Справа № 369/4361/16-ц Головуючий у І інстанції Дубас Т. В.
Провадження № 22-ц/780/4887/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 4 21.11.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

21 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого: Лівінського С.В.

суддів: Березовенко Р.В.

ОСОБА_2

за участю секретаря судового засідання Вергелес О.А.

розглянувши справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_5 про поділ майна подружжя та стягнення компенсації за апеляційними скаргами ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 серпня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з наведеним позовом до ОСОБА_4

З урахуванням зміни позовних вимог, просила суд поділити спільне сумісне майно подружжя, що складається з квартири АДРЕСА_1 та автомобіля Volkswagen TRANSPORTER, реєстраційний номер НОМЕР_1 білого кольору. Виділити їй із спільного майна подружжя та визнати за нею право особистої приватної власності на 2/3 частки спірної квартири, стягнути із ОСОБА_4 на її користь грошову компенсацію вартості належну їй частки у спільному майні в розмірі 204500 грн та судовий збір і витрати за проведення експертизи в розмірі 6300 грн.

Відповідачем ОСОБА_4 до суду було подано зустрічну позовну заяву про стягнення з ОСОБА_3 на його користь грошової компенсації вартості його частки у спільному майні в розмірі 51771,50 грн та судових витрат.

В обґрунтування зустрічного позову, посилався на те, що за час спільного подружнього життя з відповідачем за спільні кошти придбали майно, яке є спільною сумісною власністю, а саме меблі на загальну суму 91868 грн та техніку на загальну суму 11675 грн, а всього загальною вартістю 103543 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суд Київської області від 01 серпня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на її користь в порядку поділу майна подружжя компенсацію вартості автомобіля Volkswagen T5 Transporter в розмірі 73500 грн. Розподілено судові витати. В решті вимог позову відмовлено. В зустрічному позові ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просила в частині стягнення грошової компенсації вартості автомобіля рішення суду скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення про стягнення з відповідача грошової компенсації вартості її частки у спільному майні в розмірі 204500 грн, судового збору та витрат за проведення авто товарознавчої експертизи в розмірі 6300 грн. Посилалася на порушення судом вимог ст. 70 СК України та вважала вимоги про відступ від рівності часток при поділі майна сторін законними та зумовленими обставинами визначеними положеннями ч. 2, 3 ст. 70 СК України, які суд проігнорував.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просив рішення суду скасувати та постановити нове рішення про задоволення зустрічних позовних вимог. Посилався на вирішення судом справи з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неправильного дослідження та оцінки доказів по справі. Просив визнати розписку про дарування грошей належним доказом та встановити, що спірний автомобіль був куплений у шлюбі за його особисті кошті, подаровані йому батьками та визнати автомобіль його особистою власністю.

В судове засідання третя особа не зявилася, про дату та час розгляду справи повідомлена у відповідності з положеннями ч. 5 ст. 74 ЦПК України, що відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла такого.

Відповідно до статті 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно закону.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте рішення суду першої інстанції, на думку колегії суддів, не повністю відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що 14 червня 2003 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб.

Від шлюбу сторони мають двох дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які проживають разом із позивачем.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 09 грудня 2014 року шлюб між сторонами було розірвано. Прізвище позивача було змінено на дівоче «Савченко».

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 вересня 2015 року було задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів.

В подальшому, у звязку з реєстрацією шлюбу позивачем за первісним позовом її прізвище було змінено на «Криворота».

Під час шлюбу, а саме 09 квітня 2013 року, сторонами було набуто у власність транспортний засіб автомобіль Volkswagen TRANSPORTER, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер шасі (кузова рами), WV1ZZZ7HZ9H110834, який був зареєстрований за ОСОБА_4

В подальшому даний автомобіль був відчужений ОСОБА_4 на підставі довідки-рахунок серії ВІА № 806449 від 07 листопада 2014 року на користь ОСОБА_5 за 147 000 грн.

Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до п. п. 22, 23, 24, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляду справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року за № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені

грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи

законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в

інтересах сім'ї. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Пунктом 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляду справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року за № 11 судам роз"яснена рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. ст. 57, 212 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відео записів, висновків експертів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Статтею 58 цього ж кодексу, передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позову ОСОБА_3 щодо поділу спірної квартири суд першої інстанції виходив з того, що згідно правовстановлюючих документів власником даного майна є третя особа ОСОБА_5, і належних та допустимих доказів того що дане майно, є спільним сумісним майном подружжя сторони не надали. З цих самих підстав суд першої інстанції відмовив й в задоволені зустрічного позову ОСОБА_4 Крім того, районний суд ухвалюючи рішення про стягнення компенсації вартості автомобіля виходив з того, що всилу ст. 60 СК України дане майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності. А отже кожному з них належить по 1/2 автомобіля Volkswagen TRANSPORTER. Підстав для відступлення від рівності часток сторін у спільній сумісній власності, визначених ч. 2, 3 ст. 70 СК України не встановлено.

Розглядаючи даний спір колегія суддів прийшла до висновку, що, не зважаючи на доводи апеляційних скарг сторін, районний суд в наведеній частині повно та всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку всім доказам по справі щодо їх належності, допустимості та достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, в тому числі і тим, на які посилалися апелянти та обґрунтовано відмовив у задоволенні частини позовних вимог ОСОБА_3, щодо збільшення її частки у спільному майні подружжя та поділі спірної квартири , а також у задоволені зустрічного позову ОСОБА_4.

Всупереч твердженням апелянта ОСОБА_4, в порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, ним не доведено перед судом обставин, на які він посилалася як на підставу своїх позовних вимог та заперечень проти позову ОСОБА_3

Щодо, долученої ОСОБА_4 до апеляційної скарги копії розписки, то вона теж не може бути визнана належним та допустимим доказом в розумінні вимог ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_4, на думку колегії суддів, не мають правового підґрунтя і висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Не зважаючи на твердження ОСОБА_3, в апеляційній скарзі нею

не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що відповідач ухилявся від забезпечення фізичного, духовного, розвитку неповнолітніх дітей, а розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для їх фізичного, духовного розвитку та лікування.

Обґрунтованим за наведеного, не зважаючи на твердження сторін, районним судом спірний автомобіль визнано спільною сумісною власністю колишнього подружжя, та встановлено, що кожному з них належить по 1/2 частині цього автомобіля.

Разом, з тим ухвалюючи рішення про стягнення компенсації вартості автомобіля Volkswagen T5 Transporter, районний суд залишив поза увагою і не дав належної оцінки висновку експерта № 8701 від 2 листопада 2016 року, що має істотне значення для правильного вирішення справи і яким ринкова вартість спірного автомобіля, станом на день його продажу 07 листопада 2014 року встановлена в розмірі 248751,33 грн.

У звязку з непогодженням представника ОСОБА_4М з висновком експерта, колегією суддів судовому засіданні, на виконання вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України, з метою сприяння всебічному і повному зясуванню обставин справи, з'ясуванню обставин справи особам, які брали участь у справі та сприянню здійсненню їхніх прав, роз'яснено їх права та обов'язки, попереджено про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій та сприяв здійсненню їхніх прав. Не зважаючи на це, клопотань по справі заявлено не було.

Тому, колегія судів, вважає за необхідне рішення районного суду в наведеній частині змінити та стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 в порядку поділу майна подружжя компенсацію вартості спірного автомобіля в розмірі 124375,67 грн.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм цивільного або циівільно-процесуального законодавства, апеляційні скарги не містить, тому в решті рішення належить залишити без змін.

Стаття 88 ЦПК України передбачає, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Тому з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню судові витрати у вигляді ставки судового збору в розмірі 753,5 грн та витрати з проведення судової автотоварознавчої експертизи у розмірі 6300 грн.

Керуючись ч. 3 ст. 209, ст. 218, ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309 ст. ст. 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 серпня 2017 року змінити в частині стягнення компенсації вартості автомобіля.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІПН: НОМЕР_2) на користь ОСОБА_3 (ІПН: НОМЕР_3) в порядку поділу майна подружжя компенсацію вартості автомобіля Volkswagen T5 Transporter в розмірі 124375,67 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІПН: НОМЕР_2) на користь ОСОБА_3 (ІПН: НОМЕР_3) судовий збір в розмірі 753,5грн та витрати на проведення судової експертизи в розмірі 6 300 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий С. В. Лівінський

судді: Р. В. Березовенко

ОСОБА_2