Справа № 569/9921/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2017 року

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Тимощук О.Я.,

при секретарі Рибачик О.А.,

за участю позивача-відповідача ОСОБА_1

представника позивача-відповідача адвоката ОСОБА_2,

відповідача-позивача ОСОБА_3,

представника відповідача-позивача ОСОБА_4,

третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_1 - приватного нотаріуса ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа на стороні відповідача - приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання договору позики недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_3 боргу за договором позики. В обгрунтування позовних вимог вказує, що 26 травня 2014 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики, посвідчений ОСОБА_5, приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 1230. Відповідно до зазначеного договору, він передав, а ОСОБА_3 отримала у власність 17000 доларів США, які зобов'язалась повернути у строк до 27 травня 2014 року. На дату звернення до суду, йому грошові кошти за договором позики не повернуто. Просив стягнути 655032 гривень з яких: 371280 гривень борг; 216 921,95 гривень інфляційні; 66830,40 гривень річні проценти.

Під час розгляду справи, ОСОБА_1 подав до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог в якій просить стягнути з ОСОБА_3 на його користь 458660 гривень, що станом на 19.02.2017 року становить 17000 доларів США.

Відповідач звернулась до суду із зустрічною позовною заявою про визнання договору позики недійсним внаслідок обману. Обман полягає у неотриманні коштів від ОСОБА_1 за договором позики. Відповідно до заяви про зміну підстави зустрічного позову просить суд визнати недійсним договір позики від 26.05.2014 року, укладений між ОСОБА_1 та нею внаслідок обману, зміст якого суперечить закону та який не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. В обґрунтування зазначає, що договір позики від 26.05.2014 року та заява про згоду на укладення договору позики, на якій нотаріусом засвідчено справжність підпису дружини позивача, викладені не на спеціальних бланках нотаріальних документів, а відповідно посвідчення договору позики та засвідчення справжності підпису на заяві про вчинення договору позики не вчинялися. Зазначає, що нотаріальні дії, виконані не на спеціальному бланку, є недійсними. Посилається на те, що індекс інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобовязання, яке визначено у гривні. Сплата процентів не допускається у звязку із тим, що вони є різновидом фінансової послуги на надання якої мають право виключно фінансові установи та фізичні особи субєкти підприємницької діяльності.

Позивач та його представник адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні зменшені позовні вимоги підтримали повністю, просили суд їх задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову просили відмовити.

Відповідач та її представник ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, а позовні вимоги за зустрічним позовом просили задовольнити.

Третя особа приватний нотаріус ОСОБА_5 просить винести рішення про задоволення вимог ОСОБА_1 та про відмову в задоволені вимог за зустрічним позовом ОСОБА_3

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, третю особу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають до задоволення, а в зустрічному позові слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 26 травня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, посвідчений ОСОБА_5, приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 1230.

Згідно вказаного договору ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_1 17000 доларів США, які зобовязалась повернути у строк до 27 травня 2014 року.

Отримання ОСОБА_3 грошових коштів за договором позики підтверджено підписаним сторонами договором, а саме: п. 1. договору де зазначено, що ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_3 прийняла у власність 17000 доларів США і факт одержання грошей підтверджується власноручним підписом ОСОБА_3 на даному договорі в момент передачі суми позики.

З наданих в судовому засіданні показань ОСОБА_3, як сторони так і свідка, договір позики нею підписувався і він нею прочитаний «бегло».

З пояснень третьої особи встановлено, що умови договору позики були розяснені сторонам.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Таким чином, з пояснень сторін та третьої особи, показань свідка ОСОБА_3, дослідженого договору позики, судом встановлено укладення договору позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, який сторонами підписаний, умови договору прочитані та розяснені сторонам і грошові кошти, на виконання умов договору, передані ОСОБА_3

Відповідно до п. 3. договору позики повернення позики має бути здійснене за місце проживання «Позикодавця».

З пояснень в судовому засіданні ОСОБА_1 та ОСОБА_3, судом встановлено, що грошові кошти в розмірі 17000 доларів США, після укладення договору позики від 26.05.2014 року, останньою для ОСОБА_1 не повернуто. Інших доказів про повернення зазначених грошових коштів ОСОБА_1 в розпорядження суду не надано.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України від 18.09.2013 року в справі № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, при розгляді справ слід враховувати, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Суд не приймає доказів, отриманих з показань ОСОБА_3 в якості свідка, щодо неотримання нею грошових коштів від ОСОБА_1 з мотивів укладення письмового договору позики між сторонами та посвідченого нотаріально.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, викладених в зустрічному позові, суд виходить з наступного.

Обґрунтовуючи зустрічний позов, ОСОБА_3 посилається на те, що укладення договору позики відбулось внаслідок обману зі сторони ОСОБА_1 Обман полягає у неотриманні коштів від ОСОБА_1 за договором позики.

При цьому факт обману, в діях ОСОБА_1, щодо обіцянки передачі грошових коштів за договором позики в майбутньому для ОСОБА_3, судом не встановлено. Належних та допустимих доказів з цього приводу в розпорядження суду не надано.

Крім цього, відповідно до п. 12 договору позики, сторони договору свідчать, що у тексті договору зафіксовані усі істотні умови, що стосуються позики. Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені у його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення.

Щодо обґрунтувань за зустрічним позовом з приводу викладення договору позики та заяви про згоду дружини на його укладення не на спеціальному бланку нотаріальних документів, то дані обставини спростовуються поясненнями третьої особи в справі. Зокрема, що стосується договору позики, то опис спеціальних бланків нотаріальних документів затверджується Кабітетом Міністрів України і з моменту введення спеціальних бланків - з серпня 1997 року, його опис неодноразово змінювався (05.08.2009р., 09.02.2011р.) і ступені захисту вдосконалювалися. Опис бланка, на якому вчинена оспорювана нотаріальна дія встановлений з 04 травня 2014 року. Бланки спеціальних документів постачаються централізовано ДП Інформаційні системи і нотаріус до виготовлення та друкування цих бланків ніякого відношення не має. Що стосується згоди подружжя на укладення договору позики, то ч.1 ст.65 СК України та положення ст.369 ЦК України не вимагають одержання згоди подружжя на вчинення правочину. За приписами ч.3 ст.65 СК України згода другого з подружжя має бути оформлена письмово та посвідчена нотаріально. Норми ч.3 ст.65 СК України встановлюють, що згода другого з подружжя подається, якщо правочин вимагає нотаріального посвідчення та або державної реєстрації. Договір позики не підлягає такому посвідченню і державній реєстрації, тому згода другого з подружжя не вимагається. Відсутність згоди другого з подружжя не надає правових підстав для визнання договору позики недійсним.

Відповідно до правового висновку ВСУ у справі № 6-1587цс16 відсутність згоди одного з подружжя на укладення договору не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

В узагальненнях Пленум Верховного Суду України від 07 жовтня 2010 року зазначив, що договір позики ніяких зобовязань для іншого з подружжя не створює, тому в отриманні такої згоди необхідності немає.

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Статтею 1047 ЦК України передбачена письмова форма укладення договору позики.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором, однак ОСОБА_3 на даний час борг не повернула.

Відповідно до ст. 525 Цивільного Кодексу України, одностороння відмова від зобовязання не допускається.

Згідно з ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Верховний Суд України зробив правовий висновок у справі за № 6-1672цс16 зазначивши, що відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Станом на 12.12.2017 року курс долара США, встановлений Національним Банком України по відношенню до гривні становить 1 долар США = 27,13 гривень.

Таким чином, сума яка підлягає сплаті ОСОБА_1 становить 461210 гривень, а з урахуванням того, що позивач просить стягнути на його користь 458660 гривень, то саме дана сума підлягає до стягнення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви до суду у розмірі 3654 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 526, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст. 10, 60-64, 82, 88, 174, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики задовольнити повністю, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа на стороні відповідача - приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання договору позики недійсним - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) грошові кошти в розмірі 458660 (чотириста пятдесят вісім тисяч шістсот шістдесят) гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3654 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлений 12 грудня 2017 року.

Суддя О.Я.Тимощук