Справа № 454/2175/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Дулебко Н.І.
Провадження № 22-ц/783/2840/17 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представників ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

ОСОБА_4,представника ПАТ «Кредобанк» - Яцинич Я.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20 лютого 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Кредобанк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та простроченої комісії за адміністрування кредиту, розмір яких з врахуванням уточнень позовних вимог становить: заборгованість в розмірі 23341,28 доларів США та 660 грн.

ОСОБА_2 звернулась в суд із зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» про визнання недійсним п.2.1 кредитного договору № 53/ЗЛ/МЖК від 16.02.2006 року, укладеного між ОСОБА_2 та АТ «Кредит Банк (Україна)», правонаступником якого є ПАТ «Кредобанк», у частині надання кредиту в доларах США; визнання кредитного договору № 53/ЗЛ/МЖК від 16.02.2006 року таким, що укладений в національній валюті України - гривні, а саме, в сумі 239700 грн. на умовах, визначених у договорі.

Заочним рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 29 жовтня 2015 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 21111,05 доларів США що в еквіваленті до гривні становить 483157,86 грн., пеню в розмірі 262,97 доларів США, що в еквіваленті до гривні становить 6018,46 грн. та 420,00 грн. комісії. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» 3654,00 грн. судового збору.

Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 17 травня 2016 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Сокальського районного суду Львівської області від 29 жовтня 2015 року задоволено. Заочне рішення Сокальського районного суду від 29 жовтня 2015 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості скасовано. Справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості передано для розгляду в Сихівський районний суд м. Львова.

Оскаржуваним рішенням позов Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» заборгованість у розмірі 21722,30 долари США та 40786 (сорок тисяч сімсот вісімдесят шість) гривень 90 (дев'яносто) копійок.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Кредобанк» витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, у розмірі 8688 (вісім тисяч шістсот вісімдесят вісім) гривень 45 (сорок п'ять) копійок.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» про визнання окремих частин кредитного договору недійсними відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_2,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що позичальник на руки в касі банку кошти в розмірі 47 000,00 доларів США не отримував, продаж (конвертацію) на національну валюту не здійснював та з копією меморіального ордеру вперше ознайомився, отримавши копію позовної заяви та доданих до неї копій документів. А тому, кошти в розмірі 47 000 доларів США банк фактично позичальнику не перераховував, а на поточний рахунок позичальника, відкритий в банку в національній валюті №11 АТ «Кредит Банк (Україна)» йому було перераховано 239700,00 грн., які в свою чергу, в цей же день були перераховані позичальником на виконання укладеного договору купівлі квартири. На підтвердження цих обставин зазначає, що як вбачається з копії заяви на видачу готівки, на ній відсутній відбиток штампу банку на підписі відповідального виконавця, відсутній номер примірника, а підпис в тому числі, позичальника в силу неякісної ксерокопії ідентифікувати не надається за можливе, в тому числі і на заяві на зарахування коштів на поточний рахунок. Крім того, п. 5.16. Інструкції про порядок організації та здійснення валютно-обмінних операцій на території України, затвердженої Постановою правління НБУ № 502 від 12.12.2202 року, зазначено, що з метою ідентифікації фізичної особи-резидента, яка здійснює валютно-обмінну операцію, зазначену в абзацах другому, третьому, п'ятому, шостому пункту 1.2 цієї Інструкції, на суму, що перевищує еквівалент 50 000 гривень, у квитанції за формою N 377-К мають зазначатися такі реквізити: прізвище, ім'я, по батькові особи, яка здійснює таку операцію, дата народження, серія та номер паспорта (іншого документа, який посвідчує особу), дата видачі та орган, що його видав, місце проживання, ідентифікаційний номер згідно з Державним реєстром фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів. Однак зазначеного документу за формою № 377-К (додаток № 12 до Інструкції) позивачем не надано, що підтверджує той факт, що готівкова валюта позичальнику не видавалась та в касі банку не обмінювалась. Апелянт вважає, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець не повідомив її у письмовій формі про всі умови кредитування, що вбачається з копії графіка погашення кредиту без ідентифікації виконавця цього документа із сторони банку, з яким позичальника ознайомлено після підписання кредитного договору, а саме 17.02.2006 р. (кредитний договір укладений 16.02.2006 pоку), тобто не перед, а після укладання договору, про що свідчить дата та підпис позичальника на кожній сторінці графіка. Даний документ не містить інформації, передбаченої ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та в додаток розрахований таким чином, що позичальник має сплатити за кредитом всього платежів на суму 43359, 68 доларів США та 10 800,00 грн. При цьому графік не стикується з розрахунком суми позову в частині сум до оплати згідно графіку з сумами до оплати згідно розрахунку. Також вважає, суд першої інстанції не дослідив та не переконався у тому, чи забезпечувався кредитний договір іпотекою, хоча такий параметр забезпечення вказаний співробітником банку в розділі 14 анкети-заяви позичальника, та зробив передчасний та помилковий висновок про те, що у разі незгоди з умовами кредитного договору, споживач міг скористатись своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого, останній має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Оскільки кредит забезпечений іпотекою, позичальник такого права на відкликання позбавлений. Апелянт звертає увагу суду, що в порушення ст. 6 Декрету «Про систему валютного регулювання операцій і контролю» банк не укладав договір на розрахунково-касове обслуговування з клієнтом. Тобто, кредитно-валютний договір не виконаний у повному обсязі банком, а грошові кошти були видані за кредитним «гривневим» договором. Також у наявному на час укладення спірного кредитного договору Додатку до письмового Дозволу НБУ на право здійснення валютних операцій, ПАТ «Кредобанк» не мав права на здійснення валютних операцій з готівковою іноземною валютою поза межами поточного рахунку клієнта банку, оскільки генеральна ліцензія та письмовий дозвіл НБУ не надавав права банку на проведення таких валютних операцій, відтак дії банку здійснювались поза межами ліцензії на право здійснення валютних операцій з готівковою іноземною валютою по рахункам, відмінними від поточного. Отже, відповідач за первісним позовом вважає, що пункт.3.9 кредитного договору щодо погашення кредиту на рахунок № 2909 є недійсним з відповідними правовими наслідками, передбаченим ЦК України та позичальника було введено в оману щодо права банку на проведення операцій з готівковковою іноземною валютою на умовах, вказаних в договорі.

Крім того, наслідком незарахування коштів по погашенню кредиту на власний поточний рахунок з укладанням відповідного договору на його обслуговування унеможливлює позичальнику на свій розсуд здійснювати платежі та впродовж всього терміну дії договору (180 місяців) з безперервною періодичністю зобов'язує щоразу проводити погашення кредиту, оскільки пропущення терміну, в тому числі з об'єктивних причин (відпуск, відрядження, лікарняний) призводить до негайного порушення умов договору та надає підстави банкам використати даний факт на свою користь (пеня, штраф, дострокове повернення кредиту, тощо), а також дозволяє банку зараховувати кошти на свій розсуд.

Апелянт зазначає, що на меморіальному ордері № 347965 зазначені дата 17 лютого 2006 року, банк платника - ПАТ «Кредобанк», банк отримувача - ПАТ «Кредобанк», призначення платежу: надання кредиту (ОСОБА_2) відповідно до кредитного договору 53/ЗЛ/МЖК від 17.02.2006 року (кредитний договір має номер 53/ЗЛ/МЖК від 16.02.2006 року). Разом з тим, кредит видавався, як зазначено в кредитному договорі, - AT «Кредит Банк (Україна)» та 17 лютого 2006 року не можливо було встановити майбутню назву банку. В матеріалах справи до позовної заяви позивачем за первісним позовом долучена копія Статуту ПАТ «Кредобанк», із змісту загальних положень якого випливає, що банк з моменту видачі кредиту змінював назву двічі, спочатку на ВАТ «Кредобанк», а з 26.11.2009 року на ПАТ «Кредобанк». Відтак, 17.02.2006 року в день складання первинного документу не міг бути банком з останньою назвою ПАТ «Кредобанк» та посилання на кредитний договір № 53/ЗЛ/МЖК від 17.02.2006 року не відповідає дійсній даті укладання договору, а саме 16.02.2006 року. В доповнення до вищенаведеного, позичальнику був відкритий зовсім інший поточний рахунок в доларах СІІІА, а саме № 411, про що свідчить долучена банком заява позичальника про закриття поточного рахунку (валюта рахунку 840,00 USD) від 16.10.2013 року з відміткою банку (печаткою) та підписом уповноваженої особи банку про закриття цього рахунку. Двох поточних рахунків в доларах США в одному і тому ж банку на одну і ту ж фізичну особу апріорі бути не може. Вважає, що входячи з вищенаведеного, позивачем за зустрічним позовом доведена та обставина, що кредит фактично видавався в національній валюті в сумі 239 700,00 гривень, що тягне за собою недійсність п.2.1., 2.5., 2.6., 2.11., 4.1., Кредитного договору. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні первісного позову слід відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ПАТ «Кредобанк» - Яцинич Я.Я. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що така не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На думку колегії суддів оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 14.02.2006 року ОСОБА_2 звернулася до АТ «Кредит Банк (Україна)», правонаступником якого є ПАТ «Кредобанк», із заявою на отримання кредиту в розмірі 47000 доларів США терміном на 15 років.

16.02.2006 року між АТ «Кредит Банк (Україна)», правонаступником якого є ПАТ «Кредобанк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №53/ЗЛ/МЖК, за умовами якого позичальнику надано грошові кошти у розмірі 47000 доларів США на строк до 15.02.2021 року зі сплатою за користування кредитом 12 % річних, на придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1, вартість згідно з експертною оцінкою якої становить 297 000 грн., погоджена заставна вартість 237 600 грн. (п.п. 2.1, 2.2, 3.2) (Т.1 а.с. 10-11).

Відповідно до п. 2.4. цього договору кредит видавався на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання.

Відповідно до п. 3.1 кредитного договору за надання кредиту позичальник сплачує банку комісію в розмірі 1% від суми кредиту за видачу кредиту, комісія сплачується в гривнях по курсу НБУ на день видачі кредиту та комісію за розгляд кредитної заявки в розмірі 100,00 грн. Щомісячна комісія за управління кредитом складає 60,00 грн.

Згідно з п. 4.1 кредитного договору, позичальник зобов'язався повернути банку кредит в повному обсязі в порядку і терміни передбачені цим договором та/або додатками до нього. Повернення суми кредиту здійснюється щомісячно, рівними частинами по 262 дол. США, не пізніше останнього робочого дня поточного місяця, якщо інше не передбачено цим Договором та/або додатками до нього. Останній платіж дорівнює залишку заборгованості по кредиту.

Пунктом 4.7 вказаного кредитного договору сторонами погоджено черговість погашення заборгованості за цим договором, а умовами пункту 4.8 кредитного договору - право позичальника та умови дострокового повернення кредиту.

Крім цього, відповідно до п. 5.1 кредитного договору за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань за цим договором позичальник, крім відшкодування збитків, сплачує пеню в розмірі подвійної процентної ставки, вказаної в п. 3.2 цього договору, але не менше однієї гривні за кожен день прострочення. За невиконання взятих на себе зобов'язань по поверненню кредиту позичальник, крім сплати пені, відшкодовує банку заподіяні збитки в повному обсязі, в тому числі й упущену вигоду (п. 5.2 ).

Відповідно до п. 9.5 цього договору, шляхом підписання цього договору позичальник підтверджує, що ознайомився з діючими тарифами банку.

Крім цього, 16.02.2006 року на виконання умов кредитного договору №53/ЗЛ/МЖК від 16.02.2006 року, згідно з заявою відповідача про відкриття поточного рахунку у валюті гривня та долар США, між ОСОБА_2 та АТ «Кредит Банк (Україна)», правонаступником якого є ПАТ «Кредобанк» укладено договір банківського рахунку (учасника програми цільового житлового будівництва), відповідно до умов якого банком відкрито відповідачу поточний рахунок НОМЕР_1 в національній валюті, а також договір банківського рахунку (фізичних осіб), відповідно до умов якого банк відкрив ОСОБА_2 поточний рахунок НОМЕР_1 в іноземній валюті (долар США) (Т. 1 а.с. 212-214, 216-218).

Відповідно до п. 2.6 кредитного договору кредит видається позичальнику в безготівковій формі, шляхом перерахування коштів з позичкового рахунку на поточний рахунок позичальника, з подальшою конвертацією у гривню і зарахуванням на поточний рахунок позичальника та проплатою на поточний рахунок продавця.

Встановлено, що банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, перерахувавши ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 47000 доларів США, що еквівалентно 237350.00 грн., на поточний рахунок (Кредит-НОМЕР_1), що підтверджується меморіальним валютним ордером №347965 від 17.02.2006 року (Т.2 а.с. 48).

Згідно з ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

У відповідності до статей 526, 530 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору і в установлений договором строк. За умовами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання.

Згідно зі ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.07.2015 року позивачем на адресу відповідача скеровано письмове повідомлення-вимогу про дострокове повернення кредиту, сплату нарахованих відсотків та штрафних санкцій, а також роз'яснено наслідки невиконання такого повідомлення, проте, останнє залишене відповідачем без реагування, заборгованість у добровільному порядку не погашена (Т. 1 а.с. 20).

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язання за кредитним договором №53/ЗЛ/МЖК від 16.02.2006 року, станом на 07.07.2016 року у відповідачки утворилася заборгованість, яка згідно з розрахунком, наданим позивачем, становить 21 722,30 доларів США та 660 грн., з яких: 19 717, 66 доларів США - неповернута сума кредиту, в тому числі 1 799,66 доларів США - прострочена заборгованість; 2 004,64 доларів США - прострочені відсотки; 660 грн. - прострочена сума комісії за адміністрування кредиту (Т. 1 а.с. 82-86).

Наданий позивачем розрахунок заборгованості ОСОБА_2 не спростований, нею не надано альтернативного розрахунку, який би спростовував розрахунок заборгованості, наданий позивачем, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження внесення всієї суми на рахунок позивача для погашення кредиту.

А відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про підставність позову ПАТ «Кредобанк».

Доводи апеляційної скарги про ненадання позивачем інформації про істотні умови кредитного договору, а також ведення позичальника в оману стосовно таких істотних характеристик як валюта кредитних коштів, складу, кількості та порядку їх надання, а також стосовно очікувано результату від отримання споживчого кредиту та його сукупної вартості є необґрунтованими зважаючи на наступне.

Загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору (п.3 ч.1 ст. ЦК України).

Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Згідно з абз. 2 ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

За змістом ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору), договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Положеннями ч. 4 цієї статті визначено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

Відповідно до положень частин 1, 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Стаття 627 ЦК України зазначає, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Обов'язковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін.

Крім цього, у разі незгоди з умовами кредитного договору споживач може скористатись своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого, останній має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин.

Як вбачається з анкети-заяви на отримання кредиту від 14.02.2006 року, відповідач вказала про бажання отримати кредит в сумі 47000 доларів США у безготівковій формі надання кредиту терміном на 15 років за схемою погашення зі зменшенням щомісячних платежів. Пунктом 14 даної анкети визначені погоджені з клієнтом параметри кредитування, а саме, вид забезпечення - квартира, за адресою: м. Львів, вул. Трильовського, 23/1; спосіб видачі кредиту - одноразово; форма надання кредиту - безготівкова (Т.1 а.с. 179-180). Такі ж умови були погоджені сторонами при підписанні спірного кредитного договору від 16.02.2006.

Згідно з заявою на видачу готівки №34821 від 17.02.2006 року, ОСОБА_2 видано з поточного рахунку USD (Дебет-11) 47 000 доларів США (Т. 1 а.с. 225).

Відповідно до п. 4 Глави 3 Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої Постановою Правління Національного банку України 14.08.2003 № 337, видача готівки іноземної валюти здійснюється, зокрема, за заявою на видачу готівки - фізичним особам з їх поточних, вкладних (депозитних) рахунків та переказу без відкриття рахунку.

В порядку п. 2.11 кредитного договору №53/ЗЛ/МЖК, відповідно до заяви на переказ готівки №348317 від 17.02.2006 року на поточний рахунок UAN (Кредит-411) зараховано 239700 грн., в подальшому дані кошти ОСОБА_2 перераховано на поточний рахунок продавця з метою часткової оплати згідно з договору купівлі-продажу квартири №906 від 17.02.2006 року (Т. 1 а.с. 54, 226).

Відтак, доводи апелянта про те, що вона не отримувала кредиту в іноземній валюті і не володіла інформацією про перерахування їй на поточний рахунок 47 000 доларів США не відповідає дійсності, у зв'язку з чим факт видачі кредитних коштів у валюті встановлений та доведений районним судом.

Крім цього, за умовами кредитного договору сторонами погоджено порядок повернення кредиту, безпосередньо валюту повернення кредиту - долари США, з обов'язком повернення кредиту та оплати відсотків за користування таким у доларах США ОСОБА_2 ознайомлена, що підтверджується також графіком погашення кредиту (Т. 1 а.с. 177-178).

Таким чином, підписуючи кредитний договір №53/ЗЛ/МЖК від 16.02.2006, відповідач не вважала умови договору несправедливими та такими, що не відповідають її волі, бажала та допускала настання цивільно-правових наслідків, пов'язаних із укладенням та виконанням умов такого договору. Відповідач ознайомилася з усіма умовами договору, що підтвердила своїм підписом, і саме з дня укладення такого мала можливість оскаржувати умови даного договору, якщо вважала їх незаконними, або такими, що порушують її права та законні інтереси. Крім цього, факт підписання кредитного договору свідчить про те, що відповідач погодилася із його положеннями та в момент підписання не висловлювала заперечень щодо його окремих положень.

Факт того, що відповідач розуміла умови кредитування, характер процентної ставки за кредитом, в тому числі валюту зобов'язання, та погоджувалася з ними, стверджується здійсненням нею платежів по поверненню кредиту та нарахованих відсотках з лютого 2006 року до жовтня 2014 року, що також підтверджується копіями квитанцій, долученими до матеріалів справи.

Крім цього, відповідно до п. 3.9 кредитного договору сторонами погоджено, що позичальник на виконання своїх зобов'язань по поверненню кредиту, сплати процентів, неустойки, комісії перераховує та/або вносить готівкою кошти на рахунок в банку №7411.

З виписки про рух коштів по рахунку №7411 вбачається, що ОСОБА_2 погашала заборгованість за кредитним договором шляхом перерахування готівкових грошових коштів на рахунок 7411, тим самим фактично визнавала кредитний договір та взяті на себе зобов'язання за таким.

Безпідставними та необгрунтованими є доводи апелянта про те, що надання банком кредитних коштів в іноземній валюті було неправомірним, оскільки відповідно до ліцензії банк мав право здійснювати банківські операції, такі як надавати кредити в іноземній валюті із зобов'язанням повернення такого та сплати процентів за користування ним також в іноземній валюті.

Наявність підпису ОСОБА_2 на вищезазначених документах спростовує доводи апелянта про те, що згадана інформація не була доведена до її відома.

Таким чином, оскільки ОСОБА_2 належно не виконувалися умови кредитного договору, внаслідок чого утворилась заборгованість, остання не погашена, тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача неповернутої суми кредитує обґрунтованими.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що підвищення курсу іноземної валюти та в зв'язку з цим зміни фінансового становища щодо виконання боргових зобов'язань за кредитним договором, не є підставою для визнання окремих частин кредитного договору недійсними, оскільки позивач за зустрічним позовом, як позичальник, свідомо брала не себе певні ризики на випадок подальшої зміни валютного курсу та мала б передбачити таку.

Посилання апелянта на те, що рахунок №7411 належить до рахунків для обліку сум заборгованостей самого банку перед своїми клієнтами, не відповідає дійсності оскільки згідно Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 17.06.2004 року №280 у класі 2 Плану рахунків відображаються операції з клієнтами, зокрема операції за рахунками, наданими кредитами та залученими вкладами (депозитами).

Рахунок 2909 - Інша кредиторська заборгованість за операціями з клієнтами банку. Призначення рахунку: облік сум іншої кредиторської заборгованості за операціями з клієнтами банку.

Хоча рахунок 2909 і є рахунком банку, а не клієнта, проте він відображає зарахування коштів за кредитним договором від клієнта до банку в рахунок погашення заборгованості, тому зарахуванням грошових коштів з цільовим призначенням погашення заборгованості та процентів за кредитом на свій рахунок №7411 банк фактично приймав дострокове виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки зазначені апелянтом порушення норм процесуального права не призвели до неправильного вирішення справи, такі доводи апелянта не спростовують висновків суду про під ставність позову ПАТ «Кредобанк» та безпідставність позовних вимог ОСОБА_2

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.