Справа № 462/2069/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Колодяжний С.Ю.
Провадження № 22-ц/783/2994/17 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 09 березня 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом зобов'язання ОСОБА_2 звільнити цегляний гараж загальною площею 28 кв.м, що розташований на АДРЕСА_1, позначений в технічному паспорті від 15.03.2001 року літерою «Г», від належного йому майна: автомобіля марки ВАЗ-2106, номерний знак НОМЕР_1 та автопричіпа, номерний знак НОМЕР_2.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено, усунуто ОСОБА_3 перешкоди в користуванні майном шляхом зобов'язання ОСОБА_2 звільнити цегляний гараж загальною площею 28 кв.м, що розташований на АДРЕСА_1, позначений в технічному паспорті від 15.03.2001 року літерою «Г», від належного йому майна: автомобіля марки ВАЗ-2106, номерний знак НОМЕР_1 та автопричіпа, номерний знак НОМЕР_2.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 551,20 грн. судового збору.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_2,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що у жовтні 1985 року було завершено будівництво гаражу біля належного відповідачу та його матері, ОСОБА_5, житлового будинку у АДРЕСА_1. На початку будівництва гаражу його мати запропонувала на місці старого дерев'яного сараю побудувати цегляну літню кухню, яка була зведена також у жовтні 1985 року. Після виходу на пенсію ОСОБА_5 вирішила продати 1/2 частину частину будинку. Перед тим як укласти договір купівлі - продажу частини будинку, відповідач із своєю матір'ю украли договір від 25.02.1986 року, посвідчений державним нотаріусом Другої Львівської ДНК про обмін частинами будинку. За цим договором, 1/2 частини будинку (південна частина), що належала ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 02.03.1979 року, а саме: кімната 13,4 кв.м., кухня площею 7,8 кв.м., позначені в плані, виготовленому Львівським МБТІ 16.07.1977 року, цифрами (1-3) і (1-2), підвал під цифрою ІІ, дерев'яний сарай під літ. «Ж», перейшла в користування ОСОБА_5, а її частина будинку перейшла в користування відповідача. Після цього, між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі - продажу від 13.03.1986 року, за яким у користування останнього перейшла 1/2 частина будинку. Апелянт зазначає, що спірний гараж та літня кухня були побудовані за рахунок його коштів на частині земельної ділянки, де знаходилася належна йому частина будинку, і цими приміщеннями він продовжує користуватись по сьогоднішній день, так як в гаражі зберігається автомобіль, а в літній кухні знаходяться його речі. А відтак, не погоджується із розпорядженням виконавчого комітету Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради народних депутатів від 19.12.1997 року № 873, в частині надання дозволу ОСОБА_5 експлуатувати гараж «Г» та літню кухню «Ж». Крім цього вважає, що він також є власником спірного гаражу за давністю володіння, адже вже більше тридцяти років безперервно та безперешкодно ним користується, а тому права позивачки не порушуються. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог. Кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Задовольняючи позовні вимоги про зобов'язання ОСОБА_2 звільнити цегляний гараж загальною площею 28 кв.м, що розташований на АДРЕСА_1, позначений в технічному паспорті від 15.03.2001 року літерою «Г», від належного йому майна: автомобіля марки ВАЗ-2106, номерний знак НОМЕР_1 та автопричіпа, номерний знак НОМЕР_2 суд першої інстанції виходив з того, що права позивача, як співвласника спірного цегляного гаража порушені, що відповідно до правил ст.391 ЦК України є підставою для усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном за обраним нею способом захисту порушеного права.

Колегія суддів з такими висновками суду погоджується з врахуванням наступного.

Відповідно до ст. ст. 328, 331 ЦК України право власності набувається на підставах, що незаборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_3 є власником 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною приналежних до нього господарських будівель, в тому числі цегляного гаража, позначеного в технічному паспорті на житловий будинок від 15.03.2001 року літерою «Г», що стверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом №601229 від 01.11.2013 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності НОМЕР_4, копією технічного паспорта (а.с.3, 4-5, 6-7).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна НОМЕР_3 від 03.08.2016 року співвласником іншої 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною приналежних до нього господарських будівель, в тому числі цегляного гаража, є ОСОБА_4

Заявою ОСОБА_4, яка є співвласником ? частини житлового будинку і приналежних до нього господарських споруд, в тому числі і спірного гаража, підтверджується її згода на користування гаражем лише ОСОБА_3, тобто, співвласники погодили між собою порядок користування спільним майном.

Як встановлено судом першої інстанції відповідач ОСОБА_2 з 1985 року зберігає у спірному гаражі автомобіль марки ВАЗ-2106, номерний знак НОМЕР_1, та автопричіп, номерний знак НОМЕР_2, які знаходиться в спірному гаражі по теперішній час, чого апелянт не заперечував в суді апеляційної інстанції.

Судом встановлено, що позивачка зверталася до відповідача з вимогою про звільнення гаража від його майна: автомобіля і причепа, але ОСОБА_2 відмовляється зробити це добровільно, про що він підтвердив в листі, адресованому позивачці.

Згідно із ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тобто, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.п. 33, 35, 36 постанови від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з того, що відповідно до положень ст.ст. 355-358 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України відповідач не надав суду правовстановлюючих документів, належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності користування спірним гаражем.

Належність ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві власності спірного гаражу апелянтом не спростовано належними та допустимими доказами, їх право власності на спірний гараж не скасовано, зі свідоцтва про право на спадщину за законом, яким підтверджується набуття ОСОБА_3 у власність частини спірного гаража, вбачається, що ОСОБА_3 успадкувала ? частину житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною приналежних до нього господарських будівель, який розташований у АДРЕСА_1, свідоцтво недійсним чи незаконним в судовому порядку не визнавалось, а відтак є чинним. Слід зазначити, що свідоцтво про право на спадщину за законом відповідачем не оспорювалося.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції вірно виходив із положень ст.ст.319, 321, 391 ЦК України щодо захисту права власності позивача шляхом усунення перешкод у здійсненні нею користування та розпорядження спірним гаражем.

Така позиція суду відповідає положенням ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 1 до Конвенції» щодо дотримання принципів непорушності права приватної власності, в тому числі на безперешкодне користування та розпорядження власником належним йому майном.

Жодних доказів, які б свідчили про те, що відповідач на законних підставах користується спірним майном, яке на праві спільної власності належить позивачці ОСОБА_3 та ОСОБА_4, апелянтом не надано, відсутні такі і в матеріалах справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірний гараж та літня кухня побудовані апелянтом і за його кошти є голослівними, оскільки всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України не підтверджені належними та допустимими доказами.

Оскарження відповідачем розпорядження виконавчого комітету Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради №873 від 24.11.1997 року, яким надано дозвіл на експлуатацію спірного гаражу не спростовує правильних висновків судку першої інстанції, оскільки ОСОБА_3 набула право власності не на підставі оскаржуваного рішення, а в порядку спадкування.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 09 березня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.