Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді Григоренка М.П.,

суддів : Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання Москалик Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у володінні та користуванні житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 19 липня 2017 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у володінні та користуванні житловим приміщенням - задоволено повністю.

Вирішено усунути ОСОБА_2 перешкоди у користуванні житловим приміщенням, шляхом виселення ОСОБА_1 з житлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 551,20 грн., понесених судових витрат по справі, по сплаті судового збору.

В апеляційній скарзі на рішення суду ОСОБА_1 покликається на його незаконність, через порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вказує, що суд розглянув справу у його відсутності, та у відсутності його представника, їх не було повідомлено судом про розгляд справи на 18 і 19 липня 2017 року.

_____________________________________________________________________

Провадження № 22-ц/787/1479/2017 Головуючий у 1 інстанції : Бердій М.А. Доповідач : Григоренко М.П.

Подане іншою стороною «відстеження пересилання поштових відправлень», за яким нібито підтверджується вручення адвокату ОСОБА_3 чи то ОСОБА_1 повідомлення 03.07.2017 року за №260 про судове засідання, ними не одержувалося і є підробленим, про що в органи поліції було подано заяву про кримінальне правопорушення.

Зазначає, що згідно журналу судового засідання від 29 червня 2017 року суд визнав поважною причину неявки його представника і задовольнив клопотання про перенесення розгляду справи, а в ухвалі про залишення зустрічного позову без розгляду вказав протилежне, що «візит до лікаря-стоматолога» не є поважною причиною неявки в судове засідання.

Доказом про вручення поштового відправлення є лише рекомендоване повідомлення з відміткою про вручення, якого у справі не міститься.

Адвокат ОСОБА_3 не міг знати про судове засідання та прибути, оскільки з 07.07.2017 року по 22.07.2017 року перебував на лікуванні.

Також вказує, що 13.04.2017 року судом було прийнято зустрічний позов ОСОБА_1 і вирішено клопотання про прийняття та витребування доказів, а також призначення експертизи без видалення в нарадчу кімнату і складання та проголошення про це письмової ухвали. Проте, у справі зявилася ухвала від 16 травня 2017 року про те, що нібито суд вирішував це питання в нарадчій кімнаті, але згідно журналу судового засідання і звукозапису, вказане не відповідає дійсності, тим більше 16 травня 2017 року це питання взагалі не розглядалося. 18 липня 2017 року суд оголосив перерву , не повідомивши його та адвоката завчасно про судове засідання, і на другий день (19 липня 2017 року) провів дебати і ухвалив рішення, чим порушив його права.

Суд, не прослухав диск, на якому проголошений публічно текст дарування квартири на весіллі бабусею позивачки-відповідачки сторонам по справі та не зясував яким чином онука оформила спадщину на себе, минувши спадкоємця першої черги сина дарувальника, її батька.

Із цих підстав просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов - задовольнити.

В ході апеляційного розгляду справи ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 просили відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 у повному обсязі та усуваючи останній перешкоди у користуванні житловим приміщенням, шляхом виселення ОСОБА_1 з житлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1., суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 є єдиним власником цього жилого приміщення, вона не надавала згоди на проживання відповідача в цьому жилому приміщенні, яким останній користується без будь-яких правових підстав і не допускає позивача в квартиру, змінивши замки у вхідних дверях.

Проте, на розсуд колегії суддів, оскаржуване рішення підлягає скасуванню, у звязку із неповним з»ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими та неправильним застосуванням норм матеріального права, з ухваленням у справі нового рішення.

Із змісту позовної заяви ОСОБА_2 вбачається, що остання просила суд усунути їй перешкоди у користуванні житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом виселення відповідача із цього жилого приміщення.

При цьому, як на правову підставу своїх позовних вимог, ОСОБА_2 одночасно послалась як на положення статтей 317, 319, 391, 405 ЦК України, так і на положення статтей 109, 116 ЖК України.

Розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції, в порядку виконання положень п.4 статті 10 ЦПК України, мав би запропонувати ОСОБА_2 більш чітко визначитись із змістом та підставами свого позову, оскільки статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, а статті 109 та 116 ЖК України регламентують порядок та підстави виселення громадян із жилого приміщення, тобто, це є дві окремі самостійні вимоги, які не підлягають поєднанню в одну, в результаті чого одна із них перевторюються на похідну.

В ході апеляційного розгляду справи сторона позивача уточнила, що позовні вимоги ОСОБА_2 зводяться до виселення ОСОБА_1 із житлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на підставі статті 116 ЖК України, оскільки останній не є власником цього жилого приміщення, шлюб між сторонами розірваний, відповідач не допускає позивача до своєї квартири, змінивши замки на вхідних дверях, а також погрожує застосувати фізичне насильство до позивача ОСОБА_2

Продовжуючи наполягати на тому, що вищевказана квартира є її особистою власністю, позивач в той же час підтвердила, що відповідач вселився в цю квартиру, як член її сімї.

Частиною першої статті 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно до вимог статті 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

За правилами частини четвертої статті 109 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною 1 статті 116 ЖК України передбачено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до розяснень, які містяться в пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 „Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України, при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

В обргунтування цих своїх вимог ОСОБА_2 послалась на наявні в матеріалах справи документи (а.с. 10-14), згідно яких вбачається, що вона зверталась до правоохоронних органів 01 лютого, 29 серпня та 19 вересня 2016 року з приводу висловлювання відповідачем на її адресу погроз здійснити над нею фізичну розправу та зміни замків на вхідних дверях її квартири, але в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б підтверджували ту обставину, що до відповідача дійсно вживались будь-які реальні заходи впливу з боку правоохоронних органів, адміністративної комісії виконкому, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача, у звязку із систематичним порушенням ОСОБА_1 правил співжиття та його антигромадянської поведінки, що може слугувати підставою для виселення останнього із спірного житлового приміщення, відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України.

Крім того, наполягаючи на тому, що відповідач порушує правила співжиття, позивач стверджує, що в спірній квартирі вона вже не проживає із літа 2015 року, в той же час коли всі її звернення до правоохоронних органів мали місце у 2016 році, тобто, коли вона вже фактично не користувалась цим жилим приміщенням.

Окрему вимогу, у вигляді зобов»язання відповідача не чинити їй перешкод у користувані квартирою, яка належить їй на праві приватної власності, ОСОБА_2 у встановленому порядку не заявила.

Наявність в матеріалах справи зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спільне сумісне майно подружжя, визнання правочинів і реєстрації недійсними, свідчить про наявність спору між вказаними сторонами щодо права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, який до цього часу у встановленому порядку судом не є вирішеним і дана обставина також має суттєве значення для справи, оскільки від цього буде залежити визначення правового статусу кожної із сторін у даній справі щодо вищевказаної квартири та їх обсяг житлових прав та обовязків.

У звязку із викладеним, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про виселення ОСОБА_1 із жилого приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на підставі статті 116 ЖК України, має бути відмовлено, за недоведеністю позовних вимог.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 315 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 липня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у володінні та користуванні житловим приміщенням, шляхом виселення відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий М.П. Григоренко

Судді : С.В. Боймиструк

ОСОБА_5