Справа № 640/6865/17
15 серпня 2017 року Київський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого - судді Губської Я.В.
при секретарі Балан Т.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості
Позивач ОСОБА_1, звернулася до Київського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2, в якому просить суд стягнути з відповідача борг у сумі 239048,00 грн., а також витрати за сплату судового збору у розмірі 2400,00 грн.
В обгрунтування позовних вимог, позивачка посилається на те що, 26 грудня 2016 року ОСОБА_2 під розписку позичила у неї гроші у розмірі 9000 доларів США строком до 02 січня 2017 року, що на день подання до суду позовної заяви складає 239048 грн. До теперішнього часу, незважаючи на неодноразові вимоги про повернення боргу, відповідачка ухиляється від повернення суми боргу, чим порушила взяті на себе зобов'язання, у зв'язку з чим, ОСОБА_1 змушена була звернутися до суду з даним позовом.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечував.
Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з'явилася, причини неявки суду не повідомила, повідомлялась належним чином про час і місце судового розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явились в судове засідання без поважних причин.
Таким чином, суд вважає, що відповідачка не з'явилася в судове засідання без поважних причин, причину неявки суду не повідомила, про час і місце судового засідання була повідомлена своєчасно та належним чином.
Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та, зі згоди позивача, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Згідно ч.1 ст.626 ЦК України визначає цивільно-правовий договір, як домовленість двох або більше сторін, спрямовану на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Відповідно до вимог ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики, як встановлено ст. 1047 ЦК України, укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять раз перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавець є юридична особа, - незалежно від суми.
Так, в судовому засіданні встановлено, що 26 грудня 2016 року ОСОБА_2 під розписку позичила у позивача гроші у розмірі 9000 доларів США строком до 02 січня 2017 року, та до теперішнього часу ухиляється від повернення суми боргу, чим порушила взяті на себе зобов'язання.
Також, в матеріалах справи міститься копія боргової розписки, оригінал якої оглянуто в судовому засіданні, в якій зазначено, що відповідач ОСОБА_2, НОМЕР_1, виданий Київським РВ ХМВС України в Харківській області 16.09.1998 р., отримала в борг 9000,00 доларів США на сім днів від 26.12.2016 року до 02.01.2017 року у ОСОБА_1 НОМЕР_2, виданий Фрунзенським РВ в м. Харкові ГУ ГМС України в Харківській області. Та внизу боргової розписки зазначено, що відповідач зобов'язується повернути борг в зазначений строк. (а.с.5).
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Ст.204 ЦК України передбачено презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.
Зобов'язання, як зазначено в ст.525 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК).
У спірних правочинах між позивачем та відповідачем винятки з цього правила не встановлювались.
З огляду на зазначене, суд вважає, що уклавши договори позики, що підтверджується борговою розпискою, у відповідача виникли зобов'язання по поверненню позики у зазначений строк.
Статтею 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Позивач в своєму позові зазначає, що розмір заборгованості за борговою розпискою складає 9000 доларів США, що за курсом НБУ станом на день подачі позову - 11.05.2017 року складає 239048 грн..
Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України.
Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч.4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може грунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.
Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України).
Таким чином, при ухваленні судом рішення потрібно перерахувати суму боргу з іноземної валюти на національну, урахувати офіційний курс гривні до іноземної валюти, установлений Національним банком України на день ухвалення судового рішення - 15.08.2017 року.
Враховуючи, що позика була надана в доларах США, а офіційний курс НБУ станом на 15.08.2017 року становить 25,6307 грн., звідси, сума заборгованості станом на 15.08.2017 року ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 складає 230676,30 грн. (9000 дол. США х 25,6307 грн.= 230676,30 грн.).
Таким чином, судом встановлено, що зобов'язання за борговою розпискою відповідачем ОСОБА_2 не виконані, що є порушенням ст.ст. 526-530 ЦК України, враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтвердженими доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню частково, а саме щодо стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу в розмірі 230676,30 грн., а в іншій частині необхідно відмовити з наведених вище підстав.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд стягує з відповідача ОСОБА_2 судові витрати пропорційно до задоволених вимог.
Керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 58, 60, 88, 209, 212, 218, 223, 224-226, 294 ЦПК України, ст.ст. 204, 525, 625, 1046, 1047, 1049, 1051 ЦК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 26.12.2016 року в розмірі 230676,30 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по оплаті судового збору пропорційно від задоволеної частини в розмірі 2306,76 грн.
Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя :