Справа № 159/2298/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Василюк О.С.
Провадження № 22-ц/773/1522/17 Категорія: 53 Доповідач: Матвійчук Л. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Матвійчук Л.В.,

суддів - Федонюк С.Ю., Киці С.І.,

з участю секретаря - Лимар Р.С.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представників відповідача - Юрчика Р.В., Кудрявцевої В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Поворської туберкульозної лікарні обласного територіального медичного протитуберкульозного об'єднання Волинської облдержадміністрації про визнання відмови в прийнятті на роботу неправомірною та зобов'язання укласти трудовий договір за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27 липня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27 липня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Поворської туберкульозної лікарні обласного територіального медичного протитуберкульозного об'єднання про визнання відмови в прийнятті на роботу неправомірною та укладення трудового договору відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1, покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, щов травні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до в.о. головного лікаря Поворської туберкульозної лікарні спочатку в усній формі, а 26 травня 2016 року - подавши письмову заяву, з проханням про прийняття на посаду завідувача відділенням цього медичного закладу.

27 травня 2016 року в.о.головного лікаря Поворської туберкульозної лікарні Юрчиком Р.В. відмовлено в прийнятті на роботу на посаду завідувача відлділенням у звязку з відсутністю виробничої потреби та необхідності подальшого працевлаштування випускників навчальних закладів, підготовка яких здійснюється за державним замовленням.

З матеріалів справи також встановлено, що штатним розписом Поворської туберкульозної лікарні, затвердженим начальником управління охорони здоров'я Волинської облдержадміністрації, станом на дату розгляду справи судом у лікарні передбачено посаду завідувача відділенням і встановлено, що ця посада є вакантною.

Згідно з посадовою інструкцією завідувача відділенням Поворської туберкульозної лікарні, для зайняття цієї посади особа повинна мати повну вищу освіту за напрямом підготовки «Медицина», спеціальністю «Лікувальна справа», спеціалізацію за фахом «Фтизіатрія», а також сертифікат лікаря-спеціаліста та посвідчення про присвоєння кваліфікаційної категорії зі спеціальності «Фтизіатрія».

ОСОБА_1 у 2001 році закінчила Львівський державний медичний університет імені Данила Галицького, отримала повну вищу освіту за спеціальністю «Лікувальна справа» та здобула кваліфікацію лікаря, що підтверджується дипломом спеціаліста. У 2002 році атестаційною комісією при вищезазначеному навчальному закладі позивачу присвоєно звання лікаря-спеціаліста, про що видано сертифікат. Відповідно до посвідчення 351/11 наказом № 462А-ос від 30 вересня 2011 року по управлінню охорони здоров'я Волинської облдержадміністрації ОСОБА_1 присвоєно вищу категорію лікаря по фтизіатрії.

Крім того, позивач має досвід роботи на цій посаді, у період з 06 серпня 2002 року по 11 грудня 2014 року. ОСОБА_1 працювала на посаді завідувача відділенням Поворської туберкульозної лікарні та була звільнена у зв'язку з виходом на пільгову пенсію.

Медичною довідкою про проходження попереднього медичного огляду працівника № 296 від 26 травня 2016 року, виданою ОСОБА_1 підтверджується, що вона визнана придатною для роботи на посаді завідувача відділенням. Медогляд позивач проходила на підставі направлення, виданого в.о. обов'язки головного лікаря Поворської туберкульозної лікарні у зв'язку з її зверненням про працевлаштування.

У ст. 43 Конституції України зазначається, що кожен має право на працю, а це включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності тощо.

Зазначені гарантії збігаються з гарантіями, викладеними в ст. 5-1 КЗпП України, в якій проголошена гарантія правового захисту від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу.

Згідно з ст. 22 КЗпП України забороняється необгрунтована відмова у прийнятті на роботу.

Відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Вимоги щодо віку, рівня освіти, стану здоров'я працівника можуть встановлюватись законодавством України.

Стаття 22 КЗпП України передбачає наявність двох окремих складів правопорушень трудового законодавства при відмові у прийнятті на роботу. Це: необґрунтована відмова у прийнятті на роботу і відмова у прийнятті на роботу за ознаками дискримінації особи у випадках, як прямо передбачених ч. 2 ст. 22 КЗпП України, так і в інших нормах трудового права.

Обов'язку однієї сторони завжди кореспондує право іншої сторони, таким чином, заборона необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу кореспондується з обов'язком роботодавця укласти такий договір.

ОСОБА_1 не належить до кола осіб, з якими відповідач зобов'язаний був укласти трудовий договір (запрошення на роботу в порядку переведення, молоді спеціалісти, котрих в установленому законом порядку направлено на роботу в дану організацію, тощо). Тобто, перелік обов'язку роботодавця укласти трудовий договір з працівником за правилами КЗпП України є вичерпним і такого обов'язку відповідач не порушував.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, встановивши, що рішення роботодавцем про відмову позивачу у прийнятті на роботу прийнято у зв'язку з відсутністю виробничої потреби у прийнятті на роботу завідувача відділенням Поворської туберкульозної лікарні, обгрунтовано відмовив в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновок комісії за наслідками перевірки звернення ОСОБА_1, щодо обґрунтованості відмови в прийнятті на роботу на посаду завідувача відділенням, поданий відповідачем з порушенням вимог ч. 1 ст. 131 ЦПК України, а тому не повинен був прийматися судом не заслуговують на увагу, оскільки долучення до матеріалів справи даного доказу після початку розгляду справи по суті не вплинуло на правильність ухваленого судового рішення.

Покликання позивача в апеляційній скарзі, що суд не дослідив та не оцінив важливий доказ, наданий позивачем, а саме: відмову відповідача у працевлаштуванні від 27 травня 2016 року не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до положень ст. 21 КЗпП України укладення трудового договору, як і будь-якої іншої двосторонньої угоди, потребує згоди не тільки працівника, а й власника або уповноваженого ним органу. Зазначеним забезпечується оптимальне узгодження інтересів роботодавця і особи, яка бажає укласти трудовий договір, інакше роботодавець буде позбавлений можливості у повному обсязі виконувати свої функціональні обов'язки щодо підбору та розміщення кадрів і нести відповідальність за той обсяг роботи, за який він відповідає за законом.

Згідно з п. 3.3 положення Поворської туберкульозної лікарні обласного територіального медичного протитуберкульозного обєднання головний лікар лікарні створює необхідні умови для роботи лікарні, контролює і відповідає за якість роботи лікарні, призначає і звільняє працівників, визначає їх функціональні обовязки. Також до його компетенції відноситься вирішення кадрових питань, розроблення штатного розпису та подання його на затвердження(п. 2.28 посадової інструкції головного лікаря).

Досліджуючи докази в даній справі, зокрема, відмову відповідача у працевлаштуванні від 27 травня 2016 року, суд обгрунтовано вважав, що відмова у прийнятті на роботу позивача, зроблена головним лікарем в межах своєї компетенції та відповідно до положень трудового законодавства.

Доводи апеляційної скарги про невідповідність вимогам нормативно-правових актів виконання головним лікарем роботи лікаря фтизіатра по сумісництву на 0,5 ставки не стосуються предмету спору.

Покликання на відповідность ОСОБА_1 за рівнем кваліфікації, досвіду роботи та станом здоров'я вимогам, які передбачені для зайняття посади завідувача відділенням Поворської туберкульозної лікарні; наявність цієї посади у штатному розписі, її вакантність та відсутність інших претендентів на її зайняття на момент звернення ОСОБА_1 із заявою про прийняття на роботу не можуть становити підставу зобов'язання відповідача укласти трудовий договір із ОСОБА_1.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції на підставі встановлених в судовому засіданні обставин справи, що підтверджуються належними доказами, правильно визначено правовідносини між сторонами і застосовано норми матеріального права, що регулюють ці правовідносини.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не містять підстав для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення, яке ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Ковельського міськрайонного суду від 27 липня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді