233 № 233/4285/17
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
30 листопада 2017 року м.Костянтинівка
Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі :
головуючої судді Бєлостоцької О.В.,
при секретарі Теліціній О.О.,
позивача -
відповідача -
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Костянтинівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-
11 вересня 2017 позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому зазначив, що він на підставі договору купівлі-продажу є власником будинку, розташованого за адресою: Донецька область, м.Костянтинівка, вул.Панфілова, 22. В зазначеному будинку зареєстрований колишній чоловік його доньки ОСОБА_3 ОСОБА_2, який з липня 2016 року фактично у зазначеному будинку не мешкає. Не проживання відповідача в будинку пов*язано з тим, що шлюб між ним та ОСОБА_3 було розірвано у зв*язку з чим він забрав всі свої речі та переїхав мешкати до батьків. Факт реєстрації відповідача в належному позивачеві будинку порушує його права як власника, оскільки він змушений нести додаткові витрати з утримання житла. Позивач просить визнати ОСОБА_2 особою, що втратила право користування жилим будинком, розташованим за адресою: Донецька область, м.Костянтинівка, вул.Панфілова, 22 та примусово зняти його з реєстраційного обліку в будинку.
В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з*явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначив, що підтримує заявлені позовні вимоги і не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з*явився, про час і місце його проведення був належним чином повідомлений у порядку ст.74 ЦПК України. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
З*ясувавши позицію позивача по справі, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Судовим розглядом встановлено, що позивач ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 24 липня 2013 року є власником будинку, розташованого за адресою: Донецька область, м.Костянтинівка, вул.Панфілова, 22, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.4).
Згідно адресної картки в будинку № 22 по вул.Панфілова в м.Костянтинівка з 29 квітня 2016 року зареєстрований ОСОБА_2 (а.с.9).
Як вбачається з довідок КП «Служба єдиного замовника» № 5228 від 18 листопада 2016 року (а.с.7), від11 серпня 2017 року № 5470 (а.с.8) ОСОБА_2 з 29 квітня 2016 року зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, але фактично в будинку не проживає.
Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 13 березня 2017 року, яке набрало законної сили 07 квітня 2017 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано (а.с.12).

Правовідносини, що виникли між сторонами по справі регулюються нормами Цивільного кодексу України та Житлового кодексу України.

Частиною 4 ст.9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім*ї , інших осіб.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім*ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім*ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або закону.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік.

Приймаючи до уваги, що судом з досліджених доказів встановлено, що відповідач більше одного року без поважних причин з власної волі не проживає в належному позивачеві на праві власності будинку, відсутні підстави вважати, що між сторонами по справі є будь-які домовленості щодо збереження права користування житлом, тому суд вважає за необхідне задовольнити позов частково - визнати відповідача ОСОБА_2 особою, що втратила право користування жилим приміщенням будинку, розташованого за адресою: Донецька область, м.Костянтинівка, вул.Панфілова, 22.

Позовні вимоги про примусове зняття відповідача з реєстраційного обліку задоволенню не підлягають, оскільки не грунутуються на законі з огляду на те, відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.

В силу ст.88 ЦПК України судові витрати по справі слід віднести на відповідача по справі.

На підставі ч.4 ст.9, ст.150 ЖК України, ч.1 ст.383, ст.391, ч.2 ст.405 ЦК України, керуючись ст. ст. 10, 11, 74, 88, 209, 212, 214, 215, 222, 224-226 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 особою, що втратила право користування жилим приміщенням будинку № 22 по вул.Панфілова в м.Костянтинівка Донецької області.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати, пов*язані із сплатою судового збору у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Костянтинівський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Вступна та резолютивна частини рішення проголошені в судовому засіданні 30 листопада 2017 року, повний текст рішення по справі виготовлений 04 грудня 2017 року.

Суддя