У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Шеремет А.М., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Кузнецовського міського суду від 17 жовтня 2017 року у справі за заявою ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення суду у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" про визнання дій порушенням права приватної власності, визнання порушення прав споживача, внесення змін до договорів №№016-17520-241213, 015-17520-241213, 005-17518-030913, 001-17518-030913, 002-17518-030913, 001-17518-250613, 002-17518-250613, 009-17518-270613, 004-17518-270613, 005-17518-270613, 014-17518-270613, 013-17518-270613, 001-17519-051113 та стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Кузнецовського міського суду від 3 жовтня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" про визнання порушення права приватної власності, визнання порушення прав споживача, внесення змін до договорів №№016-17520-241213, 015-17520-241213, 005-17518-030913, 001-17518-030913, 002-17518-030913, 001-17518-250613, 002-17518-250613, 009-17518-270613, 004-17518-270613, 005-17518-270613, 014-17518-270613, 013-17518-270613, 001-17519-051113 та стягнення грошових коштів.

19 вересня 2017 року в суд звернувся ОСОБА_1 із заявою про ухвалення додаткового рішення, яким відповідно до процедури банкрутства та поданої заяви від 6 листопада 2015 року постановити ухвалу про визнання його кредитором.

Ухвалою Кузнецовського міського суду від 17 жовтня 2017 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні зазначеної заяви.

На ухвалу суду ним подано апеляційну скаргу, де покликався на недодержання вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо судового обов'язку сприяти особам, які беруть участь у справі, у всебічному та повному з'ясуванні обставин справи, п. 5 ч. 5, ч. 8 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" щодо недопустимості звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод, а також ч. 1 ст. 49 цього ж Закону, яку вважав з цих самих підстав невідповідною Конституції України.

З викладених міркувань просив скасувати ухвалу суду першої інстанції, задовольнивши його заяву.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Тобто даними вимогами закону закріплено правила диспозитивності цивільного судочинства, які полягають у наданні особам, що беруть участь у справі, можливості вільно розпоряджатися своїми матеріальними та процесуальними правами на власний розсуд.

Зміст принципу диспозитивності розкривається через такі положення:

-хто хоче здійснити свої права, повинен сам потурбуватися про це;

-особа, якій належить право, може від нього відмовитися;

-нікого не можна примушувати пред'явити позов (подати апеляційну чи касаційну скаргу) проти своєї волі;

-суд не повинен виходити за межі вимог сторін, за винятками встановленими законом.

Диспозитивність діє на усіх стадіях цивільного процесу.

Згідно із ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:

1.)стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;

2.)суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної суми грошових коштів, які підлягають стягненню, майно, яке підлягає передачі, або які дії треба виконати;

3.)суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 367 цього Кодексу;

4.)судом не вирішено питання про судові витрати.

Оскільки жодної із обставин, що можуть бути підставою для ухвалення додаткового рішення в порядку ч. 1 ст. 220 ЦПК України, ОСОБА_1 наведено не було, а судом їх наявність не встановлено, тому заява не ґрунтується на положеннях процесуального законодавства.

Щодо доводів апеляційної скарги про неврахування судом положень ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо сприяння у всебічному і повному з'ясуванні обставин справи, п. 5 ч. 5, ч. 8 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" щодо недопустимості звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод, а також ч. 1 ст. 49 цього ж Закону, яка, на думку заявника, є неконституційною, то з ними погодитися не можна через їх необґрунтованість.

Окрім того, ОСОБА_1, як споживач банківських послуг, повинен був сплатити при поданні апеляційної скарги судовий збір за оскарження ухвали суду.

Так, правова позиція Верховного суду України, що висловлена у постанові від 6 вересня 2017 року у справі №6-185цс178, вказує, що статті 3 і 4 Закону України "Про судовий збір" визначають, що об'єктом справляння судового збору є процесуальний документ - позовна заява, інша заява, апеляційна, касаційна скарги, заява про перегляд судового рішення Верховним Судом України тощо. Розмір ставки судового збору так само залежить передусім від об'єкта справляння судового збору.

Аналізуючи норму частини третьої статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів" у її системному зв'язку з положеннями статей 1 - 6 Закону України "Про судовий збір" від 8 липня 2011 року, зокрема статті п'ятої зазначеного закону в редакції Закону України від 22 травня 2015 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору", слід дійти до висновку, що споживач, право якого порушене і який у зв'язку саме з цим подає позов, відповідно до статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів", звільняється від сплати судового збору за подання саме позовної заяви до суду першої інстанції, та має обов'язок щодо сплати судового збору при вчинені відповідних дій у всіх інших судових інстанціях та у Верховному Суді України.

Оскільки споживач не звільняється від сплати судового збору за подання до суду інших документів як окремих об'єктів справляння судового збору, зокрема апеляційної, касаційної скарг, заяви про перегляд судового рішення Верховним Судом України, то у таких випадках він зобов'язаний сплатити судовий збір у розмірі ставки, визначеної відповідно до статті 4 Закону України "Про судовий збір".

Згідно із абз. другим ч. 1 ст. 360 (7) ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в абз. четвертому п. 7 своєї постанови від 24 жовтня 2008 року №12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", вбачається, що у разі виявлення при судовому розгляді справи неповної сплати суми судового збору чи витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи стягнення недоплачених сум проводиться з відповідної особи при ухваленні судового рішення.

За таких обставин із ОСОБА_1 слід стягнути 320 гривень судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу суду на користь державного бюджету.

Підставою для залишення оскаржуваної ухвали без змін відповідно до п. 1 ст. 312 ЦПК України є її постановлення судом першої інстанції з додержанням вимог закону.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а ухвалу Кузнецовського міського суду від 17 жовтня 2017 року залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_1 в дохід держави 320 (триста двадцять) гривень судового збору.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: