АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 672/1246/17
Провадження № 22-ц/792/2053/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2017 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого - судді Костенка А.М.,

суддів: Гринчука Р.С., Грох Л.М.,

секретар Задвірний В.І.

з участю представника позивача

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 672/1246/17 за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Городоцького районного суду від 3 листопада 2017 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, третя особа - Городоцька районна державна адміністрація у Хмельницькій області про виселення.

Заслухавши доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з апеляційною скаргою, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

ПАТ КБ "ПриватБанк" звертаючись до суду з позовом, який в подальшому змінив просив, виселити ОСОБА_1 з будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Зазначав, що ОСОБА_1 незаконно проживає у будинку АДРЕСА_1, який перейшов у власність позивача в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки 9 вересня 2016 року. Відповідач в добровільному порядку не бажає виселятись із даного житлового будинку, у зв'язку із цим позивач звернувся до суду з позовом.

Ухвалою Городоцького районного суду від 18 жовтня 2017 року залучено до участі у справі орган опіки та піклування - Городоцьку району державну адміністрацію Хмельницької області, з тих підстав що при укладенні договору іпотеки органом опіки та піклування надавалась згода на отримання кредиту і на даний час в будинку проживають та зареєстровані малолітні діти.

Рішенням Городоцького районного суду від 3 листопада 2017 року в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі банк з рішенням суду не погоджується просив його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов, послався на порушення норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, суд порушив порядок встановлений для вирішення питання по суті та розглянув справу однобічно та неповно.

Зазначав, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про те, що в

________________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - Шинкоренко С.В. Провадження № 22-ц/792/2053 /17

Доповідач - Костенко А.М. Категорія № 43

іпотеку передано житловий будинок, який було придбано не за рахунок отриманих кредитних коштів, у зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення позову.

Проте, дане твердження є невірним, оскільки банк в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність будинок загальною площею 112,20 кв.м. по АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 17 квітня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу за № 1186. А тому відповідач втратив право власності та право користування на спірний будинок і правова вимога банку, як нового власника житла про виселення колишніх власників (користувачів) з його предмету власності є законною та обґрунтованою.

А оскільки відповідача не є власником будинку, то її виселення є можливими без надання іншого постійного житла.

Крім того, відповідачем вимог щодо оспорення права власності банку на спірний будинок не заявлялося.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 17 квітня 2008 року між публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № HMGWGA00009008, за умовами якого банк надає позичальнику кредит у вигляді непоновлювальної кредитної лінії в розмірі 67757 грн. 13 коп. на наступні цілі: у розмірі 60 000 грн. на споживчі цілі, у розмірі 1200 грн. на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 428 грн. 57 коп. страхування майна, 300 грн. особисте страхування, а також 5 828 грн. 56 коп. на сплату страхових платежів у випадку та порядку, передбаченому пп. 2.1.3, 2.2.7 даного договору зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1,38% місячних на суму залишку заборгованості за кредитом, Кредит надається терміном на вісім років з кінцевим поверненням всього кредиту 15 квітня 2016 року.

В забезпечення виконання зобов'язання за даним кредитним договором в цей же день 17 квітня 2008 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (перейменовано в публічне акціонерне товариства комерційний банк «ПриватБанк») та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, відповідно до якого іпотекодавець ОСОБА_1 передала іпотекодержателю - банку нерухоме майно - житловий будинок АДРЕСА_1.

Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 24 березня 2016 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 139233 грн. 14 коп. та судові витрати.

9 вересня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором набуто право власності на предмет іпотеки, а саме житловий будинок АДРЕСА_1, яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав власності на нерухоме майно.

На даний час в даному житловому будинку зареєстровані та проживають ОСОБА_1, її дочка ОСОБА_4, син ОСОБА_5, внучки ОСОБА_6, 2007 року народження, ОСОБА_7, 2009 року народження, колишній зять ОСОБА_6

Наведене підтверджується матеріалами справи.

Відмовляючи у позові, суд обґрунтовано виходив з того, що оскільки квартира, яка є предметом іпотеки, не була придбана за рахунок кредиту, тому виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення є неможливим.

Висновок суду узгоджується з матеріалами справи і відповідає вимогам закону.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За положеннями частин першої і третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення, а в частині третій - порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють з жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Установивши у справі, яка переглядається, що в іпотеку було передано житловий будинок, придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність, передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла.

Така ж правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постановах від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1449цс15, від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2830цс15, від 14 грудня 2016 року у справі № 6-1141цс16, прийнятих за наслідками розгляду заяв про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та має враховуватись судами загальної юрисдикції при застосування таких норм права.

Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості рішення суду з посиланням на норми Цивільного кодексу України, за якими власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним свого права користування та розпорядження майном шляхом виселення інших осіб з предмету власності в даній конкретній справі слід відхилити.

Оскільки, спірний житловий будинок являвся предметом іпотеки, право власності на дане нерухоме майно банк набув на підстав договору іпотеки та норм Закону України «Про іпотеку», то в даній конкретній справі правовідносини між сторонами щодо предмету іпотеки, виселення з нього регулюються ст. 40 Закону України «Про іпотеку» і нормами ст. 109 Житлового кодексу, а не нормами Цивільного кодексу України, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України та нормам чинного законодавства.

Крім того, позивачем не заявлялась позовна вимога про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення, а позивач просив суд лише виселити відповідача з займаного житла, а така вимог підлягає розгляду за нормами Житлового кодексу України.

Інші доводи апеляційної скарги на законність рішення суду не впливають і його висновки не спростовують.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав у межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Городоцького районного суду від 3 листопада 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий (підпис) А.М. Костенко

Судді (підпис) Р.С. Гринчук

(підпис) Л.М. Грох

Згідно з оригіналом А.М. Костенко