АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», третя особа ОСОБА_2 про визнання договору поруки припиненим,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», третя особа ОСОБА_2, про визнання договору поруки припиненим, в якому просила визнати договір поруки SR - 302/083/2008/1 від 26 березня 2008, укладений між ЗАТ «ОТП Банк», право вимоги від якого згідно договору факторингу перейшло до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ОСОБА_1, припиненим.

Справа № 752/7444/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/9917/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Шумко А.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 26.03.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та третьої особою - ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № ML-302/083/2008, за умовами якого останній отримав кредит в розмірі 204 525,00 грн. на споживчі цілі. Кредитні кошти надано строком по 27.03.2023 року. Додатковими договорами №2 від 09.06.2010 року та №3 від 14.01.2011 року внесено зміни до розміру відсоткової ставки.

У квітні 2016 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до боржника ОСОБА_2 та поручителів ОСОБА_5, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якій посилалося на порушення умов кредитного договору, у зв'язку з невиконанням, починаючи з 2009 року умов цього договору, та не своєчасним поверненням кредитних коштів та відсотків за їх користування кредитом, просило стягнути з боржника та поручителів суму заборгованості в розмірі 241 683,25 грн.

Банк застосував п.1.9 Кредитного договору, на адресу позичальника ОСОБА_2 направив вимогу, яка отримана у вересні 2013 року, в якій банк вимагає дострокового виконання боргових зобов'язань за Кредитним договором в повному обсязі, шляхом сплати залишку заборгованості за кредитом 201 094,41 грн., суму відсотків за користування кредитом - 60 496, 42 грн.

Таким чином пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом, Банк (кредитор) відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання та був зобов'язаний пред'явити позов до неї як до поручителя протягом 6 місяців, починаючи з жовтня 2013 року, чого не було зроблено. А оскільки Банк (кредитор) звернувся в Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості лише 01.04.2016 року - тобто після встановленого шестимісячного строку, з цих підстав договір поруки є припиненим.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24 січня 2017 року позов задоволено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, представник відповідача подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, неповне з'ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального законодавства, просила рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не правильно застосував позовну давність, повинен був відмовити у задоволенні позовних вимог, так як строк виконання основного зобов'язання закінчується 27 березня 2023 року.

Апелянт в апеляційній скарзі зазначає, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Разом з тим апелянт наголошує, що правовідносини за договором поруки не можна вважати припиненими в тій частині, яка стосується відповідальності поручителя за не виконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань.

Представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна», який приймав участь у розгляді справи в режимі відеоконференції з Дніпропетровським окружним адміністративним судом, підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явилися, були повідомлені належним чином судом про дату, час та місце розгляду справи, проте про причини своєї неявки суд не повідомила, а тому, відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе провести судове засідання за відсутності учасників процесу.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що 26 березня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» правонаступником якого стало ПАТ «ОТП Банк» та третьої особою - ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № ML-302/083/2008, за умовами якого останній отримав кредит в розмірі 204525,00 грн. на споживчі цілі. Кредитні кошти надавались строком по 27.03.2023 року. Додатковими договорами №2 від 09.06.2010 року та №3 від 14.01.2011 року вносились відповідні зміни до розміру відсоткової ставки, (а.с. 6-18).

На забезпечення виконання зобов'язань за договором кредиту цього ж дня між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк» правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», було укладено договір поруки №SR-302/083/2008, за умовами якого вона поручилася перед кредитором за повне та своєчасне виконання позичальником ОСОБА_2 його боргових зобов'язань перед банком за кредитним договором, в повному обсязі таких зобов'язань, (а.с. 19-21).

Відповідно до п. 1.9.1. частини №2 Кредитного договору від 26.03.2008 року № ML- 302/083/2008, Банк має право вимагати дострокового виконання Боргових зобов'язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання Позичальником та/або Поручителем, своїх боргових зобов'язань та/чи інших умов Кредитного договору. При цьому зобов'язання Позичальника щодо дострокового виконання Боргових зобов'язань в цілому настає з дати відправлення Банком на адресу Позичальника відповідної вимоги та повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання Позичальником відповідної Вимоги.

Сторони в кредитному договорі визначили, що реалізація положень п. 1.9.1. не буде розглядатись сторонами як одностороння зміна умов цього договору.

Згідно умов договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 22.02.2013 р. ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором № МL-302/083/2008 року від 26.03.2008 року, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «ОТП Банк», (а.с. 22).

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 29.08.2013 року направив Позичальнику ОСОБА_2 Досудову вимогу від 29.08.2013 року за №10152 про дострокове виконання зобов'язань про погашення заборгованості за Кредитним договором в повному обсязі, яку згідно позову, адресатом отримано в серпні 2013 року.

В квітні 2016 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» пред'явило в Жовтневому районному суді м. Дніпропетровська позов до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № МL-302/083/2008, року від 26.03.2008 року як з солідарних боржників.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що банк змінив строк виконання основного зобов'язання та не пред'явив вимоги до поручителя протягом 6 місяці, а тому порука припинилася, відповідно до положень ч.4 ст.559 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд першої інстанції правильно визначився із правовідносинами сторін, забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів і ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не правильно задовольнив позов, не врахувавши, що строк основного зобов'язання закінчується тільки 27 березня 2023 року, виходячи з наступного.

Дійсно, 26 березня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» правонаступником якого стало ПАТ «ОТП Банк» та третьої особою - ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № ML-302/083/2008, за умовами якого останній отримав кредит в розмірі 204 525,00 грн. на споживчі цілі на строк по 27.03.2023 року (а.с.6-10).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до п. 1.9.1. частини №2 Кредитного договору від 26.03.2008 року № ML- 302/083/2008 сторони погодили, що Банк має право вимагати дострокового виконання Боргових зобов'язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання Позичальником та/або Поручителем, своїх боргових зобов'язань та/чи інших умов Кредитного договору. При цьому зобов'язання Позичальника щодо дострокового виконання Боргових зобов'язань в цілому настає з дати відправлення Банком на адресу Позичальника відповідної вимоги та повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання Позичальником відповідної Вимоги.

Як вбачається з матеріалів справи, 02.09.2013р. кредитор ТОВ «ОТП Факторинг Україна» направив на адресу боржника ОСОБА_2 досудову вимогу від 29.08.2013р., відповідно до якої вимагав, на підставі п.1.9 кредитного договору, достроково виконати боргові зобов'язання за кредитним договором в повному обсязі (а.с.30).

Тобто, кредитор, на підставі умов договору сторін, змінив строк виконання основного зобов'язання та зобов'язання ОСОБА_2 щодо дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому настав, за умовами п.1.9 кредитного договору, з дати відправлення банком на його адресу вимоги, тобто з 02.09.2013р.

Відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Аналізуючи положення ч.4 ст.559 ЦК України, вбачається, що оскільки в договорі поруки строк припинення поруки сторонами не встановлювався, то кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання повинен був пред'явити вимогу до поручителя, не важливо чи в позасудовому порядку, чи пред'явивши позов до суду.

Проте, представником відповідача не було надано судам доказів того, що вони зверталися до ОСОБА_1, як поручителя за зобов'язаннями боржника, з вимогою протягом 6 місяців з 02.09.2013р., чи в позасудовому порядку, чи пред'явивши позов до суду.

З позовом до боржника ОСОБА_2 та поручителів ОСОБА_5, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська тільки у квітні 2016 року, тобто вже після того, як порука ОСОБА_1 припинилася, відповідно до положень ч.4 ст.559 ЦК України.

Не заслуговують на увагу і доводи апелянта з посилання на те, що оскільки договором визначено графік щомісячних платежів, то порука не могла припинитися до всіх платежів, оскільки після зміни строку виконання зобов'язання (02.09.2013р.) усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мають правового значення, оскільки за вимогою кредитора позичальник був зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі, й усі наступні щомісячні платежі за графіком після 02 вересня 2013 року не підлягають виконанню.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, і в постановах Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, від 02 листопада 2016 року у справі №6-1174цс16, які обов'язково мають враховуватися усіма судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, відповідно до положень ст.360-7 ЦПК України.

Колегія судів також відхиляє посилання апелянта про сумнівність наданої позивачем вимоги, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч. 4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Так, позивачем було надано досудову вимогу ТОВ «ОТП Факторинг Україна», яка роздрукована на фірмовому бланку товариства, має вихідний номер (а.с.30).

Також був наданий конверт в якому вказана вимога надсилалася на адресу боржника та опис вкладення в цінний лист з підписом відправника, експерта відділу збору кредитів ОСОБА_6 (а.с.31).

Враховуючи наведені докази, у колегії суддів не має підстав для сумніву в їх достовірності.

Більш того, відповідачем не надавалися докази на спростування надсилання такого листа, з вказаним вихідним номером, та щодо підпису експерта відділу збору кредитів ОСОБА_6 в описі вкладення в цінний лист.

Інших доводів про незаконність та необґрунтованість судового рішення суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Враховуючи викладене рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 січня 2017 року колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалено з додержанням вимог закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді