АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 601/1000/17 Головуючий у 1-й інстанції Білосевич Г.С.
Провадження № 22-ц/789/1213/17 Доповідач - Щавурська Н.Б.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2017 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Щавурської Н.Б.

суддів - Ходоровський М. В., Загорський О. О.,

при секретарі - Панькевич Т.І.

з участю сторін - позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката ОСОБА_2,представника

відповідача КП Кременецької міської ради

ОСОБА_3,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 12 вересня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства Кременецької міської ради Міськводгосп про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної (немайнової шкоди),

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача КП Кременецької міської ради Міськводгосп про визнання незаконним та скасування наказу № 24-к від 09 червня 2017 року, яким його звільнено з роботи за прогул на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, посилаючись на те, що неявка на роботу 09.06.2017 року згідно графіку чергувань була зумовлена неправомірними діями відповідача, пов'язаними з винесенням днем раніше 08.06.2017 року незаконного наказу про звільнення його з займаної посади оператора водонапірних споруд за згодою сторін на підставі заяви, написаної дружиною під примусом керівника установи, в той час як він вказаного дня перебував за кордоном у ОСОБА_4, оскільки цей день був для нього вихідним. Отримавши по телефону SMS-повідомлення від дружини про звільнення його з роботи за згодою сторін 08.06.2017 року, про зарахування того ж дня коштів на його картковий рахунок, які він вважав виплатою йому розрахункових у зв'язку зі звільненням 08.06.2017 року з роботи, та посилаючись на відсутність у нього інформації про скасування в подальшому самим відповідачем свого ж наказу від 08.06.2017 року про його звільнення за згодою сторін, він вирішив не виходити на роботу згідно графіку чергувань 09.06.2017 року, у зв'язку з чим повернувся з ОСОБА_4 лише наступного дня 10.06.2017 року. Вважає наказ відповідача про звільнення його з роботи за прогул 09.06.2017 року незаконним, у зв'язку з чим просив скасувати останній, поновити його на роботі, виплатити середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу та стягнути моральну шкоду у зв'язку з незаконним звільненням з роботи, яку він оцінює в сумі 10000 грн.

Рішенням Кременецького районного суду від 12 вересня 2017 року позов задоволено частково. Визнано незаконними та скасовано накази № 24-к від 09 червня 2017 року КП Кременецької міської ради «Міськводгосп» «Про звільнення ОСОБА_1, оператора водозабірних споруд комунального підприємства «Міськводгосп» у зв'язку з прогулом (п.4 ст.40 КЗпП України)»,№ 23 від 09 червня 2017 року «Про визнання недійсним наказу № 22-к від 08 червня 2017 року «Про звільнення ОСОБА_1О.». В решті позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду в частині визнання незаконним та скасування наказу № 23 від 09.06.2017 року КП Кременецької міської ради Міськводгосп «Про визнання недійсним наказу № 22-к від 08 червня 2017 року «Про звільнення ОСОБА_1О.», поновлення на роботі, а також в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації за заподіяння моральної шкоди, вважаючи його в цій частині незаконним, ухваленим у звязку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги посилається на порушення судом принципу диспозитивності внаслідок визнання незаконним і скасування наказу № 23 від 09 червня 2017 року КП Кременецької міської ради «Міськводгосп» «Про визнання недійсним наказу № 22-к від 08 червня 2017 року «Про звільнення ОСОБА_1О.», що полягає у виході судом за межі позовних вимог, оскільки позивачем такої вимоги заявлено не було.

Скасувавши наказ № 23 від 09 червня 2017 року «Про визнання недійсним наказу № 22-к від 08 червня 2017 року «Про звільнення ОСОБА_1О.», суд тим самим визнав законним звільнення позивача з роботи за згодою сторін. Разом з тим, судом першої інстанції було встановлено, що 08 червня 2017 року ОСОБА_5 під тиском керівництва КП «Міськводгосп» в офісі цього ж підприємства написала заяву про звільнення позивача з роботи за згодою сторін. З урахуванням того, що він не давав згоди на звільнення, заяви не підписував, оскільки перебував в цей час за межами України, вважає наказ № 23 від 09.06.2017 року законним.

Також вважає, що визнавши незаконним і скасувавши наказ № 24 від 09.06.2017 року, яким його звільнено за прогул, судом необґрунтовано було відмовлено в задоволені інших його позовних вимог, зокрема, про поновлення на роботі, стягнення з КП «Міськводгосп» середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення компенсації за заподіяння моральної шкоди.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на доводи, викладені в ній.

Представник відповідача КП Міськводгосп ОСОБА_3 відносно апеляційної скарги заперечила, вважаючи її безпідставною. Також вважає, що у звязку з невірним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права до спірних правовідносин наявні підстави для виходу апеляційним судом за межі вимог апеляційної скарги та скасування рішення суду й в частині визнання незаконним наказу відповідача № 24 від 09.06.2017 року, яким позивача звільнено за прогул.

Заслухавши пояснення сторін і їх представників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що з 03 березня 2017 року ОСОБА_1 працював у КП Кременецької міської ради «Міськводгосп» оператором водозабірних споруд (а.с.3-5).

08 червня 2017 року юрист підприємства принесла керівнику підприємства ОСОБА_6 заяву ОСОБА_1 про звільнення за згодою сторін, на підставі чого того ж дня було винесено відповідний наказ № 22-к (а.с.6).

У звязку з отриманням керівником підприємства інформації про те, що позивач перебуває за кордоном і заява про звільнення за згодою сторін написана не ним, наступним наказом № 23 від 09 червня 2017 року вищезазначений наказ № 22-к від 08 червня 2017 року було визнано недійсним і скасовано (а.с.7).

09 червня 2017 року згідно графіку чергувань позивач на своє робоче місце не вийшов.

Доповідною запискою майстра водопроводу ОСОБА_7 повідомлено директора підприємства про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 09 червня 2017 року з 08 години (а.с.9).

09 червня 2017 року адміністрацією КП Кременецької міської ради «Міськводгосп» видано наказ № 24-к про звільнення оператора водозабірних споруд комунального підприємства ОСОБА_1 в зв'язку з прогулом за п.4 ст.40 КЗпП України (а.с.8).

Також, в ході розгляду справи апеляційним судом встановлено, що закінчивши 06.06.2017 року о 8 год. ранку чергування на роботі, позивач, маючи три вихідних дні, 07.06.2017 року поїхав за кордон в ОСОБА_4 в особистих справах.

В розмові по телефону 08.06.2017 року його дружина повідомила його про звільнення з роботи за згодою сторін на підставі поданої нею заяви.

Також, 08.06.2017 року приблизно о 17 год. на його мобільний телефон надійшло SMS-повідомлення про поступлення на картковий рахунок у банку близько 1500 грн.

Вважаючи себе звільненим з роботи на підставі інформації, отриманої від дружини в телефонному режимі та у зв'язку з поступленням вищевказаної суми грошей, ОСОБА_1 на наступне чергування 09.06.2017 року вирішив не приїзджати, повернувшись з-за кордону 10.06.2017 року.

12.06.2017 року відповідачем було отримано лист з повідомленням про звільнення його за прогул.

У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі.

Вирішуючи даний спір, а саме, визнаючи незаконним і скасовуючи наказ № 23 від 09.06.2017 року КП Кременецької міської ради Міськводгосп Про визнання недійсним наказу № 22-к від 08.06.2017 року, суд першої інстанції порушив принцип диспозитивності цивільного судочинства, передбачений ст.11 ЦПК України, безпідставно вийшовши за межі пред'явлених позивачем позовних вимог, який не звертався до суду з вимогою про скасування даного наказу.

А тому, рішення суду першої інстанції у даній справі в частині визнання недійсним і скасування наказу № 23 від 09.06.2017 року, як таке, що ухвалено з порушенням норм процесуального права підлягає скасуванню.

У відповідності до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ч.3 цієї ж статті апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України однією з підстав розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу є прогул (в тому числі відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Як роз'яснив Пленум Верховного суду України у п.24 своєї постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судом трудових спорів» з наступними змінами, прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Розглядаючи даний спір, суд першої інстанції не встановив обставини, що мають значення для справи й стосуються предмету пред'явленого позову, пов'язані з причиною неявки позивача на роботу, безпідставно дійшовши висновку про наявність спільної згоди керівника установи та позивача про звільнення останнього з роботи 08.06.2017 року.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги в частині визнання незаконним і скасування наказу відповідача про звільнення за прогул, ОСОБА_1 посилався на те, що поважною причиною його неявки на роботу 09.06.2017 року був факт наявності у нього відомостей про винесення керівником установи 08.06.2017 року наказу про звільнення його за згодою сторін і виплату йому розрахункових.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, й про що стверджував сам позивач у судовому засіданні, такої домовленості між ним і керівником відповідача не було, будь-яких заяв про звільнення він не подавав, копії наказу про звільнення з підстав передбачених ч.1 ст.36 КЗпП України не отримував, як не отримувала такого наказу і його дружина (зі слів якої він дізнався про своє звільнення з роботи 08.06.2017 року), а тому неявка його на роботу 09.06.2017 року в зв'язку зі звільненням за згодою сторін, про яке він дізнався по телефону зі слів дружини, на підставі поданої нею ніби-то під примусом керівника установи заяви за умови відсутності у нього достовірної інформації, підтвердженої належними й допустимими доказами (написаною ним заявою про звільнення та виданим відповідно до заяви наказом), що таке звільнення мало місце, на думку колегії суддів, не може вважатися поважною причиною неявки на роботу згідно графіку чергувань. Не може вважатися поважною причиною неявки позивача на роботу в зв'язку зі звільненням за згодою сторін й факт зарахування на його картковий рахунок 08.06.2017 року грошових коштів у сумі близько 1500 грн., оскільки SMS-повідомлення про зарахування таких коштів не містило інформації, що дані кошти є розрахунковими в зв'язку зі звільненням його з роботи.

Той факт, що їдучи у вихідний день за кордон в ОСОБА_4, позивач усвідомлював відсутність у нього можливості повернутися 09.06.2017 року (на своє чергування за графіком) підтверджується показаннями допитаних у судовому засіданні свідків, яким суд не дав належної оцінки.

Так, будучи допитаним в суді першої інстанції як свідок, керівник підприємства ОСОБА_6, пояснив, що зі слів одного з працівників підприємства він дізнався, що позивач без попереднього відому керівництва домовлявся про підміну його іншим працівником на чергуванні 09.06.2017 року в зв'язку з поїздкою до ОСОБА_4 за машиною.

Будучи допитаним як свідок, майстер ОСОБА_7, вказав, що зі слів дружини позивача, яка йому зателефонувала, дізнався про те, що позивач поїхав на вихідні у ОСОБА_4 й не встигає повернутися на своє чергування 09.06.2017 року. У зв'язку з цим він і попросив її з'явитися на підприємство для вирішення вказаного питання. Після розмови в кабінеті директора дружиною позивача була подана заява про звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням.

Крім цього, як пояснила представник відповідача ОСОБА_3, саме вона роз'яснила дружині ОСОБА_1, коли та з'явилася на підприємство, наслідки неявки її чоловіка на чергування 09.06.2017 року (звільнення з роботи за прогул), після чого й була подана заява про звільнення ОСОБА_1 за згодою сторін.

Таким чином, підтверджений показаннями свідків факт наявності у ОСОБА_1 наміру не виходити на роботу 09.06.2017 року в зв'язку з виїздом за кордон та домовленістю з іншим працівником про заміну чергування, спростовує твердження позивача про те, що поважною причиною неявки його на роботу в день чергування 09.06.2017 року був факт винесення відповідачем незаконного наказу про звільнення його з роботи за згодою сторін, який в подальшому самим же відповідачем і було скасовано.

При цьому, твердження позивача в частині наявності у нього можливості своєчасно з'явитися на чергування та написання його дружиною заяви про звільнення за згодою сторін під тиском керівника установи, як такі, що не підтверджені належними і допустимими доказами, колегія суддів оцінює критично і вважає такими, що правового значення для вирішення спору не мають.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК Україно передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до ст. ст. 57, 58 ЦПК України суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Враховуючи те, що позивачем не доведено, що відсутність його на роботі 09.06.2017 року впродовж усього дня, мала місце з поважної причини, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування наказу від 09.06.2017 року за № 24-к, яким його звільнено за прогул, до задоволення не підлягають.

Невірне застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин норм матеріального права, якими вони регулюються та ухвалення в зв'язку з цим незаконного рішення в частині визнання незаконним і скасування наказу № 24-к від 09.06.2017 року відповідно до вимог ч.3 ст.303 ЦПК України є підставою виходу апеляційним судом за межі розгляду апеляційної скарги позивача та скасування даного рішення в цій частині з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним і скасування наказу № 24 від 09.11.2017 року, яким позивача звільнено за прогул.

У зв'язку з постановленням апеляційним судом свого рішення про відмову в скасуванні наказу про звільнення ОСОБА_1 за прогул, позовні вимоги його про поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку та моральної шкоди за незаконне звільнення, які є похідними від вирішення питання щодо законності наказу про звільнення, до задоволення не підлягають. Тому, рішення суду першої інстанції в цій частині слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.10, 60, 303 ч.ч.1, 3; 307 ч.1 п.2; 309 ч.1 п.п.1, 2, 4; 313; 314 ч.2, 316 ч.1; 317 ч.1; 319 ч.1; 324 ч.1 п.1; 325 ч.1 Цивільного процесуального кодексу України, ст.40 ч.1 п.3 Кодексу законів про працю України, колегія суддів

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Кременецького районного суду від 12 вересня 2017 року в частині визнання незаконними та скасування наказів № 23 і № 24-к від 09.06.2017 року скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до Комунального підприємства Кременецької міської ради Міськводгосп про визнання незаконними та скасування наказу № 24-к від 09.06.2017 року відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_8