Апеляційний суд міста Києва
Справа № 753/6244/15-ц Головуючий у суді першої інстанції: Лужецька О.Р.
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5042/17 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Панченко М.М., Слюсар Т.А.

при секретарі Крічфалуши С.С.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 квітня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

24 березня 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про стягнення 465 000 грн. за договором позики, 3% річних у розмірі 80 871 грн., інфляційні втрати 289 230 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 23 лютого 2009 року між відповідачем ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено два договори позики згідно яких ОСОБА_3 позичив у борг у ОСОБА_5 згідно письмових розписок 375 000 грн. та 90 000 грн. зі строком повернення 04 червня 2009 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Позивач, як дружина ОСОБА_5 з 30 листопада 2002 року та як його спадкоємець, яка прийняла спадщину, просила суд стягнути з відповідача неповернутий борг із застосуванням ст. 625 ЦК України (три проценти річних, інфляційні втрати) на її корисить.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 квітня 2016 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суму боргу у розмірі 465 000 грн., З % річних у розмірі 80 871 грн., суму інфляційних втрат у розмірі 289 230грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3 654 грн.

Ухвалою від 21 лютого 2017 року Дарницького районного суду м. Києва у задоволенні заяви ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення було відмовлено.

Не погодившись із заочним рішенням відповідач ОСОБА_3 подав на нього апеляційну скаргу. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. Апеляційну скаргу обгрутовував тим, що боргових розписок він не писав, грошових коштів у нині покійного ОСОБА_5 не позичав, де взялися розписки йому не відомо. Судом питання наявності розписок у справі не досліджувалось і експертиза підпису не проводилася. Заявити клопотання про дослідження підпису на боргових розписках у нього не було можливості, оскільки судом першої інстанції у скасуванні заочного рішення і розгляд справи по суті було відмовлено, а судових повідомлень про день та час розгляду справи він не отримував, так як за місцем реєстрації тривалий час не проживає.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін ( ч.1 п.1 ст. 307 ЦПК України).

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

У відповідності до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, № б-бЗцсІЗ, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Задовольняючи позовні вимоги в зазначеному розмірі, суд першої інстанції виходив з їх доведеності.

Таких висновків суд дійшов з дотриманням вимог процесуального законодавства щодо всебічності й повноти з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін в даних правовідносинах, належної правової оцінки наданих в справі доказів та вищезазначених вимог ст. ст. 1046, 1047 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції відповідач згідно 2-х (двох) договорів позики отримав 23 лютого 2009 року від ОСОБА_5 375000 грн. та 90000 грн., які зобов'язався повернути 04 червня 2009 року. Вказане підтверджується розписками (а.с.6,7). Під час написання розписок та передачі коштів були присутні три свідки, які також засвідчили своїми підписами відповідну подію.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі з 30 листопада 2002 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження від 30 листопада 2002 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Позивач ОСОБА_4, як дружина нині покійного ОСОБА_5 та спадкоємець першої черги прийняла спадщину після смерті свого чоловіка, у тому числі, позивачем було успадковано права та зобов'язання, які випливають з Договору позики від 23 лютого 2009 року, що підтверджується заявою про прийняття спадкового майна від 01 серпня 2014 року (спадкова справа).

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У відповідності до вимог чинного законодавства позивач звернулася до суду про стягнення з відповідача боргу за розписками та захистом порушеного права

В судовому засіданні апеляційного суду відповідачем заперечувалось написання розписок, підписи на них та отримання коштів в борг. В процесі розгляду справи заявлялось клопотання стороною відповідача щодо призначення почеркознавчої експертизи.

Для призначення такої експертизи відповідач зобов'язаний був надати суду документи, рукописи, інші матеріали, у яких є текст, що підлягає дослідженню; зразки письма (вільні, умовно вільні, експериментальні); документи, які пояснюють умови виконання досліджуваних об'єктів.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції роз'яснив вимоги зазначеної норми, неодноразово переносив розгляд справи для їх виконання, але відповідач їх так і не виконав.

Відповідно до ч.1ст. 146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того,хто із цих осіб ухиляється. А також яке для них ця експертиза має значення,може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначення, або відмовити у його визнанні.

Заявляючи клопотання про призначення експертизи, відповідач не сприяв її проведенню та не надав суду необхідних матеріалів для її проведення. А тому, суд таку поведінку відповідача розцінив, як ухилення від проведення експертизи та направлену на затягування розгляду справи. А відповідно до ч.3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

З урахуванням викладених, колегія суддів відмовила у призначенні почеркознавчої експертизи.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Однак, відповідач у відповідності до вимог зазначеної норми закону не надав суду доказів безгрошовості зазначених розписок і не вказав про наявність таких і до пред'явлення позову до суду не звертався до будь-яких установ з приводу захисту порушеного права щодо видачі безгрошової розписки.

В той же час, після допиту в судовому засіданні свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, які підтвердили написання розписки у їх присутності та передачі грошей від ОСОБА_5 до ОСОБА_3, відповідач змінив свої пояснення щодо отримання зазначеної суми та стверджував, що кошти брав для передачі третій особі, що було зроблено в подальшому, але заперечував підписання розписок.

П. 1 ч.1 ст. 1049 ЦК України встановлює, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Разом з тим, свої зобов'язання по поверненню боргу відповідач не виконав.

Відповідно до вимог ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, підставою відповідальності за ст. 625 ЦК є сам факт порушення грошового зобов'язання, яке випливає з прострочення боржника та неповернення позики в установлений строк.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, яка вже тривалий час залишається не змінною, зобов'язання позичальника, а це сама позика й нараховані проценти за користування нею, так і проценти за прострочення виконання грошового зобов'язання, припиняються належним виконанням і з цього часу боржник є особою, яка повністю виконала свої боргові зобов'язання.

А тому, висновки суду про стягнення з відповідача на користь позивача боргу з урахуванням 3% річних, індексу інфляційних втрат згідно договору позики є законними та обргунтованими і колегія суддів з визначеним їх розміром погоджується, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.

Висновки суду щодо підстав до задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги, щодо неповного з'ясування обставин справи, відсутність, на думку відповідача, боргових розписок, безгрошовість розписок, що призвело до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення виходячи з наступного.

Всі висновки суду першої інстанції щодо правомірності заявленого позову та можливості відновлення порушеного права у обраний позивачем спосіб повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга відповідача не містить, в ході апеляційного розгляду відповідач та його представник також не навели таких обставин.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: