АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Іванченка М.М., Рубан С.М.

при секретарі Задерей І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2017 року в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сівер Україна» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Благодійний фонд «Християнський», Прогресивна соціалістична партія України про визнання недійсним договору купівлі-продажу, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення представників позивача та відповідача ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2016 року ТОВ «Сівер Україна» (далі по тексту - позивач) звернулось до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач-1), ОСОБА_3 (далі по тексту - відповідач- 2), ОСОБА_4 (далі по тексту - відповідач-3), ОСОБА_5 (далі по тексту - відповідач-4) та ОСОБА_6 (далі по тексту - відповідач- 5), треті особи: Благодійний фонд «Християнський» (далі по тексту - третя особа-1) та Прогресивна соціалістична партія України (далі по тексту - третя особа-2) про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги посилався на те, що позивач є власником нежилих приміщень загальною площею 564,50 кв.м., які складаються з: приміщення № 102 цокольного поверху, приміщення № 97, приміщення № 98 1 поверху, що складає 50/100 частин від нежилих приміщень площею 1134,70 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішень господарського суду міста Києва і таке право власності зареєстроване в бюро технічної інвентаризації.

Разом із тим, 27.09.2004 року між ОСОБА_5, який діяв особисто, та як представник ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а також ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу нежилих приміщень, згідно з яким ОСОБА_2 купив нежилі приміщення загальною площею 564,50 кв.м., які складаються з: приміщення № 102 цокольного поверху, приміщення № 97, приміщення № 98 1 поверху, що складає 50/100 частин від нежилих приміщень площею 1134,70 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

При цьому, ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не були належними продавцями спірних приміщень, а отже не мали необхідного обсягу цивільної дієздатності. А також волевиявлення сторони правочину не було вільним, оскільки не було волі власника на відчуження вказаного приміщення.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати недійсним такий договір купівлі-продажу нежилих приміщень загальною площею 564,50 кв.м., які складаються з: приміщення № 102 цокольного поверху, приміщення № 97, приміщення № 98 1 поверху, що складає 50/100 частин від нежилих приміщень площею 1134,70 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, укладеного 27.09.2004 року між ОСОБА_5 особисто та як представником ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К.В., зареєстрованого в реєстрі № 2672.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06.10.2017 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Сівер Україна» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, треті особи: Благодійний фонд «Християнський» та Прогресивна соціалістична партія України про визнання недійсним договору купівлі-продажу - задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежилих приміщень загальною площею 564,50 кв.м., які складаються з: приміщення № 102 цокольного поверху, приміщення № 97, приміщення № 98 1 поверху, що складає 50/100 частин від нежилих приміщень площею 1134,70 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, укладеного 27.09.2004 року між ОСОБА_5 особисто та як представником ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К.В., зареєстрованого в реєстрі № 2672.

Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Сівер Україна» судовий збір в сумі 640,00 грн. по 128,00 грн. з кожного.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В скарзі зазначив, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Суд порушив приписи ст.205 ЦПК України та не закрив провадження, так як спір між тими ж сторонами вже був розглянутий і в його задоволенні було відмовлено. Судом не було враховано , що позивачем не вірно обрано спосіб судового захисту, який невідповідає обсягу його прав на спірне майно на момент укладання спірного правочину та на момент розгляду справи. Обставини які підпадають під ознаки недійсності правочину - недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу відсутні, позивачем не доведені. Судом не взято до уваги той факт, що ОСОБА_2 сплатив за спірну нерухомість кошти, добросовісно та відкрито володіє нерухомим майном, відповідно припинення права власності за вимогою не сторони правочину без реституції не є справедливим балансом в спірних правовідносинах. Крім того суд першої інстанції не застосував наслідки пропуску строку позовної давності, перебіг якого слід починати з 27.09.2004 року.

В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_2 доводи скарги підтримав.

Представники позивача та третьої особи ПСП України доводи скарги заперечували.

Інші учасники процесу до апеляційного суду не з'явились, про її розгляд були повідомлені.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого судом рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Так, згідно зі 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст.655, ч.3 ст. 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Судом було встановлено, що рішенням господарського суду м. Києва від 22 липня 2003 року за ТОВ «Сівер Україна» визнано право власності на приміщення площею 286,3 кв.м. та 278,4 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1, які зазначені на платі БТІ під літерою «А».

