АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/4716/17 Головуючий 1 інстанції -
Справа № 623/426/17 ОСОБА_1
Категорія: сімейні Доповідач - Швецова Л.А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2017 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: Швецової Л.А.,

Суддів: Котелевець А.В., Пуддубного Р.М.,

За участі секретаря: Кучер Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 07 червня 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа орган опіки та піклування Ізюмської міської ради Харківської області про визначення місця проживання малолітньої дитини, -

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа: орган опіки та піклування Ізюмської міської ради Харківської області про визначення місця проживання малолітньої дитини.

В обгрунтування позовних вимог зазначала, що з червня 2005 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 Від шлюбу мають малолітньої сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 22 січня 2013 року шлюб розірвано. На підставі рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_4. В серпні 2016 року відповідач самовільно забрав дитину і до теперішнього часу вони мешкають за адресою: Харківська область, м. Ізюм, пров. Глухий, 6. На неодноразові намагання позивачки повернути дитину, відповідач категорично відмовляється. Виходячи з викладеного, просить відібрати малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 від батька ОСОБА_2 за місцем його фактичного перебування та передати матері ОСОБА_3 та визначити місце проживання малолітньої дитини сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із матірю ОСОБА_3

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 07 червня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Відібрано малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 від батька ОСОБА_2 за місцем його фактичного перебування та передано матері ОСОБА_3

Визначено місце проживання малолітньої дитини сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із матірю ОСОБА_3

Стягнуто з ОСОБА_2, іпн. НОМЕР_1 грн. на користь ОСОБА_3, іпн. НОМЕР_2 судовий збір у сумі 640,00 грн.

Не погодившись із вказаним вище рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2звернувся на це рішення з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким в позові відмовити в повному обсязі та закрити провадження.

Обґрунтовуючи свої апеляційні доводи, апелянт зазначив, що ОСОБА_3О не надала за місцем свого проживання в Харкові характеристику та суд першої інстанції взяв до уваги довідку з її колишнього місця проживання.

Також, апелянт вказував, що до нього ніхто в органу опіки та піклування чи з будь-якої іншої служби не зверталися та на його особисте прохання провести обстеження житлово-побутових умов у представників в органу опіки та піклування не знайшлося часу та при ухваленні рішення не були враховані інтереси дитини.

Колегія суддів вислухавши суддю доповідача, зясувавши думку учасників процесу,дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення скасуванню з ухваленням нового рішення.

Відповідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що службою у справах дітей були обстежені умови проживання матері і є підстави для визначення місця проживання дитини з матірю, за місцем її проживання у місці Харкові.

Однак, погодитися з таким рішенням неможливо виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами , які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.

Судовим розглядом встановлено, що рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 22 січня 2013 року розірвано шлюб між сторонами по справі.

Відповідно до свідоцтва про народження серії І-ВЛ № 470243 від 16 листопада 2016 року народився ОСОБА_5, батьками дитини записані батько ОСОБА_2 та ОСОБА_3

З ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуті аліменти на підставі рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 22 березня 2013 року.

Рішенням виконавчого комітету Ізюмської міської ради № 0689 від 25 вересня 2013 року встановлено порядок зустрічей між ОСОБА_2 та його сином ОСОБА_5 за попередньою домовленістю з матірю, зі збереженням звичного для дитини режиму дня, з урахуванням його стану здоровя. Визначено місце зустрічей за адресою проживання батька.

Відповідно до рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 07 червня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області, ОСОБА_2 було звільнено від сплати аліментів на утримання малолітнього сина, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Крім цього, вказаним рішенням встановлено, та не заперечувалося сторонами, що ОСОБА_5 з серпня 2016 року мешкає разом з батьком у м. Ізюмі.

Згідно акту обстеження умов проживання батька дитини, ОСОБА_2, встановлено, що син ОСОБА_4 має свою окрему кімнату, яка облаштована необхідними приладами та за результатом бесіди з дитиною, ОСОБА_5 висловив бажання мешкати з батьком.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини. що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків,хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Саме така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16, яка відповідно до вимог статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Крім цього, батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний стан( ст. 150 СК України).

Згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) при вирішенні будь яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дитини.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про народження, ОСОБА_5 народився 09 листопада 21015 року та на даний час йому виповнилось 12 років.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції судова колегія зясувала думку ОСОБА_5 щодо до того, з ким саме з батьків він бажає проживати.

Так, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_5 пояснив, що він з серпня 2016 року мешкає разом з батьком, мати переїхала на постійне місце проживання у м. Харків, з серпня 2016 року по теперішній час з матірю бачився не більше пяти разів. Зазначив, що його влаштовують умови проживання з батьком, так як він ходить з першого класу у школу за місцем проживання батька та бабусі і вважає, що його інтереси будуть більш захищенні під час проживання з батьком.

Крім того, в матеріалах справи міститься акт обстеження умов проживання ОСОБА_2 за адресою Харківська область, м. Ізюм, пров. Глухий, б. 6, складений службою у справах дітей Ізюмської міської ради Харківської області. Відповідно до вказаного висновку, будинок з усіма комунальними зручностями, належить ОСОБА_6, яка є бабусею ОСОБА_5 у вказаному будинку ОСОБА_5 має окрему кімнату, розміром 9,5 кв. м., в якій є ліжко, шафа, письмовий стіл, компютерна техніка. Дитина забезпечена одягом та шкільними приладами. У вказаному будинку мешкають ОСОБА_6, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 Стосунки в сімї добрі, повага до старших за віком та взаємоповага. ОСОБА_5 мешкає з батьком та бабусею з вересня 2016 року за власним бажанням і надалі бажає залишатися проживати з батьком.

В рішенні ЄСПЛ по справі "Сахін проти Німеччини" (08.07.2003 року), Європейський суд зазначав, що компетентні національні суди, відмовляючи задовольнити прохання заявника щодо організації побачень з дитиною, посилалися на твердження заявника та матері дитини, показання свідків, на зауваження Вісбаденського (Wiesbaden) управління у справах молоді та на висновки експертів. Вони також взяли до уваги напружені стосунки між батьками і встановили, що контакти не відповідатимуть інтересам дитини. Суд не мав сумніву в тому, що ці підстави були доречними. Однак, на думку Суду, те, що німецькі суди не заслухали дитину, свідчить, що заявника не було достатньою мірою залучено у провадження, пов'язане з наданням доступу до дитини. Необхідно було, щоб компетентні суди, встановивши безпосередній контакт з дитиною, уважно розглянули питання про те, що належним чином відповідає її основним інтересам. Регіональний суд не повинен був спиратися на розпливчасті показання експерта щодо ризиків, з якими пов'язане опитування дитини, адже суд навіть не розглянув можливості вжити для цього спеціальних заходів, з огляду на ранній вік дитини.

У п. 54 рішення ЕСПЛ «Хант проти України» ( від 07.12.2006 року), суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden, від 27 листопада 1992 року і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78).

Посилання представника ОСОБА_3 в судовому засіданні на положення Декларації прав дитини, відповідно до якої презюмується право матері на залишення дитини саме з нею, судова колегія вважає безпідставними, оскільки в рішенні ЕСПЛ по справі "M.S. проти України"Европейский суд зазначив, що у вказаних правовідносинах необхідно застосовувати Конвенцію з прав дитини, яка є міжнародним договором та відповідно до ст. 9 Конституції є частиною національного законодавства України. Декларація з прав дитини носить лише декларативний характер і при розгляді зазначеної категорії необхідно виходити саме з найкращіх інтересів дитини та з того, що батьки мають рівні права у спорах про опіку над дітьми і жодні презумції, які грунтуються на статі не повинно братись до уваги.

На підставі вищевикладеного, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визначення місця проживання малолітньої дитини.

Керуючись ст.ст. 301,302, п.п.3 і 4 ст. 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, судова колегія судової палати, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 07 червня 2017 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня його проголошення.

Головуючий: Швецова Л.А.

Судді: Котелевець А.В.

ОСОБА_7