АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5207/17 Справа № 203/51/17 Головуючий у 1 й інстанції - Колесніченко О. В. Доповідач - Свистунова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.,

суддів - Варенко О.П., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро

апеляційну скаргу Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2017 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до комунального підприємства "Жилсервіс-5" Дніпровської міської ради, Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради про визнання правомірним вселення, користування житловим приміщенням та його приватизацію, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до суду із позовом до КП "Жилсервіс-5" Дніпровської міської ради, Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради про визнання правомірним вселення, користування житловим приміщенням та його приватизацію.

В обґрунтування позовних вимог позивачі посилались на те, що 16.04.2009 року КП ДМР "Жилсервіс-3" на підставі спільного рішення адміністрації і профспілкового комітету КПДМР "Жилсервіс-3" виданий ордер № 7 на ім'я ОСОБА_3 як працівнику дошкільного навчального закладу (ясла-садок) № 293 на житлову площу кімнати АДРЕСА_1 в постійне користування, куди вона заселилася разом з неповнолітньою донькою ОСОБА_4, проте з невідомих причин їй відмовляли у реєстрації і зареєстрували разом з дочкою на підставі розпорядження КП "Жилсервіс-5" ДМР від 26.12.2013 року, однак після звернення з заявою про реалізацію права на приватизацію жилої площі у гуртожитку, відповідач Департамент ЖГ ДМР листом від 19.04.2016 року № 3/4-844 відмовив з посиланням на не підтвердження нею обставин проживання більше 5 років у вказаному житлі на законних підставах та необхідність пройти упорядкування проживання в гуртожитку, отримання розпорядження комісії про упорядкування проживання і ордер на житлове приміщення, що позивачі вважали незаконними вимогами.

Посилаючись на викладене, позивачі просили суд визнати за ними правомірним вселення та користування житловим приміщенням кімнатами АДРЕСА_1 з 16.04.2009 року; визнати за ними право на приватизацію житлового приміщення квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13.04.2017 рокупозовні вимоги задоволено.

Суд визнав правомірним вселення, проживання та користування кімнатою АДРЕСА_1 ОСОБА_3. та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 16.09.2009 року.

Суд визнав за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право на приватизацію житлового приміщення - кімнати АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального права, а також неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що будинок АДРЕСА_1 має статус гуртожитку, перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Дніпро та знаходиться на балансі КП "Жилсервіс-5" Дніпропетровської міської ради (до вересня 2012 року перебував на балансі КПДМР "Жилсервіс-3").

16.04.2008 року КП ДМР "Жилсервіс-3" на підставі спільного рішення адміністрації і профспілкового комітету КПДМР "Жилсервіс-3" ОСОБА_6 як працівнику дошкільного навчального закладу (ясла-садок) № 293, видано ордер № 7 на право постійного зайняття кімнати АДРЕСА_1 (а.с.12).

26.12.2013 року КП "Жилсервіс-5" ДМР прийнято розпорядження № 34-р про реєстрацію ОСОБА_6 в кімнаті АДРЕСА_1 (а.с.13), а раніше подані заяви позивача про реєстрацію згідно ордеру взагалі залишились не розглянутими КП ДМР "Жилсервіс-3".

За даними довідки № 668 від 14.03.2016 року, виданої КП "Жилсервіс-5" ДМР в кімнаті АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3 (після реєстрації шлюбу 06.05.2014 року змінила прізвище з ОСОБА_3 на ОСОБА_3 (а.с.8)) з 31.01.2014 року, а ОСОБА_4 - з 04.04.2014 року, що узгоджується з даними паспорту позивача про їх реєстрацію за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6,7,16).

Актами, складеними майстром КП "Жилсервіс-5" ДМР 22.03.2012 року та 10.01.213 року зафіксовано фактичне проживання ОСОБА_6 в кімнаті АДРЕСА_1 (а.с.15,14).

Після вселення до вказаного вище житлового приміщення позивачу відкрито особовий рахунок № 3-140409 на дві особи у КП "Жилсервіс-5" ДМР з моменту прийняття на баланс, який є дійсним по теперішній час (а.с.17), згідно з яким позивач сплачувала відповідні платежі за спожиті комунальні послуги.

Відповідно до Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" позивач звернулась до Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради (на теперішній час Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради) з приводу приватизації житлового приміщення в гуртожитку, яке вона з дітьми займає.

Листом Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 19.04.2016 року за вих. № 3/4-844 позивачу повідомлено, що відповідно до рішення Дніпровської міської ради від 23.04.2013 року № 179 "Про врегулювання питань щодо надання житлової площе та проживання в гуртожитках комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська" позивачу слід вирішити питання щодо упорядкування проживання у вказаному гуртожитку (а.с.18-19).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що вселення позивача з дитиною у гуртожиток відбулось у відповідності до вимог ст.ст. 128,129 Житлового кодексу УРСР та останні, будучі вселеними на підставі ордеру 16.04.2009 року, постійно проживаючими з часу вселення в кімнаті 409 по теперішній час, тобто на протязі більше п'яти років, зареєстрованими на підставі цього ордеру, та не маючи прав на інше жило, окрім права проживання у вказаній кімнаті, за нормами Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" набули права на приватизацію займаного приміщення.

Однак, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Статтею 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло.

Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Законом України від 04.09.2008 року № 500-VI "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" (Закон N 500-VI) внесено зміни до Закону України від 19.06.1992 року № 2482-XII "Про приватизацію державного житлового фонду" (Закон № 2482-XII) та дозволено приватизувати житло в гуртожитках, що перебуває у власності територіальних громад.

Законом України від 08.09.2011 року № 3716-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення правового регулювання забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" (Закон № 3716-VI) уточнено порядок передання гуртожитків у комунальну власність з метою наступної приватизації житлових приміщень законними мешканцями гуртожитків.

Відповідно до статті 1 Закону № 500-VI дія цього Закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них. Тобто, законом передбачено, що під захист підпадають особи, які дотримали певних умов.

Першою з визначених умов для одержання мешканцем гуртожитку права на приватизацію кімнати в гуртожитку, наявність якої необхідно врахувати під час розгляду цієї категорії справ, є відсутність в особи власного житла.

Другою обставиною, з якою пов'язане право на захист особи відповідно до Закону № 500-VI, є правомірність її проживання в гуртожитку та користування гуртожитком.

Відповідно до положень житлового законодавства, а саме: статей 128, 129 ЖК УРСР та пункту 10 розділу II Примірного положення про гуртожитки, пункту 69 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, згідно з якими на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Третьою умовою, яка дає підстави для забезпечення реалізації прав осіб на підставі Закону № 500-VI, є реєстрація за місцем проживання у гуртожитку більше 5 років на законних підставах (частина перша статті 1 Закону № 500-VI).

На осіб, які вселяються у гуртожиток, поширюється процедура реєстрації місця проживання відповідно до вимог Закону № 1382-IV. Необхідно зазначити, що для з'ясування третьої умови необхідно встановити як наявність реєстрації мешканця гуртожитку у житловому приміщенні гуртожитку, так і строк проживання у гуртожитку, що має становити не менше 5 років.

Особи, які не мають офіційної реєстрації, не можуть реалізувати своє право на приватизацію кімнат у гуртожитку (статті 1, 19 Закону № 500-VI). Тобто фактичне користування житловою площею у гуртожитку не тягне за собою захисту прав користувача відповідно до Закону № 500-VI, навіть за дії інших умов.

Це кореспондується з пунктом 9 розділу II Примірного положення про гуртожитки, яким передбачено, що при одержанні ордера пред'являються паспорти всіх членів сім'ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання.

Відповідно до статті 1 Закону № 500-VI четвертою обов'язковою складовою статусу мешканця гуртожитку (окрім відсутності власного житла та законної реєстрації за місцем проживання у гуртожитку), яка є обов'язковою умовою для реалізації конституційного права на житло на підставі Закону № 500-VI, є фактичне проживання протягом п'яти років за місцем реєстрації в гуртожитку.

Тобто, важливою передумовою для реалізації права на приватизацію є наявність реєстрації мешканця у житловому приміщенні гуртожитку, який становить не менше 5 років, зазначена норма має імперативний характер.

Підставою задоволення вимог позивачів щодо визнання правомірним їх вселення у квітні 2009 року був виданий 16 квітня 2009 року КП ДМР "Жилсервіс-3" на підставі спільного рішення адміністрації і профспілкового комітету КПДМР "Жилсервіс-3" ОСОБА_6 як працівнику дошкільного навчального закладу (ясла-садок) № 293, видано ордер № 7 на право постійного зайняття кімнати АДРЕСА_1 (а.с.12). Колегією суддів було перевірено факт видачі позивачам ордеру. Оскільки, як убачається з матеріалів справи, на аркушах справи 12 та 64 містяться копії зазначеного ордеру на житлову площу в гуртожитку, виданого ОСОБА_6, однак, зазначені копії не містять дати видачі ордеру, номеру та дати спільного рішення адміністрації і профспілкового комітету КПДМР "Жилсервіс-3".

Судом апеляційної інстанції було встановлено, що відповідно до рішення виконавчого комітету міської ради від 23.04.2013 № 179 «Про врегулювання питань щодо надання житлової площі та проживання в гуртожитках комунальної власності територіальної громади міста Дніпропетровська» 19.07.2013 комісією з питань надання житлової площі у гуртожитках питання про надання гр. ОСОБА_6 дозволу на зайняття кімнати АДРЕСА_1 було розглянуто та прийнято рішення (протокол від 19.07.2013 № 14):

З урахуванням наданих пояснень, відмовити сім'ї гр. ОСОБА_6 зі складом родини 1 особа (В.К.В.) у надані дозволу на надання житлової площі кімнати АДРЕСА_1, у зв'язку з неможливістю заявниці надати відповідно до п. 2.8, 2.9 Порядку надання житлової площі в гуртожитках комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська, затвердженого рішенням виконкому Дніпропетровської міської ради від 23.04.2013 № 179, довідки з попередніх місць проживання про склад родини і житлову площу заявника та членів його сім'ї з 1991-1995р.р., з 2002 та до цього часу, документи встановленого зразка про відсутність права власності/володіння на нерухоме майно з Бюро технічної інвентаризації (відповідного органу) за місцями відповідних реєстрацій (прописки).

Крім того, матеріали справи містять акти від 10.01.2013 року та 22.02.2012 року, складені комісією КП ДМР «Жилсервіс-5» щодо проведення перевірки проживаючих у гуртожитку. Комісією було встановлено, що підставою проживання ОСОБА_6 в кімнаті АДРЕСА_1 є розпорядження директора КП ДМР «Жилсервіс-5». А виявленим порушенням зафіксовано -проживання без ордеру (а.с.14,15).

Рішення про реєстрацію позивачів у гуртожитку було прийнято у грудні 2013 року (а.с.13) та зареєстрованими позивачі стали 31.01.2014 року.

З урахуванням викладеного, колегія вважає доводи Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради в апеляційній скарзі про те, що у позивачів відсутні законні підстави на реалізацію права на приватизацію, оскільки вони зареєстровані у спірному житловому приміщенні з 31.01.2014 року, є обґрунтованими та колегія суддів їх приймає.

Питання встановлення факту проживання у кімнаті гуртожитку є частиною юридичного складу, наявність чи відсутність якого сторони зобов'язані довести, а суд зобов'язаний встановити при розгляді усіх справ, пов'язаних із застосуванням Закону № 500-VI.

Як вбачається зі встановлених обставин у справі, відповідачі не довели, що проживають у гуртожитку з 2009 року на законних підставах, обставини безпідставного нездійснення з цього часу реєстрації і вчинення відповідних дій лише у січні 2014 року з боку відповідача, належними та допустимими доказами позивачами не доведено.

Колегія суддів вважає, що Департаментом було законно відмовлено у праві на приватизацію позивачам, оскільки, на момент звернення вони менше 5 років проживали та були зареєстровані у спірному приміщенні. Що не позбавляє позивачів у подальшому реалізувати своє право на приватизацію.

У відповідності до ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 209,303,307,309,314,316ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради- задовольнити.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2017 року- скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Комунального підприємства "Жилсервіс-5" Дніпровської міської ради, Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради про визнання правомірним вселення, користування житловим приміщенням та його приватизацію - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржено у касаційному порядку.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: О.П.Варенко

Т.П. Красвітна