Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2017 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Кошель Л. М. ,

при секретарі - Вангородська О. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №4 м. Біла Церква цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області про визначення місця проживання дитини з матір'ю, надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу батька та надання дозволу на оформлення проїзного документу малолітньої дитини для виїзду за кордон,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з цивільним позовом до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області про визначення місця проживання дитини з матір'ю, надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу батька та надання дозволу на оформлення проїзного документу малолітньої дитини для виїзду за кордон, мотивуючи свої вимоги тим, що 11.11.2000 року між сторонами зареєстровано шлюб. Від шлюбу мають сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01.03.2010 року вказаний шлюб розірвано. ОСОБА_3 залишився проживати і проживає на даний час з позивачкою. 03.06.2017 року позивачка ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_4, громадянином Німеччини. У зв'язку з неприязними стосунками між сторонами відповідач не надає згоди сину на виїзд за кордон, тому ОСОБА_1 просила суд визначити місце проживання ОСОБА_3 з його матір'ю ОСОБА_1; надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України до країни Німеччини без згоди та супроводу батька дитини ОСОБА_2, строком з 2017 року по 20.06.2018 рік в супроводі матері дитини, ОСОБА_1; дозволити оформлення проїзного документа дитини для виїзду за кордон неповнолітньому ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди батька ОСОБА_2. Представник позивачки ОСОБА_6 подав заяву про зменшення позовних вимог від 22.11.2017 року в якій виклав прохальну частину позовної заяви в наступній редакції: надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України до країни Німеччини на навчання з 01 грудня 2017 року по 20 червня 2018 року без згоди та супроводу батька дитини ОСОБА_2.

Позивачка в судове засідання не з'явилась, однак представник позивачки ОСОБА_6 подав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує та просить задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав письмово викладені заперечення проти позову. Зазначив, що позивачка не вказала мету виїзду дитини за кордон та не надала доказів того, що виїзд дитини відповідає її інтересам.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи без його участі.

Суд, заслухавши думку учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який в подальшому розірвано, що підтверджує свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 . Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії НОМЕР_2. Згідно довідки про місце проживання та склад сім'ї від 22.08.2017 року виданої Управлінням адміністративних послуг Білоцерківської міської ради, місце проживання ОСОБА_3 зареєстровано разом з позивачкою ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1.

03.06.2017 року у м. Вальдшафф зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1, номер запису про одруження Е 4/2017, що підтверджується свідоцтвом про одруження.

Позивачка неодноразово зверталась до суду з позовними заявами про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без дозволу батька, які були задоволені судом, що підтверджується відповідними рішенням у справах № 1003/14148/12, 357/3629/16-ц, 357/1776/17.

Вирішуючи по суті даний спір суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 51 Конституції України турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і бов'язком батьків. Ця конституційна норма конкретизується сімейним законодавством (глава 13 «Особисті немайнові права і обов'язки батьків щодо дитини», глава 15 «Обов'язок матері, батька утримувати дитину та його виконання» Сімейного кодексу України. Принцип загальної і рівної відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини закріплений і в нормах міжнародного права. Конвенцією про права дитини (ст. 18) проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Особисте немайнове право - право на свободу пересування фізичної особи, закріплене у ст. 313 ЦК України. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 2 ст. 313 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Таким чином, зі змісту цієї цивільно-правової норми вбачається, що за відсутності згоди одного з батьків на виїзд дитини за межі України зазначене питання позитивного вирішення не матиме.

Відповідно до ст.4 ч.2 Закону України «Про порядок виїзду та в'їзду в Україну громадян України», виїзд неповнолітніх дітей за кордон проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків. За відсутності згоди одного із батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до вимог ст.7,155 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.

21 січня 1994 р. Верховною Радою України прийнято Закон «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», яким врегульовано порядок здійснення права громадян України на виїзд з України та в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, встановлено порядок вирішення спорів у цій сфері. У п. 2 ст. 4 цього Закону, зокрема, зазначено, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 р. № 724), передбачено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України без згоди та супроводу другого з батьків (п. 2-2). Документом на право перетинання дитиною державного кордону є проїзний документ дитини (п. 2). Слід зазначити, що постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 р. № 724 до Правил перетинання державного кордону внесено зміни та затверджено їх нову редакцію. Змістовно зазначені положення не змінено, але в новій редакції їх викладено відповідно в п. 2 та 4-2.

Чинним законодавством передбачено можливість вирішувати у судовому порядку питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні.

За змістом п. 4-2 Правил перетинання державного кордону виїзд дитини за кордон здійснюється за документами, в яких має бути зазначено державу прямування. Для дитини, яка перебуває у пункті пропуску через державний кордон у супроводі одного з батьків, одним із таких документів є нотаріально посвідчена згода другого з батьків або рішення суду. Тому визначення у рішенні суду при наданні дозволу на виїзд дитини за кордон держави прямування є обов'язковим.

Позивачка надала суду переконливі докази того, що виїзд дитини за кордон відповідає інтересам ОСОБА_3. Матеріали справи містять відомості про те, що ОСОБА_3 має обов'язкове навчання в Німеччині до 31.08.2019 року. Зазначене підтверджується листом Державного управління освіти в місті та окрузі Ашаффенбург. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 р., п. 2, 4-2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. та в редакції, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 р. № 724та пункти 16, 23 Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 р. № 231, ст. 4 ч.2 Закону України «Про порядок виїзду та в'їзду Україну громадян України, ст.ст. 150, 155 СК України та керуючись ст.ст.3,10,11, 213-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України до країни Німеччини на навчання з 01 грудня 2017 року по 20 червня 2018 року без згоди та супроводу батька дитини ОСОБА_2.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Л. М. Кошель