повинна бути присутньою в житті дитини.

Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини.

Інтереси дитини захищаються передусім, і не лише національним законодавством, але й нормами міжнародного права. Слід звернути увагу на положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Частина 3 ст. 9 Конвенції проголошує правило про те, що держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

При вирішенні даного спору суд першої інстанції обґрунтовано застосував положення Конвенції про права дитини, яка є міжнародним договором і саме її норми повинні застосовуватися судом, як частина національного законодавства.

Європейський суд з прав людини в своїй практиці керується саме вищезгаданими приписами Конвенції та покладає в основу своїх рішень принцип дотримання «якнайкращих інтересів дитини».

З огляду на вищеаналізовані норми національного та міжнародного законодавства та враховуючи фактичні обставини справи і наявні в ній докази в їх сукупності, судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що батько здійснює належний догляд за дитиною, турбується про неї та в повному обсязі забезпечує належний її розвиток і виховання. Обставин, за яких малолітній син сторін не міг би продовжувати проживати з батьком судом не встановлено.

Підсумовуючи викладене, слід зазначити, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Твердження проте, що суд, в порушення вимог закону, не встановивши виняткових обставин, розлучив малолітню дитину з матір'ю, є необґрунтованими, адже суд врахувавши рівні права обох батьків, фактичні обставини справи та, в першу чергу інтереси дитини, лише визначив місце проживання дитини з батьком, що не може розцінюватися як розлучення дитини з матір'ю, яка має такі ж права що й батько, а відтак, маючи бажання, може займатися вихованням та розвитком дитини на рівні з батьком.

Також є необґрунтованими посилання апелянта на ту обставину, що відповідач постійно чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною, оскільки дані обставини не доведені, а також не можуть вплинути на визначення місця проживання дитини та не позбавляють позивача права на звернення до органу опіки та піклування або до суду з вимогою про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способу у вихованні дитини.

З огляду на наведене вище, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення, яке спрямоване на захист якнайкращих інтересів дитини.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, з огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

В.А.Шебуєва