Справа № 462/8193/15 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/783/2092/17 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 02 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання кредитного договору частково недійсним, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 02 серпня 2016 року позов задовольнити повністю. Визнано недійсним п. 1.3.1 Кредитного договору № L01.188.31140 від 29 серпня 2014 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_2. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» в дохід держави 487 гривень 20 копійок судового збору.

Вказане рішення оскаржило ПАТ «Ідея Банк».

В своїй апеляційній скарзі просять рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Вважають, що рішення підлягає скасуванню. Зазначають, що судом не враховано те, що оскільки в оспорюваному договорі плата за обслуговування кредитної заборгованості визначена не за формулою із змінними величинами, а відображена чітко визначеною фіксованою сумою, то така умова не суперечить як положенням ч.5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», так і затвердженому сторонами графіку платежів. Крім цього, вказують на те, що позивач в судовому засіданні фактично визнала той факт, що погодилась на існуючі умови кредитного договору, однак після смерті сина вони виявились для неї вкрай фінансово не вигідними. Однак, економічна невигідність умов для клієнта Банку, зовсім не є доказом їх незаконності та свідомого введення позичальника в оману.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у відсутності його представника, зважаючи на те, що відповідач повідомлявся про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від нього до суду не надходило, доказів поважності причин неявки представника суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача в заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст. 2, ч. 14 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного Банку України №168 від 10.05.2007 року та задовольняючи позов виходив з того, що 29 серпня 2014 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ПАТ «Ідея Банк» укладено кредитний договір №L01.188.31140 від 29 серпня 2014, згідно якого відповідач надав їй кредит в розмірі 89565,00 грн. Згідно п. 1.3.1. кредитного договору №L01.188.31140 від 29 серпня 2014 року за обслуговування кредитної заборгованості банком, позичальник сплачує фіксовану щомісячну плату в розмірі 2,4% від початкової суми кредиту. Суд вважав, що в кредитному договорі не визначено у чому саме полягають послуги банку щодо обслуговування кредитної заборгованості та не обґрунтовується їх вартість. Крім того, суд був переконаний, що таку комісію відповідач встановив за послуги, які банк здійснює на власну користь або за дії, які позивач здійснює на користь банку, а тому такий пункт кредитного договору слід визнати недійсним. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позову знайшли своє повне ствердження в судовому засіданні, а тому підлягають до задоволення.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, доводи ж апеляційної скарги вірних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Із змісту правової позиції Верховного Суду України у Постанові, що винесена за наслідками розгляду справи №6-1746цс16 від 16.11.2016 року та в порядку п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України та є обов'язковою до застосування вбачається таке.

Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Висновок про те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, є помилковим, оскільки встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.

Як вбачається із матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорювалось та не спростовано 29.08.2014 року між сторонами укладено кредитний договір №L01.188.31140 згідно якого відповідач надав позивачу грошові кошти в сумі 89565 грн. на поточні потреби, що слід вважати споживчим кредитом. Згідно п. 1.3 Договору за користування кредитом позивач зобов'язалась сплачувати проценти у розмірі 3 % річних від неповернутої суми кредиту.

Окрім цього, за п. 1.3.1 за обслуговування кредитної заборгованості відповідачем (Банком), позичальник зобов'язана сплачувати фіксовану щомісячну плату в розмірі 2,4000 % від початкової суми кредиту та становить у грошовому виразі 2149,56 грн. на місяць.

При цьому жодних даних про те, в чому саме полягає «обслуговування кредитної заборгованості Банком» ні у самому договорі, ні у додатках до нього, ані у письмових поясненнях відповідача стосовно позову не йдеться. Фактично за вказаним пунктом договору позивач зобов'язана оплачувати певну супутню до договору послугу, однак в чому конкретно така полягає не вказано.

Крім цього, як вказано вище, відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (які були чинними станом на час укладення договору та розгляду справи), - банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Зважаючи на вказане, слід вважати таке положення договору (п. 1.3.1 Договору) незаконним, таким, що порушує права позивача та таким, що підлягало визнанню недійсним та вірно було визнано таким судом, чим було задоволено даний позов.

Посилання відповідача на сталість, незмінність величини грошової суми, що підлягала сплаті, згідно із оспорюваним пунктом договору з посиланням на правові позиції, викладені у Постановах Верховного Суду України у справах №6-80цс12 від 12.09.2012 року та №6-80ц13 від 25.09.2013 року слід вважати такими, що не впливають на згадані вище висновки суду та посилання на них слід вважати помилково, оскільки такі не стосуються спірних правовідносин. Посилання ж на поінформованість позивача про такі умови договору та добровільне погодження на них не спростовують факту незаконності згаданого положення договору та необхідності визнання його недійсним.

Враховуючи вказане апеляційну скаргу слід вважати безпідставною та відхилити, рішення ж суду як таке, що відповідає вимогам закону та обставинам, що мають значення для справи слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» - відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 02 серпня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра