Справа №577/1348/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1719/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Кононенко О. Ю.,

суддів - Левченко Т. А. , Ткачук С. С.

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Єврокар Україна»

на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 07 вересня 2017 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Товарства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Єврокар Україна» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и л а:

30 березня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що 09 лютого 2017 року він уклав договір фінансового лізингу № 446 з ТОВ «Лізингова компанія «Єврокар Україна» про придбання транспортного засобу ВАЗ «Largus» вартістю 11269,09 доларів США, що складає на дату підписання договору 309900 грн. В цей же день, на виконання умов договору, він сплатив відповідачу 21700 грн. Приймаючи до уваги, що отриманий примірник договору не містить додатків, враховуючи строк дії договору та вважаючи умови договору несправедливими, будучи юридично необізнаним, 14 лютого 2017 року він звернувся до товариства із заявою про розірвання вказаного договору на підставі п. 12.1 договору та повернення йому сплачених коштів.

Відповідач не виконав умови, передбачені п. 12.1 ст. 12 договору, а саме, направлені на розірвання договору, і станом на час звернення до суду вказаний договір є чинним.

Просив визнати договір фінансового лізингу № 446 від 09 лютого 2017 року, укладений між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Єврокар Україна» недійсним та стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в сумі 21700 грн.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 07 вересня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 446 від 09 лютого 2017 року, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Лізингова компанія «Єврокар Україна».

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Єврокар Україна» на користь ОСОБА_3 21700 грн.

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Єврокар Україна» в дохід держави 3200 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі ТОВ «Лізингова компанія «Єврокар Україна», посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

При цьому зазначає, що судом першої інстанції не було прийнято до уваги, що відповідач, здійснюючи свою господарську діяльність, укладаючи договори, розраховує на реальне настання правових наслідків по укладеному правочину, несе певні ризики, а тому умови договору розроблені таким чином, щоб максимально захищати законні права та інтереси не тільки ТОВ «Єврокар Україна», а й інших клієнтів компанії.

Крім того, судом не правильно застосовано норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Суд не встановив, в чому саме полягає несправедливість окремих положень договору фінансового лізингу і не вказав, чи є зазначена обставина, відповідно до цієї норми, підставою для зміни або визнання недійсним саме цієї умови договору.

Звертає увагу на те, що суд безпідставно стягнув з нього 3200 грн. судового збору.

Сторони повідомлені про час і місце розгляду справи у встановленому порядку.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 09 лютого 2017 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу № 446, за умовами якого ТОВ «Лізингова компанія «Єврокар Україна» зобовязалося придбати у свою власність предмет лізингу у вигляді транспортного засобу ВАЗ «Largus» та передати його у користування позивача, який в свою чергу зобовязався сплачувати за користування цим транспортним засобом періодичні лізингові та інші платежі згідно з графіком щомісяця (а.с. 7-15).

Відповідно до п. 1.1 договору, предметом фінансового лізингу є транспортний засіб ВАЗ «Largus», обєм 1,6.

Згідно з п. 1.2 договору, вартість предмета лізингу на момент укладення вказаного договору зазначається у самому договорі та додатку № 1.

За пунктом 8.2. договору, вартість предмета фінансового лізингу на момент укладення договору складає 309900 грн.

Відповідно до пункту 1.7 договору, предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати ним на рахунок товариства: комісії за організацію договору; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4. ст. 9 договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.5 ст. 9 договору (а.с. 7).

На виконання умов договору ОСОБА_3 сплатив ТОВ «Лізингова компанія «Єврокар Україна» 21700 грн. (квитанція № 13 від 09 лютого 2017 року) (а.с. 16).

Встановлено, що позивач звертався до відповідача з письмовою заявою про розірвання договору фінансового лізингу № 446 від 09 лютого 2017 року та повернення сплачених, відповідно до квитанції, грошових коштів в сумі 21700 грн. (а.с. 18).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач діяв без повноважень з надання послуг фінансового лізингу, сам договір укладений без дотримання вимог закону, в договорі звужені обовязки лізингодавця, які передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг», положеннями ЦК України та розширені його права, які суперечать закону, не додержані вимоги щодо нотаріального посвідчення договору.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п. 11-1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

Судом встановлено, що у відповідача відсутня ліцензія на здійснення фінансових послуг з фінансового лізингу, що свідчить про відсутність у нього права укладати оскаржуваний договір.

Колегія суддів не може взяти до уваги заперечення відповідача про те, що він виконав всі вимоги, які ставляться законодавством та отримав відповідну ліцензію на право надавати послуги з фінансового лізингу, оскільки Розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 3009 від 09 липня 2017 року не надає відповідачу такого права, крім того, воно видане вже після укладення оспорюваного договору (а.с. 78).

Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» від 16 грудня 1997 року, за договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За частиною другою статті 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Згідно зі ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Таким чином, судом правильно встановлено, що договір фінансового лізингу від 09 лютого 2017 року, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Лізингова компанія «Єврокар Україна», нотаріально посвідчено не було, хоча такий договір підлягає нотаріальному посвідченню.

Крім того, положеннями розділу 12 договору встановлено жорстку односторонню відповідальність одержувача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами договору згідно з вимогами ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

В свою чергу, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми, у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Отже, згідно з положеннями ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Судом встановлено, що оспорюваний договір порушує принцип добросовісності, оскільки всупереч вимогам чинного законодавства, встановлює істотні обмеження прав лізингоодержувача щодо розірвання договору та умови договору про повне неповернення комісії за організацію договору у випадку розірвання договору, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, наносить шкоду споживачеві.

Передбачена у розділі 9 договору оплата вартості організації договору у розмірі 7% від вартості предмета лізингу виходить за межі переліку передбачених законом платежів, у зв'язку з чим вказані положення договору є несправедливими. Доводи апеляційної скарги про протилежне є безпідставними.

Крім того, спірний договір не містить істотної умови - предмет лізингу не визначений індивідуальними ознаками (рік випуску, колір, індивідуальні технічні характеристики, номер шасі). Марка та модель транспортного засобу не є такими ознаками.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 та ст. 627 ЦК України, при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. ст. 203, 204 ЦК України, підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Виходячи із вимог ст. ст. 4 та 203 ЦК України, зміст правочину має відповідати: Цивільному кодексу України; іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України; актам Президента України у випадках, встановлених Конституцією; постановам Кабінету Міністрів України; актам органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим, що видаються у випадках і в межах, встановлених Конституцією та законом. Таким чином, враховуючи загальні принципи цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, прийнятих відповідно до Конституції.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам законодавства. Такий правочин недійсний з моменту його вчинення незалежно від того, чи визнав його таким суд. Що ж стосується оспорюваного правочину, то він може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Таким чином, суд правильно врахував правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 16 грудня 2015 року по справі № 6-2766 цс15.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не містять обставин, які були б підставою для скасування оскаржуваного рішення суду, яке ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права в частині визнання недійсним договору фінансового лізінгу та стягнення коштів.

Проте, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції бепідставно стягнув з нього в дохід держави судовий збір у розмірі 3200 грн., оскільки відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», позивач при поданні позовної заяви повинен сплатити 640 грн. за вимогу немайнового характеру та 640 грн. за вимогу майнового характеру, разом 1280 грн.

Всупереч вимогам ст. 88 ЦПК України, суд неправильно розподілив судові витрати і стягнув з відповідача судовий збір у розмірі 3200 грн., який перевищує суму, що підлягала до стягнення.

За таких обставин, рішення суду в частині розподілу судових витрат підлягає зміні на підставі ч. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про стягнення з відповідача в дохід держави судового збору в розмірі 1280 грн. В іншій частині рішення суду необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 3 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Єврокар Україна» задовольнити частково.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 07 вересня 2017 року змінити в частині розподілу судових витрат.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Єврокар Україна» в дохід держави судовий збір в розмірі 1280 грн.

В іншій частині це рішення суду залишити без змін.

Рішення набрало законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді -