Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1841/17
Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дуковський О. Л.
УХВАЛА

Іменем України

28.11.2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого судді: Дуковського О.Л.

суддів: Дьомич Л.М., Єгорової С.М.

за участю секретаря: Савченко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 11 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, ОСОБА_4, Тишківської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області про визнання права засновника фермерського господарства та права постійного користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства в порядку спадкування, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, ОСОБА_4, Тишківської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області про визнання права засновника фермерського господарства та права постійного користування земельною ділянкою для ведення селянського ( фермерського ) господарства в порядку спадкування.

В позові зазначали, що 10 вересня 2012 року помер їх батько - ОСОБА_5. Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить фермерське господарство «Жоміренка Миколи Івановича», засновником якого був спадкодавець.

Для ведення селянського (фермерського) господарства ОСОБА_5 було надано у постійне користування земельну ділянку площею 45,40 га, яка розташована на території Тишківської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області відповідно до державного акту на право постійного користування землею Б №010627 від 1991 року.

Позивачі є спадкоємцями першої черги за законом після смерті батька ОСОБА_5, які прийняли спадщину так як, дружина спадкодавця ОСОБА_4, відмовилася від спадщини. Нотаріус, відмовив у видачі їм свідоцтва про право на спадщину та послався на те, що спадкодавець ОСОБА_5 право приватної власності на земельну ділянку площею 45,40 га не набув, тобто свої права не використав, а також у статутному фонді господарства відсутнє майно. Оскільки вони продовжили після смерті батька займатися веденням фермерського господарства, позивач ОСОБА_3, згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців є керівником даного господарства, але позбавлені можливості оформити право на фермерське господарство та землю, яке до них перейшло від спадкодавця.

Вважають, що вони є єдиними спадкоємцями за законом після смерті батька, які прийняли спадщину. Земельна ділянка була надана спадкодавцю у постійне користування на підставі державного акту для ведення селянського (фермерського) господарства. Керівником господарства на теперішній час є позивач ОСОБА_5, як спадкоємець померлого. Належне спадкодавцю право користування земельною ділянкою на момент відкриття спадщини не припинилося і входить до складу спадщини, а отже перейшло до ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Просили визнати за ними право засновника фермерського господарства «Жоміренко Миколи Івановича», зареєстрованого розпорядженням голови Добровеличківської районної державної адміністрації від 16.09.2002 року, в порядку спадкування після смерті їх батька - ОСОБА_5

Також просили визнати за ними у порядку спадкування за законом після смерті їх батька, право на постійне користування земельною ділянкою 45,40 га , яка розташована на території Тишківської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області та надана ОСОБА_5 для ведення селянського (господарського) господарства на підставі державного акту на право постійного користування землею серія Б №010627.

Рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 11 липня 2017 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 майнові права засновника фермерського господарства ОСОБА_5, зареєстрованого розпорядженням голови Добровеличківської районної державної адміністрації від 16.09.2002 року, в порядку спадкування за законом після смерті їх батька ОСОБА_5 В іншій частині задоволення позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду позивачі подали апеляційну скаргу, в якій просять рішення суду змінити в частині незадоволення їхньої позовної вимоги щодо визнання права постійного користування земельною ділянкою у порядку спадкування та просять визнати за ними це право.

Зазначають, що право користування земельною ділянкою, підтверджене державним актом на право постійного користування та з урахуванням положень норм діючого законодавства про спадкування, за яким до складу спадщини відповідно до ст.1218 ЦК України входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, спірна земельна ділянка являється матеріальною основою фермерського господарства, оскільки надана ОСОБА_5 саме для ведення фермерського господарства, яке успадковане позивачами, тому до них у відповідності до ст.1216 ЦК України, перейшло таке ж право постійного користування земельною ділянкою, яке входить до складу спадщини.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення адвоката ОСОБА_6, який представляє інтереси позивачів, який підтримав доводи апеляційної скарги і просив її задовольнити, дослідивши письмові докази по справі, перевіривши рішення суду у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання про те, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_5 є рідним батьком ОСОБА_7, та ОСОБА_3 ( свідоцтва про народження позивачів а.с.25).

На підставі Державного акта на право користування землею серії Б № 010627, виданого у 1991 році Добровеличківською районною радою народних депутатів Кіровоградської області, ОСОБА_5 було виділено у безстрокове і безоплатне користування 45,4 гектара землі для створення селянського господарства на території Тишківської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області (а.с.10-13).

Згідно Статуту селянського ( фермерського) господарства ОСОБА_5 встановлено, що засновником господарства є ОСОБА_5, який мешкав за адресою: с. Андріївка, Добровеличківського району, Кіровоградської області ( а.с.14-17).

Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців Державної реєстраційної служби серії АА № 121322, виданою 01.02.2013 року, підтверджено факт реєстрації селянського (фермерського) господарства «Жоміренко Миколи Івановича» за адресою с. Андріївка, Добровеличківського району, Кіровоградської області (а.с.20).

Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи серії А00 № 557888 встановлено, що селянське (фермерське) господарство «Жоміренка Миколи Івановича» зареєстроване за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, дата проведення державної реєстрації 20.12.1995 року, дата зміни свідоцтва про державну реєстрацію - 12.09.2008 року (а.с.26).

10.09.2012 року ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ОЛ № 156237, виданого 11.09.2012 року Тишківською сільською радою Добровеличківського району Кіровоградської області ( а.с.27).

Згідно протоколу засідання зборів спадкоємців засновника селянського (фермерського) господарства «Жоміренко Миколи Івановича» від 29.01.2013 року було вирішено призначити керівником даного господарства - ОСОБА_3 ( а.с.21).

Постановами про відмову у вчиненні нотаріальної дії №101/02-14 та №102/02-14 від 16.05.2017 року відмовлено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті їхнього батька ОСОБА_5 у зв'язку із відсутністю права приватної власності на земельну ділянку 45,40 га, яка розташована на території Тишківської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області, а також на видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на селянське (фермерське) господарство «Жоміренка Миколи Івановича» ( а.с. 22, 23).

Відповідно до нотаріально завіреної заяви від 26.02.2013 року, ОСОБА_4, яка є дружиною покійного ОСОБА_5 відмовилася від належної їй за законом частини спадщини (а.с.24).

Судом першої інстанції було встановлено, що інші спадкоємці та інші особи, які мають право на обов язкову частку у спадщині після померлого ОСОБА_5 відсутні, що не заперечується позивачами.

Згідно статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. У випадку відмови отримати свідоцтво про право на спадщину через нотаріальну контору, особа вправі за захистом порушеного права звернутися до суду.

Суд першої інстанції правильно встановив, що померлий ОСОБА_5 був особою, який створив фермерське господарство та був головою господарства, а тому був наділений правами та обов'язками, що нерозривно повязані з особою спадкодавця, а отже відноситься до особистих немайнових прав.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті .

Відповідно до пункту першого частини першої статті 1219 Цивільного кодексу України до складу спадщини не входять особисті немайнові права.

Виникнення у спадкоємців ОСОБА_3 та ОСОБА_2 права на спадщину, повязується із прийняттям майнового права засновника фермерського господарства ОСОБА_5, що зумовлює входження права до складу спадщини після смерті спадкодавця.

Висновок суду, про визнання за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 майнових прав засновника фермерського господарства « Жоміренка Миколи Івановича» у порядку спадкування за законом після смерті їх батька є обґрунтованим та в цій частині позивачами не оскаржується.

Обґрунтованим є висновок суду, що земельна ділянка, яка надана ОСОБА_5 у постійне користування, перебуває у власності держави, а за життя ОСОБА_5, не скористався правом переоформити у встановленому порядку право власності на неї, будь які правовстановлюючі документи про належність йому земельної ділянки відсутні.

Також правильним є висновок суду, що між власником спірної земельної ділянки (орган місцевого самоврядування) та головою ФГ «Жоміренко Миколою Івановичем» не укладався договір, положеннями якого передбачалась можливість передачі в порядку спадкування права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), а тому згідно вимог частин першої, другої статті 407 ЦК України, відсутні правові підстави для визнання за спадкоємцем права користування чужою земельною ділянкою.

Такий висновок ґрунтується на правовій позиції Верховного Суду України у постанові від 05.10.2016 року у справі №6-2329 цс16, яка відповідно до статті 360-7 ЦПК України є обовязковою для застосування судами.

Згідно з частиною 1 статті 92 ЗК України (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку.

Зі змісту частини другої статті 92 ЗК України вбачається, що передача земельної ділянки у постійне користування громадянам не передбачена.

Пунктом 6 Перехідних положень ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Отже, земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування.

Відповідно до статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно із частиною першою статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Відповідно до статті 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Згідно із частиною першою статті 407 ЦK України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Відповідно до частини другої статті 407 ЦК України (у редакції, що діяла на час відкриття спадщини), та частини другої статті 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування.

Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Разом з тим, статтею 23 Закону України «Про фермерське господарство» передбачено, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про фермерське господарство» до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу.

Згідно із частиною першою статті 20 зазначеного Закону майно фермерського господарства належить йому на праві власності. Член фермерського господарства має право на отримання частки майна фермерського господарства при його ліквідації або у разі припинення членства у фермерському господарстві. Розмір частки та порядок її отримання визначаються статутом фермерського господарства.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право.

Чинним законодавством не передбачено спадкування права постійного користування земельною ділянкою.

Таким чином, зі смертю ОСОБА_5 припинилося право постійного користування земельною ділянкою на підставі державного акта, а тому право на постійне користування земельною ділянкою не входить до складу спадщини.

Апеляційний суд згідно вимог цивільно-процесуального законодавства перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому, відповідно до ч. 1 ст.308 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 304, 307,308, 313, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 11 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя: О.Л Дуковський

Суддя: Л.М. Дьомич

Суддя: С.М. Єгорова