АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6097/17 Справа № 206/6194/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Зайченко С. В. Доповідач - Куценко Т.Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2017 року м. Дніпро

07 листопада 2017 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого - Куценко Т.Р.

суддів - Демченко Е.Л., Максюти Ж.І.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

Комунального закладу «Дніпропетровський геріатричний пансіонат» Дніпропетровської обласної ради,

на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 12 липня 2017 року у справі за позовом Комунального закладу «Дніпропетровський геріатричний пансіонат» Дніпропетровської обласної ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Дніпровська обласна рада про виселення, -

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2016 року КЗ «Дніпропетровський геріатричний пансіонат ДОР» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Дніпровська обласна рада про виселення /а.с.2-4/.

Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 12 липня 2017 року в задоволенні позовних вимог КЗ «Дніпропетровський геріатричний пансіонат ДОР» відмовлено /а.с.109/.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити їх позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права /а.с.113-117/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із частинами 5 та 6 статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбаченим законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до частини першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Статтею 109 ЖК Української РСР передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав встановлених законом.

Виселення вказаних у статті 116 ЖК України РСР осіб без надання іншого житлового приміщення - санкція за скоєне правопорушення.

Судом встановлено, що у жовтні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом про виселення ОСОБА_4 та її сина ОСОБА_3 з кімнати АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення посилаючись на те, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20 грудня 2010 року № НОМЕР_1, будівлі та споруди КЗ «Дніпропетровський геріатричний пансіонат» Дніпропетровської обласної ради за адресою: АДРЕСА_1 є комунальною власностю територіальних громад, селищ, міст Дніпропетровської області, в особі Дніпровської обласної ради /а.с.5-6/.

Відповідно до зазначеного вище свідоцтва будівля КЗ «Дніпропетровський геріатричний пансіонат» Дніпропетровської обласної ради складається із корпусу «А», «Б», «В».

Розпорядженням Самарської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська №52р від 23 березня 1983 року було дозволено проведення тимчасової реєстрації та виділено для тимчасового проживання 20 кімнат Дніпропетровського будинку-інтернату для престарілих та інвалідів /сьогодні-КЗ «Дніпропетровський геріатричний пансіонат» Дніпропетровської обласної ради/ на першому поверсі правого крила блоку «Б» з окремим входом.

На сьогоднішній день кімнати є частиною будівлі пансіонату та будь-якого статусу, як службових приміщень або службового гуртожитку не набули. З 31.01.2000 року у кімнаті АДРЕСА_1, зареєстровані та постійно проживають ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Позивач вважає, що враховуючи те, що вказана кімната не є службовим приміщенням, службовою кімнатою або будь-яким житловим приміщенням в якому може проживати особа, та те, що перебування відповідачів у даній кімнаті є незаконним, просить виселити їх без надання іншого житлового приміщення, відповідно до ст. 116 ЖК Української РСР.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення.

Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

При вищенаведених обставинах справи, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Приведені в апеляційній скарзі доводи представника апелянта про те, що суд не дав оцінки наданих ними доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Щодо посилань представника позивача в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги той факт, що приміщення де проживають відповідачі не є гуртожитком і ордеру, який є єдиною підставою для вселення відповідачі не мають, не надано доказів того, що кімната була виділена у зв'язку з трудовими відносинами, то з ними погодитися не можна так як ці підстави не були наведені у позовній заяві, не були предметом розгляду у суді першої інстанції і посилання на них з'явилися тільки в апеляційній скарзі.

Крім того, в матеріалах справи знаходяться копії паспортів /а.с.50-52,77/, з яких вбачається, що з 31.01.2000 року відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1. До того ж, в паспорті відповідача ОСОБА_2 на штампі про реєстрацію зазначено, що місце де вона зареєстрована є гуртожитком.

Відповідно до копії трудової книжки відповідач ОСОБА_2 30.06.2010 року звільнилася з КЗ «Дніпропетровський геріатричний пансіонат» Дніпропетровської обласної ради, де вона працювала санітаркою більше десяти років /а.с.64-70/.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, куруючись законом.

Порушень норм матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст.303, ст.307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Комунального закладу «Дніпропетровський геріатричний пансіонат» Дніпропетровської обласної ради - відхилити.

Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 12 липня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Куценко Т.Р.

Судді: Демченко Е.Л.

Максюта Ж.І.