Постановою Вищого господарського суду України від 16 лютого 2004 року вказане рішення залишено без змін.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 22 липня 2003 року накладено арешт на вищезазначені приміщення та заборонено Благодійному фонду «Християнський» та будь-яким іншим особам будь-яким способом їх відчужувати.

В подальшому, ТОВ «Сівер Україна» звернулося до господарського суду м. Києва з позовом про зобов'язання БТІ зареєструвати за ним право власності на приміщення за адресою: АДРЕСА_1, які зазначені на плані БТІ під літерою «А», загальною площею 564,50 кв.м., що складає 50/100 частин від нежилих приміщень, а саме: приміщення №102 цокольного поверху, приміщення №97, приміщення № 98 першого поверху. Рішенням Господарського суду м. Києва від 29 грудня 2004 року позовні вимоги ТОВ «Сівер Україна» задоволені. Постановою Вищого господарського суду України від 06 квітня 2005 року вказане рішення скасовано, а провадження по справі припинено.

На виконання цієї постанови 29 квітня 2005 року господарським судом міста Києва винесена ухвала про поворот виконання рішення від 29 грудня 2004 року та виданий наказ.

Рішеннями Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27 липня 2004 року були задоволені позови ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3 до Благодійної організації «Благодійний фонд «Християнський» про стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Ухвалами Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 06 серпня 2004 року змінено спосіб і порядок виконання рішень, а саме визнано за ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3 право власності кожного на 1/3 частину нежилих приміщень №№ 102, 97, 98 по АДРЕСА_1.

На підставі даних ухвал суду ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 07 вересня 2004 року були видані реєстраційні посвідчення.

27 вересня 2004 року між ОСОБА_5, який діяв особисто та як представник ОСОБА_3, ОСОБА_4, та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу нежилих приміщень. За умовами договору ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 продали, а ОСОБА_2 купив нежилі приміщення №№ 97, 98, 102 загальною площею 564,50 кв.м., що складає 50/100 частин від нежилих приміщень площею 1 134,70 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1. Зазначений договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К.В. та зареєстрований в реєстрі за № 2672. Право власності ОСОБА_2 на зазначені приміщення 04 жовтня 2004 року було зареєстроване БТІ, про що зроблений запис в реєстрову книгу № 57П-53 за реєстровим № 5227-П.

16 листопада 2004 року ухвали Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 06 серпня 2004 року скасовані за нововиявленими обставинами, одночасно скасована реєстрація приміщень в БТІ на ім'я ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4

Також судом було встановлено, що порушуючи питання про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежилих приміщень в іншій справі, яка вирішена на підстав рішення Апеляційного суду м. Києва від 19 жовтня 2016 року, ТОВ «Сівер Україна» не заявило вимог до ОСОБА_6, яка є співвласником набутого за договором майна та суб'єктом оспорюваних правовідносин. А тому, апеляційний суд скасував рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 квітня 2007 року в частині вирішення позовних вимог ТОВ «Сівер Україна» з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову та зазначив, що відмова у задоволенні позовних вимог даним рішенням не позбавляє ТОВ «Сівер Україна» порушити повторно питання про визнання недійсним договору купівлі-продажу з цих же підстав, заявивши позовні вимоги до всіх співвласників майна, набутого за оспорюваним договором.

Задовольняючи позовні вимого, суд першої інстанції встановив, що спірний правочин порушує права і законні інтереси власника вказаного приміщення, яким є ТОВ «Сівер Україна», був вчинений в період накладення арешту на спірні приміщення судом, а також не відповідав вимогам закону, відповідно до якого, лише власнику належить право відчуження майна.

Дослідивши, наявні в справі письмові докази, колегія суддів приходить до висновку, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними.

Висновок суду про доведеність та обґрунтованість заявлених вимог відповідає цим обставинам та вимогам закону.

Оскільки судом було встановлено, що єдиним законним власником на час вчинення правочину був позивач, а не відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, та ОСОБА_5, які зареєстрували свої права на спірне приміщення на підставі незаконного судового рішення, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що останні не мали право на відчуження спірних приміщень.

Крім того, суд вірно встановив, що оспорюваний правочин був вчинений під час дії заборони на відчуження спірних приміщень, відповідно до ухвали господарського суду 2003 року.

Ухвалою Верховного Суду України від 09 квітня 2008 року у справі № 2-1413/07 (копія - наявна в матеріалах справи), якою підтверджено законну силу рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10.04.2007 р. у зазначеній справі, колегія суддів Верховного Суду України встановила факт недійсності оспорюваного договору купівлі-продажу від 27.09.2004 р., виходячи з того, що «На час відчуження приміщень на підставі ухвали Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 6 серпня 2004 року, якою було змінено спосіб і порядок виконання рішення цього ж суду про стягнення на її користь з Благодійної організації «Благодійний фонд «Християнський» заборгованості по заробітній платі, та за ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 визнано право власності на ці приміщення, БО «Благодійний фонд «Християнський» було достовірно відомо, що право власності на майно належить ТОВ "Сівер Україна ", а самі приміщення знаходяться під арештом. Незаконність такого відчуження тягне за собою недійсність правочину, який вчинений з недодержанням в момент вчинення правочину стороною вимог, встановлених ст. 203 ЦК України.

Забезпечення позову по суті - це обмеження об'єктивних прав, свобод та івнтересів відповідача або пов'язаних з ним осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача.

Такі обмеження встановлюються ухвалою суду і вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Тому той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, не можуть слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про існування у відповідачів та третьої особи, з якою відповідачі перебували в трудових відносинах, права вільно розпоряджатись нерухомим майном.

Доводи скарги про те, що суд зобов'язаний був закрити провадження по справі, так як існує рішення, яке набрало законної сили , між тими ж сторонами про той же предмет з тих же підстав, колегія суддів не приймає, так як рішення апеляційного суду, на яке посилається скаржник , ухвалено по справі з іншим суб'єктним складом. Зі змісту рішення вбачається, що в задоволенні позову було відмовлено лише, через незалучення до участі в справі ОСОБА_6, і роз'яснено, що позивачі мають право повторно звернутись з аналогічним позовом , залучивши всіх співвласників.

Доводи скарги з приводу пропуск строку позовної давності також є безпідставні, оскільки позивачі в межах трирічного строку позовної давності звернулись з позовом про визнання правочину недійсним до трьох відповідачів . Розгляд справи тривав до жовтня 2016 року. Після того, як в ході розгляду справи суд встановив, що і ОСОБА_6 має право на спірні приміщення, одразу ж аналогічна вимога була заявлена і до цього відповідача, а тому в силу ст. 264 ЦК України, позивач не пропустив строк звернення до суду.

Посилання на невірно обраний спосіб захисту не відповідають Закону, так як відповідно до ст. 16 ЦК, позивач мав право захистити свої права шляхом визнання недійсним договору, внаслідок укладення якого його права були порушені.

В разі виконання рішення про визнання недійсним правочину в даній справі, єдиним власником спірних приміщень буде позивача на підставі рішення Господарського суду , яке ніким не скасовано.

Посилання представника відповідача на те, що існують рішення адміністративних судів з приводу вчинення реєстраційних дій, щодо спірних приміщень , та в 2016 році спірні приміщення були поділені між відповідачами, колегія суддів не приймає, так як всі обставини та події, які відбувались після дати укладання правочину, який в даній справі визнаний не дійсним не впливають на правильність висновків суду в даній справі, в якій законність правочину перевіряється судом на момент його вчинення. При цьому колегія суддів виходить з того, що в даній справі безспірно встановлено, що станом на вересень 2004 року, єдиним законним власником спірних приміщень був позивач, право якого підлягає захисту з боку держави і якого останній не може бути позбавлений, в тому числі і відповідно до Конституції України та усталеної практики Європейського суду.

Крім того, право власності на нерухоме майно виникає на підставі закону, рішення суду, або договору, а відповідачі в даній справі реєстрували своє право власності на підставі таких правовстановлюючих документів: договору, який в момент його вчинення вимогам закону не відповідав, а також на підставі незаконного рішення суду, яке було скасовано у встановленому законом порядку.

Не приймаються також і доводи з приводу того, що спірні приміщення передавались в іпотеку, оскільки іпотека мала місце після укладення правочину, а тому на час його вчинення, жодні права іпотекодержателів не порушувались. Крім того, в даній справі іпотеко-держатель рішення суду не оскаржив.

Посилання представника відповідача на те, що договір купівлі-продажу спірних приміщень є відплатним, а суд не застосував реституцію, правового значення не мають, так як останній має право звернутись до осіб, яким він передавав кошти, з вимогою про застосування наслідків недійсного правочину.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування судового рішення.

Рішення суду першої інстанції ухвалене без порушення норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Судді: