Справа № 376/1010/16-ц Головуючий у І інстанції Віговський С. І.
Провадження № 22-ц/780/4682/17 Доповідач у 2 інстанції Олійник В. І.
Категорія 47 14.11.2017
УХВАЛА

Іменем України

14 листопада 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - Олійника В.І.,

суддів Березовенко Р.В., Яворського М.А.,

при секретарі Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сквирського районного суду Київської області від 18 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області, про визначення місця проживання дитини та надання дозволу на виїзд дитини за кордон та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення місця проживання дитини, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. 07 листопада 2013 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду шлюб було розірвано.

Від шлюбу сторони мають малолітню дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Дочка з дня народження і дотеперішнього часу зареєстрована та постійно проживає з позивачкою за адресою: АДРЕСА_1 і знаходиться на її повному утриманні.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 серпня 2015 року з відповідача було стягнуто аліменти на дочку ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку. При цьому, як зазначила позивачка, відповідач аліменти не сплачує, наносив їй умисні легкі тілесні ушкодження при дітях, про що свідчить кримінальне провадження №0007320 від 08 грудня 2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.

19 вересня 2015 року позивачка уклала шлюб з громадянином Федеративної Республіки Німеччини, який проживає на території Швейцарії, де також, як пояснює позивачка, зареєстрована і вона.

Зазначала, що має можливість виїздити з дочкою на відпочинок за кордон з метою оздоровлення дитини, розширення її кругозору, ознайомлення з культурою інших народів, стимулювання вивчення іноземних мов та підготовкою до самостійного життя. Проте, відповідач уникає вирішення питання про надання письмової згоди на виїзд спільної дочки за кордон, внаслідок чого позивачка звернулася до нотаріуса із заявою про передачу відповідачу заяви про намір здійснювати поїздки за кордон з дочкою.

У період від 15 січня 2016 року до 15 лютого 2016 року дочка тимчасово проживала у ОСОБА_3, питання чого вирішувалося сторонами за взаємною згодою. В даний період відповідач, скориставшись відсутністю позивачки, подав заяву до Служби у справах дітей про визначення місця проживання дитини. В діях відповідача позивачка вбачає його недобросовісність та непорядність по відношенню до спільної дочки, яка виражається в тому, що відповідач діє не в інтересах дочки, а на її шкоду, що на думку позивачки породжує питання доцільності спілкування дочки з батьком.

Посилаючись на вимоги ст.ст.8,141,155,157 СК України, ст.313 ЦК України, ст.ст.2,4,7 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21.01.1994 року №3857-XII (в редакції, чинної на час подачі позову до суду - 24.02.2016 року), пункт 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 та пунктом 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року №231 позивачка просила суд дозволити їй без згоди та супроводу відповідача тимчасово виїжджати за межі України та виїжджати до Швейцарської Конфедерації та інших країн Шенгенської угоди на весь час до досягнення ОСОБА_4 шістнадцятирічного віку; дозволити оформлення проїзного документу дитині для виїзду за кордон малолітній ОСОБА_4 без згоди батька ОСОБА_3; вирішити питання про відшкодування судового збору.

17 червня 2016 року ОСОБА_2 подала до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій зазначала, що у лютому 2016 року вона зверталася до служби у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області із заявою про визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 з нею.

Станом на час подачі даної заяви про уточнення позовних вимог дане питання служби у справах дітей Білоцерківської міської ради не вирішувалося у зв'язку із посиланням комісії з питань захисту прав дітей на засіданні від 06 квітня 2016 року про наявність судового спору між сторонами щодо виїзду дитини за кордон і передчасного прийняття рішення про визначення місця проживання дитини до вирішення судом вказаного спору.

10 травня 2016 року та 09 червня 2016 року позивачка також зверталася до служби у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області із заявою щодо відсутності прагнення відповідача у спілкуванні з дитиною. Вказувала, що ніколи не забороняла та не перешкоджала батькові дитини зустрічатися та спілкуватися з нею і завжди діє в інтересах дитини. У зв'язку з реєстрацією від 19 травня 2015 року у Швейцарській Конфедерації вона (позивачка) має право на проживання у даній країні і бажає, щоб спільна дочка здобувала освіту та проживала у Швейцарській Конфедерації разом з нею, оздоровлювалася там, розширювала свій кругозір, ознайомлювалася з культурою інших народів, вивчала іноземні мови та готувалася до самостійного життя, - що позивачка вважає забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов'язків.

Позивачка через нотаріуса в письмовій формі та безпосередньо в усній формі,зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дочки за кордон, але відповідач відмовляється надавати такий дозвіл. Також вона пропонувала відповідачу укласти договір про визначення місця проживання та виховання дитини, засвідчивши його нотаріально, але відповідач не погодився.

Посилаючись на принципи 2, 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, ч.ч.1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ст.ст.8, 141, 155, 157, 160, 161 СК України, ст.313 ЦК України, ст.ст.2, 4, 7 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21.01.1994 року №3857-XII (в редакції, чинної на час подачі позову до суду - 24.02.2016 року), пункт 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 та пунктом 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року №231 ОСОБА_2 вважала, що виїзд неповнолітнього громадянина за кордон не обмежується законом, а законом лише встановлюється певний порядок оформлення такого виїзду; виїзд дитини ОСОБА_4 за кордон жодним чином не порушує право батька на участь у вихованні власної дитини, оскільки має за мету перш за все захист та реалізацію прав дитини.

В заяві про уточнення позовних вимог позивачка за первісним позовом просила суд визначити місце проживання дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з нею (матір'ю ОСОБА_2); надати дозвіл на виїзд з України для проживання у Швейцарській Конфедерації дитині - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка не досягла шістнадцятирічного віку без згоди та супроводу батька ОСОБА_3; дозволити оформлення проїзного документа дитині для виїзду за кордон малолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди одного з батьків; вирішити питання про відшкодування судового збору.

У грудні 2016 року ОСОБА_3 подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 17 лютого 2016 року комісією з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Білоцерківської міської ради у його присутності та в присутності матері дитини ОСОБА_2 розглядалася заява ОСОБА_3 про визначення місця проживання малолітньої дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом із ОСОБА_3

Комісією було встановлено, що спір щодо визначення місця проживання малолітньої дочки виник між сторонами по справі у зв'язку з тим, що ОСОБА_2 одружилася з гр.Німеччини, який постійно проживає в Швейцарії, куди вона часто їздить, залишаючи дочку зі своєю матір'ю чи з ОСОБА_3, і має намір виїжджати на постійне місце проживання.

Стало відомо, що ОСОБА_3 заперечує проти виїзду дитини за кордон. Крім того, в ході засідання комісії з'ясувалося, що старший син ОСОБА_2 - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, проживає зі своїм батьком згідно з рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 08 квітня 2014 року №136. Комісія дійшла висновку про доцільність визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 разом з батьком ОСОБА_3

На засіданні комісії з питань захисту прав дитини, яке відбулося 06 квітня 2016 року, вкотре були розглянуті питання про визначення місця проживання малолітньої дочки ОСОБА_4

Встановлено, що спір між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з питання виїзду ОСОБА_4 за кордон у супроводі матері на досудовому етапі ще не вирішився. Комісія взяла до уваги і той факт, що матір'ю створені належні умови для проживання і виховання дочки. Обговорена була і заява ОСОБА_3 про те, що на час останньої поїздки в Швейцарію ОСОБА_2 залишила малолітню ОСОБА_4 на свою матір, не попередивши про це його (ОСОБА_3.) та орган опіки та піклування.

Враховуючи це комісія дійшла до висновку про доцільність залишення в силі рішення комісії від 17 лютого 2016 року про визначення місця проживання малолітньої дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із ОСОБА_3 і передчасність розгляду органом опіки та піклування проекту даного рішення, оскільки в судовому порядку розглядається заява матері ОСОБА_2 про надання їй дозволу на виїзд за кордон малолітньої дочки ОСОБА_4 без згоди батька.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 зазначав, що не може отримати рішення Білоцерківської міської ради Київської області про доцільність проживання дитини разом з ним (батьком), оскільки ОСОБА_2 подала позов про надання дозволу на виїзд дитини за кордон і комісія зупинила дане рішення до вирішення спору в суді, а тому він позбавлений права забрати дитину на його постійне місце проживання.

Також вказував, що ОСОБА_2 станом на час подачі зустрічного позову не брала участі у вихованні дитини, оскільки тривалий час перебувала за кордоном. Вона не працює та перешкоджає йому як батькові забрати та виховувати дитину за його постійним місцем проживання.

Зазначав, що він проживає у АДРЕСА_13, у трикімнатній квартирі на третьому поверсі десятиповерхового будинку з сучасним ремонтом та обладнанням, де створені всі умови для проживання, виховання та утримання дитини. В квартирі обладнана кімната для дитини для здорового сну, навчання та розваг.

Наголошував на тому, що з самого дитинства ОСОБА_4 він постійно піклується про дитину, допомагає матеріально: купує одежу, сплачує аліменти та був вимушений звертатися до органу опіки та піклування для визначення постійного місця проживання дитини. Крім того, проживання дочки ОСОБА_4 саме разом з ним (батьком) відповідатиме її інтересам, оскільки він має можливість забезпечити її належні умови проживання та повною мірою займатися вихованням дитини, чого, на його думку, відповідачка за зустрічним позовом забезпечити не в змозі, зважаючи на її одруження з гр.Федеративної Республіки Німеччини та проживання з ним у Швейцарській Конфедерації, залишивши дитину у своєї матері.

Посилаючись, зокрема, на норми ст.ст.8, 19, 141, 155, 157, 160, 161 СК України позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 вважав, що виїзд дочки ОСОБА_4 за кордон порушуватиме його право, як батька, на участь у вихованні власної дитини, а тому у зустрічному позові просив суд визначити місце проживання дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з ним (батьком ОСОБА_3.), а також вирішити питання про розподіл судового збору.

Виконкомом Білоцерківської міської ради Київської області до суду надано рішення №525 від 13 грудня 2016 року "Про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4", в якому, зокрема, йдеться про те, що мати малолітньої ОСОБА_4 - ОСОБА_2 зареєстрована в трикімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_2, в якій їй на праві спільної часткової власності належить 1/4 частка.

Згідно з актом обстеження умов проживання, складеним службою у справах дітей Білоцерківської міської ради 01 квітня 2016 року в житлі за вищевказаною адресою створені належні умови для проживання малолітньої дитини. ОСОБА_2 перебуває у шлюбі з гр.Німеччини і станом на 13 грудня 2016 року проживає в Швейцарії.

Від попереднього шлюбу вона має малолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, батько якого надав дозвіл на виїзд сина за кордон. На даний час син з мамою виїхав до Швейцарії. ОСОБА_2 бажає щоб і її менша дочка також проживала разом з нею та старшим сином за кордоном. Раніше вона мала намір вивезти дочку до Швейцарії на оздоровлення та відпочинок, але батько малолітньої ОСОБА_4 категорично заперечує проти того, щоб його дочка їздила за кордон, виявляє хвилювання з приводу можливості матері забезпечити належними чином потреби дитини. Батьки також не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дочка.

До служби у справах дітей Білоцерківської міської ради зверталися обоє батьків щодо вирішення даного спору, бажаючи визначити місце проживання дочки з кожним із них. Батько малолітньої ОСОБА_3 проживає за адресою: АДРЕСА_8 працює на посаді помічника судді і має стабільне матеріальне становище (довідка №19 від 27.01.2016 року, видана ТУ ДСА в Київській області). Проживає в трикімнатній квартирі за вищевказаною адресою, яка належить йому на праві приватної власності та в якій, згідно з актом обстеження умов проживання, складеним службою у справах дітей Білоцерківської міської ради 12.02.2016 року створені належні умови для проживання малолітньої дитини.

Згідно з довідкою №07 від 22.01.2016 року, виданою дошкільним навчальним закладом (ясла-садок) комбінованого типу №24 "Світанок" Білоцерківської міської ради, який відвідує малолітня ОСОБА_4, обоє батьків малолітньої характеризуються позитивно. ОСОБА_8, якій виповнилося п'ять років, не досягла такого рівня розвитку, щоб висловити свою думку щодо того, з ким із батьків вона хоче жити.

Згідно з висновком психолога центру соціально-психологічної реабілітації дітей "Злагода" від 21.06.2016 року "дитині однаково потрібні і мама, і тато, тому при наявності конфлікту між батьками вона відчуває себе одинокою". Станом на день видачі висновку дитина проживала з бабою з боку матері, хоча між батьками була домовленість про те, що під час перебування матері за кордоном ОСОБА_8 буде проживати з батьком.

23 листопада 2016 року дане питання розглядалося комісією з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Білоцерківської міської ради у присутності батька дитини. Мати на той час перебувала за кордоном. Комісія дійшла до висновку, що на день розгляду питання мати малолітньої проживала за кордоном і не мала можливості безпосередньо брати участь у вихованні дочки. Батько проживає в Україні. В той же час їх спільна дитина виховується бабою. Мати не надала документів, які б підтверджували її спроможність забезпечити основні життєві потреби дитини за кордоном. Батько дитини категорично заперечує проти виїзду дочки за кордон.

У зв'язку з цим комісія вважала, що надати перевагу комусь одному з батьків для визначення місця проживання їх малолітньої дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, станом на 23 листопада 2016 року та за вказаних умов неможливо.

Керуючись інтересами дитини та посилаючись на вимоги ст.ст.19, 160, 161, 171 СК України, ст.ст.11, 12 Закону України "Про охорону дитинства" та інших нормативно-правових актів, які регулюють спірні правовідносини, виконкомом Білоцерківської міської ради Київської області дійшов до висновку, що надати перевагу комусь одному з батьків для визначення з ним місця проживання їх малолітньої дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, неможливо; до компетенції органу опіки та піклування не входить надання висновку про дозвіл на виїзд за кордон малолітньої дитини.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 18 травня 2017 року позовні вимоги первісного позову ОСОБА_2 задоволено частково.

Визначено місце проживання дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7, в зареєстрованому у встановленому законодавством порядку місці її постійного проживання на території адміністративно-територіальної одиниці: Україна, АДРЕСА_4.

У задоволенні решти позовних вимог первісного позову відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про зміну рішення та ухвалення нового, яким задовольнити її позовні вимоги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції вірно взяв до уваги рішення виконкому Білоцерківської міської ради Київської області №525 від 13 грудня 2016 року "Про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4", зокрема, щодо недосягнення малолітньою п'ятирічною ОСОБА_4 такого рівня розвитку, щоб висловити свою думку щодо того, з ким із батьків вона хоче жити; наявності потреби дитини в однаковому піклуванні про її здоров'я, фізичному, духовному та моральному розвитку з боку матері та батька, а відтак, однакового виконання ними своїх батьківських обов'язків по вихованню та утриманню дитини; недоведеності позивачем за первісним позовом ОСОБА_2 належними та допустимими доказами, із посиланням на норми міжнародного права, правових підстав права реєстрації та проживання за кордоном при одночасній реєстрації та проживанні на території України її та дитини ОСОБА_4; наявності у матеріалах справи письмових доказів проживання позивача за первісним позовом ОСОБА_2 разом з малолітньою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на території України за адресою: АДРЕСА_5; відсутності у матеріалах справи документів, які б підтверджували спроможність позивачки за первісним позовом ОСОБА_2 забезпечити основні життєві потреби дитини за кордоном; недоведеності позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 належними та допустимими доказами належного виконання батьківських обов'язків щодо регулярного піклування про здоров'я дитини, її фізичного, духовного та морального розвитку, а відтак, виконання у повній мірі своїх батьківських обов'язків по вихованню та матеріальному утриманню дитини.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За змістом ч.3 ст.10 та ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що позивачка за первісним позовом ОСОБА_2 перебувала з відповідачем ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, який 07 листопада 2013 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у цивільній справі №357/14841/13-ц було розірвано.

Від шлюбу сторони мають малолітню дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 Народження дитини зареєстрованого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис №1409.

Малолітня ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, від 06 вересня 2011 року і станом на день ухвалення даного рішення зареєстрована та постійно проживає з своєю матір'ю ОСОБА_2 (зареєстрована та постійно проживає від 14.07.1998 року) за адресою: АДРЕСА_4, що підтверджується довідкою про склад сім'ї комунального підприємства Білоцерківської міської ради Житлово-експлуатаційна контора №7 від 09 лютого 2016 року №499, паспортними даними ОСОБА_2 зі штампом реєстрації за вказаною адресою, та не заперечується сторонами по справі.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 серпня 2015 року у цивільній справі №357/11329/15-ц з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_8, було стягнуто аліменти на дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_9, в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від 11.08.2015 року до досягнення дитиною повноліття.

Між сторонами виник спір щодо визначення місця проживання малолітньої дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та спір про право дитини на виїзд за кордон для постійного там проживання до досягнення шістнадцятирічного віку без надання батьком дитини ОСОБА_3 згоди та супроводу, що підтверджується письмовими доказами, що містяться у матеріалах справи.

Так, 19 вересня 2015 року позивачка ОСОБА_2 уклала повторний шлюб з громадянином Федеративної Республіки Німеччини ОСОБА_10, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області від 19 вересня 2015 року (актовий запис №1498).

17 лютого 2016 року ОСОБА_2 зверталася до приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області із заявою про передачу відповідачу ОСОБА_3, який проживає в АДРЕСА_9, заяви про намір здійснювати поїздки за кордон до Швейцарської Конфедерації, Федеративної Республіки Німеччина з метою відпочинку разом зі спільною з відповідачем дочкою ОСОБА_4 від 01 березня 2016 року до 01 березня 2017 року (включно) та надання відповідної згоди відповідача ОСОБА_3 про дозвіл на виїзди малолітньої дочки ОСОБА_4 за кордон до вказаних країн та на вказаний період.

Приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області передано відповідачу ОСОБА_3 відповідну заяву ОСОБА_2 17 лютого 2016 року, яку відповідач ОСОБА_3 отримав 22 лютого 2016 року, що підтверджується нотаріально посвідченим листом №28/02-24 від 17 лютого 2016 року, зареєстровано в реєстрі за №102, і на підставі чого видано свідоцтво від 25 лютого 2016 року про вчинення вказаної нотаріальної дії, зареєстроване в реєстрі за №135.

На заяву позивачки ОСОБА_2, переданої нотаріусом відповідачу ОСОБА_3, останній не відреагував, що ним не заперечується.

З матеріалів перевірок Білоцерківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області ЖЄО №7509 від 23.03.2016 року, ЖЄО №7703 від 25 березня 2016 року та №7704 від 25.03.2016 року, ЖЄО №8003 від 28.03.2016 року, ЖЄО №7951 від 27.03.2016 року та №8140 від 29.03.2016 року вбачається, що позивачка зверталася до поліції з приводу вжиття заходів до відповідача, оскільки останній, створюючи конфліктну ситуацію, забирав до свого місця проживання за адресою: АДРЕСА_10, з місця проживання матері позивачки ОСОБА_2 - ОСОБА_11 за адресою: АДРЕСА_11 свою малолітню дочку ОСОБА_4, яка короткочасно перебувала на утриманні та вихованні баби; відповідач забирав до свого місця проживання дочку та не повертав її позивачці ОСОБА_2, а також перешкоджав спілкуватися з дочкою.

За наслідками відповідних матеріалів перевірок Білоцерківський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Київській області рекомендував позивачці ОСОБА_2 для вирішення спірних питань щодо визначення проживання малолітньої ОСОБА_4 звертатися до Білоцерківського міськрайонного суду.

У матеріалах справи наявна довідка дошкільного навчального закладу (ясла-садок) комбінованого типу №24 "Світанок" Білоцерківської міської ради Київської області від 22 січня 2016 року №07 про те, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, відвідує дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) комбінованого типу №24 "Світанок" від 14.01.2014 року. За весь час перебування ОСОБА_4 в садочку, її мати ОСОБА_9 постійно приймає активну участь у вихованні дочки та її матеріальному забезпеченні, приводить і забирає дитину з дошкільного закладу в основному сама. Від 14 грудня 2015 року до 30 грудня 2015 року та від 14 січня до 22 січня 2016 року приводить і забирає дитину з дошкільного закладу її батько ОСОБА_3, який також приймає активну участь у вихованні своєї дочки ОСОБА_4. ОСОБА_3 показує себе як чуйний, відповідальний батько, який в спілкуванні з дитиною проявляє максимум уваги та любові. Протягом всього періоду перебування у дошкільному закладі №24 "Світанок" ОСОБА_4 педагогічний колектив ДНЗ №24 "Світанок" характеризує ОСОБА_9 як матір та ОСОБА_3, як батька тільки з позитивної сторони.

У вихованні малолітньої ОСОБА_4 також бере активну участь її баба ОСОБА_11, що вбачається з довідки дошкільного навчального закладу (ясла-садок) комбінованого типу №24 "Світанок" Білоцерківської міської ради Київської області від 11 січня 2017 року №08, в якій, зокрема, йдеться про те, що від 01 вересня 2016 року до 11 січня 2017 року приводить і забирає дитину з дошкільного закладу її баба ОСОБА_11, яка також приймає активну участь у вихованні своєї онуки ОСОБА_4.

Згідно з довідкою ПП "Центр стилю та краси "Лас-Вегас" м.Біла Церква від 13 січня 2017 року ОСОБА_4 відвідує всі заходи Центру стилю та краси Лас-Вегас. Починаючи від середини вересня 2016 року і до 13 січня 2017 року, постійно приводячи та забираючи, за життя дитини відповідає баба ОСОБА_11, яка приймає активну участь у вихованні своєї онуки ОСОБА_4.

Виконкомом Білоцерківської міської ради Київської області у рішенні №525 від 13 грудня 2016 року "Про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4" дійшов до висновку, що надати перевагу комусь одному з батьків для визначення з ним місця проживання їх малолітньої дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, неможливо; до компетенції органу опіки та піклування не входить надання висновку про дозвіл на виїзд за кордон малолітньої дитини.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що уточнені позовні вимоги первісного позову слід задовольнити частково, а у задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити повністю, зважаючи на наступне.

Суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 1 ст. 8 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.ч.1-3 ст.10 ЦПК України).

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (дата підписання Україною: 21.02.1990 року; дата набуття чинності для України: 27.09.1991 року; дата ратифікації: 27.02.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли, зокрема, батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (ч.ч.1, 3 ст.9 Конвенції).

Відповідно до положень ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (ч.1 ст.160 СК України).

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає (ч.4 ст.29 ЦК України).

Згідно з ч.2 ст.11 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї (ч.ч.1, 2, 3, 5 ст.150 СК України).

При цьому дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право підтримувати на регулярній основі, за виключенням особливих обставин, особисті відносини і прямі контакти з обома батьками. З цією метою і відповідно до зобов'язання Держав-учасниць за пунктом 2 статті 9 Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Батьки, інші члени сім'ї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобов'язані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання (ч.2 ст.10 Конвенції, ст.16 Закону України "Про охорону дитинства").

Позивачка за первісним позовом ОСОБА_2 у позові та заяві про уточнення позовних вимог посилалася на обставини права реєстрації та постійного місця проживання на території Швейцарської Конфедерації.

Разом з тим, матеріалами справи встановлено, що позивачка за первісним позовом ОСОБА_2 разом з малолітньою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстровані та постійно проживають в Україні за адресою: АДРЕСА_5, що підтверджується довідкою про склад сім'ї комунального підприємства Білоцерківської міської ради Житлово-експлуатаційна контора №7 від 09 лютого 2016 року №499 та паспортними даними ОСОБА_2 із штампом реєстрації за вказаною адресою.

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11.12.2003 року №1382-IV реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати (абз.3 ст.3 Закону №1382-IV).

Місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає (абз.5 ст.3 Закону №1382-IV).

Довідка про реєстрацію місця проживання - документ, який видається органом реєстрації особі за її вимогою та підтверджує реєстрацію місця проживання особи (абз.8 ст.3 Закону №1382-IV).

Документом, до якого вносяться відомості про місце проживання, є, зокрема, паспорт громадянина України (абз.9 ст.3 Закону №1382-IV).

Реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку (абз.11 ст.3 Закону №1382-IV).

Згідно ч.10 ст.6 та абз.2 ч.2 ст.13 Закону №1382-IV реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. Вільний вибір місця проживання обмежується щодо осіб, які не досягли 14-річного віку.

Позивачем до матеріалів позову додані документи іноземною мовою на які вона посилалася як на підставу своїх вимог щодо права реєстрації та постійного місця проживання на території Швейцарської Конфедерації, і які суд відповідно до вимог ст.7 ЦПК України не взяв до уваги, оскільки мова цивільного судочинства визначається статтею 14 Закону України "Про засади державної мовної політики" від 03.07.2012 року №5029-VI.

Сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою (ч.3 ст.14 Закону № 5029-VI).

Згідно з абз.2 ст.1 та ч.1 ст.6 Закону №5029-VI державна мова - закріплена законодавством мова, вживання якої обов'язкове в органах державного управління та діловодства, установах та організаціях, на підприємствах, у державних закладах освіти, науки, культури, у сферах зв'язку та інформатики тощо; державною мовою України є українська мова.

За таких обставин, зважаючи на реєстрацію та постійне місце проживання позивачки за первісним позовом ОСОБА_2 разом з малолітньою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на території України за адресою: АДРЕСА_6, що підтверджується матеріалами справи, то суд вірно вважав, що позивачка за первісним позовом ОСОБА_2 всупереч ст.ст.10, 57-61 ЦПК України не довела належними та допустимими доказами, із посиланням на норми міжнародного права, правових підстав права реєстрації та проживання за кордоном на території Швейцарської Конфедерації при одночасній реєстрації та проживанні на території України її та дитини ОСОБА_4, що не відповідає вимогам ч.2 ст.10 Конвенції, ст.16 Закону України "Про охорону дитинства" щодо недопущення неправомірної зміни місця проживання дитини та нормам ч.10 ст.6 та абз.2 ч.2 ст.13 Закону №1382-IV.

Відповідно до принципу 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини.

За принципом 6 Декларації прав дитини, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і під відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір'ю.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення уточнених позовних вимог первісного позову в частині вирішення спору про визначення місця проживання дитини та відмовляючи у зустрічному позові суд вірно взяв до уваги рішення виконкому Білоцерківської міської ради Київської області за №525 від 13 грудня 2016 року "Про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4", зокрема, щодо недосягнення малолітньою п'ятирічною ОСОБА_4 такого рівня розвитку, щоб висловити свою думку щодо того, з ким із батьків вона хоче жити; наявності потреби дитини в однаковому піклуванні про її здоров'я, фізичному, духовному та моральному розвитку з боку матері та батька, а відтак, однакового виконання ними своїх батьківських обов'язків по вихованню та утриманню дитини; недоведеності позивачем за первісним позовом ОСОБА_2 належними та допустимими доказами, із посиланням на норми міжнародного права, правових підстав права реєстрації та проживання за кордоном при одночасній реєстрації та проживанні на території України її та дитини ОСОБА_4; наявності у матеріалах справи письмових доказів проживання позивачки за первісним позовом ОСОБА_2 разом з малолітньою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на території України за адресою: АДРЕСА_12 відсутності у матеріалах справи документів, які б підтверджували спроможність позивачки за первісним позовом ОСОБА_2 забезпечити основні життєві потреби дитини за кордоном; недоведеності позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 належними та допустимими доказами належного виконання батьківських обов'язків щодо регулярного піклування про здоров'я дитини, її фізичного, духовного та морального розвитку, а відтак, виконання у повній мірі своїх батьківських обов'язків по вихованню та матеріальному утриманню дитини.

В частині вирішення спору про визначення місця проживання дитини суд першочергово вірно керувався принципом 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, який визначає про недопустимість розлучення зі своєю матір'ю малолітньої дитини, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, та балансуючи дану норму міжнародного права з частиною 2 статті 10 Конвенції та статтею 16 Закону України "Про охорону дитинства" про недопустимість неправомірної зміни місця проживання дитини, ухвалив рішення про визначення місця проживання дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7, в зареєстрованому у встановленому законодавством порядку місці її постійного проживання на території адміністративно-територіальної одиниці: Україна, АДРЕСА_5.

Позивачка за первісним позовом ОСОБА_2 як на підставу свої вимог в частині надання дозволу на виїзд дитини за кордон, у позові та заяві про уточнення позовних вимог посилалася, зокрема, на норму ст.4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21.01.1994 року №3857-XII (в редакції, чинній на час подачі до суду позову та заяви про уточнення позовних вимог - 24.02.2016 року та 17.06.2016 року та пункт 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року за №231.

Проте, згідно з ч.ч.3, 4 ст.2 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Стаття 4 Закону №3857-XII викладена в новій редакції Закону України від 14.07.2016 року №1474-VIII (чинний від 01.10.2016 року), якою визначається порядок оформлення документів для постійного проживання громадян України за кордоном.

Отже, після внесення змін Законом України від 14.07.2016 року №1474-VIII до Закону №3857-XII від 01.10.2016 року у Законі №3857-XII відсутній механізм правового регулювання порядку виїзду дитини за кордон.

Водночас, кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися в свою країну (ч.2 ст.13 Загальної декларації прав людини (дата підписання: 10.12.1948 року, дата набрання чинності: 10.12.1948 року), ч.2 ст.12 Міжнародного Пакту про громадянські та політичні права (набув чинності, в тому числі для України, 23.03.1976 року).

За ч.1 ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну (ч.1 ст.1 Закону №3857-XII).

Відповідно до положень ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім'ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин (ст.8 СК України).

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно з ч.2 ст.8 ЦПК України суд, застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.3 Закону №3857-XII перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред'явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону. Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року №724 передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Суд вірно вважав, що пункти 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року №724) не суперечать вимогам Закону №3857-XII в редакції Закону України від 14.07.2016 року №1474-VIII (чинний від 01.10.2016 року).

Як вбачається зі змісту заяви про уточнення позовних вимог в частині надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного з батьків, позивач за первісним позовом ОСОБА_2 просила суд надати дозвіл на виїзд дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, з України без згоди та супроводу батька ОСОБА_3 для постійного її проживання у Швейцарській Конфедерації, тобто, без зазначення відповідного часового проміжку перебування дитини у державі прямування.

Проте, відповідно до ч.1 ст.150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

За ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні уточнених позовних вимог первісного позову в частині вирішення спору про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного з батьків, суд вірно виходив з того, що позивачкою за первісним позовом ОСОБА_2 всупереч ст.60 ЦПК України не доведено правових підстав для надання за рішенням суду одноразового дозволу на виїзд дитини ОСОБА_4 без згоди батька ОСОБА_3 за кордон на постійне місце проживання до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку та не доведено правових підстав для надання за рішенням суду дозволу на неодноразові виїзди дитини за кордон без згоди батька до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку; не враховано позивачкою за первісним позовом ОСОБА_2 вимоги пункту 4 Правил №57 щодо можливості ухвалення судом рішення на одноразові виїзди дитини ОСОБА_4 за кордон без згоди батька ОСОБА_3 із зазначенням відповідного часового проміжку перебування дитини у державі прямування, а не постійні виїзди без згоди батька ОСОБА_3, не позбавленого батьківських прав, за кордон, оскільки надання за рішенням суду дозволу на постійне місце проживання за кордоном дитини ОСОБА_4 до досягнення нею шістнадцятирічного віку без згоди батька ОСОБА_3 або надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини ОСОБА_4 за кордон без згоди батька ОСОБА_3 буде суперечити вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, чим фактично позбавило б батька дитини ОСОБА_3 можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду України від 14.07.2010 року у справі №6-23132св09 та в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.03.2016 року у справі №6-33303ск15.

Вирішуючи питання про надання дозволу оформлення проїзного документа дитині для виїзду за кордон без згоди одного з батьків суд вірно виходив з того, що стаття 2 Закону №3857-XII, яка до 01.10.2016 року регулювала вказані правовідносини, викладена в новій редакції згідно із Законом України від 14.07.2016 року №1474-VIII (чинний від 01.10.2016 року), за якою одним з документів, що дає право громадянину України на виїзд з України і в'їзд в Україну, є, зокрема, паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Стаття 7 Закону № 857-XII, бланкетна норма якої відсилала до Постанови Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року №231 "Про затвердження Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення", втратила чинність згідно із Законом України від 14.07.2016 року №1474-VIII (чинний від 01.10.2016 року).

Постанова Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року №231 "Про затвердження Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення", втратила чинність від 01.04.2015 року згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року №682.

Статтею 13 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" від 20.11.2012 року №5492-VI та Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 2014 року №152 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 16 листопада 2016 року №1001) також не передбачено такого документа про надання права дитині для виїзду за кордон, як проїзний документ дитини.

За таких обставин суд прийшов до правильного висновку, що у задоволенні позовних вимог в частині надання позивачці за первісним позовом ОСОБА_2 дозволу оформлення проїзного документа дитині для виїзду за кордон без згоди одного з батьків необхідно було відмовити за безпідставністю вимог.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позовним вимог ОСОБА_2 та відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 18 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.І. Олійник

Судді: Р.В. Березовенко

М.А. Яворський