Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1942/17 Головуючий у суді І-ї інстанції Адаменко І. М.
Доповідач Черненко В. В.
УХВАЛА

Іменем України

09.11.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді - Черненко В.В.

суддів - Суровицької Л.В., Кіселика С.А.

за участю секретаря - Гончар В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 29.08.2017 року та апеляційної скарги ОСОБА_2 на ухвалу Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 23.08.2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Бобринецької міської ради Кіровоградської області, фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про встановлення сервітуту .-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся у суд з позовом до Бобринецької міської ради Кіровоградської області, фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про встановлення сервітуту.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що є власником складського приміщення з підвалом, яке розташоване по АДРЕСА_1 та яке він успадкував разом із правом користування земельною ділянкою на якій воно розташоване площею 321,0 кв.м. згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.06.2010 року.

Рішенням Бобринецької міської ради від 14.09.2016 року №600 йому надано згоду на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду строком на 10 років для розміщення і обслуговування складського приміщення з підвалом, однак скористатися цим рішенням та користуватися своїм майном за адресою АДРЕСА_1 він не має можливості, так як ОСОБА_3 обмежила йому право проїзду до приміщення по земельній ділянці, яка нею приватизована та відноситься до земель загального користування, так як є проїздом.

Посилаючись на ст.99, ст.100 Земельного кодексу України позивач вважає, що має право на встановлення земельного сервітуту в судовому порядку.

Просив суд зобов'язати відповідачів встановити земельний сервітут між земельною ділянкою , яка належить ОСОБА_2 і знаходиться по АДРЕСА_1 та земельною ділянкою, яка перебуває у власності ОСОБА_3 в АДРЕСА_2.

В ході розгляду справи, позивач надав суду заяву про уточнення позовних вимог та просив суд встановити постійний сервітут між його земельною ділянкою, що знаходиться по АДРЕСА_3 та земельною ділянкою ОСОБА_3, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 шляхом вільного користування проїздом між ділянками.

Також позивачем подано заяву про забезпечення позову.

Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 23.08.2017 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 29.08.2017 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційних скаргах ставиться питання про скасування ухвали та рішення суду першої інстанції в зв'язку з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають відхиленню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, з яких можна було б зробити висновок про необхідність забезпечення позову та про те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 є власником цілого складського приміщення з підвалом, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та належить йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.06.2010 року №1007 та договору про поділ спадкового майна від 20.06.2010 року, посвідченого нотаріально за №1026 ( а.с.4-5).

Суд першої інстанції зазначив, що з вказаних документів та садибного плану (схеми) до технічного паспорту будівлі за адресою АДРЕСА_1 вбачається, що будівля розташована на земельній ділянці площею 321,0 кв.м. ( а.с.7) та як пояснив позивач, він є користувачем цієї земельної ділянки, і на момент розгляду справи судом лише проходить процедуру оформлення права оренди даної земельної ділянки, що підтверджується листом Бобринецької Міської ради від 23.03.2016 року №537 та від 04.04.2017 р. №03-39/788 ( а.с. 113, 126).

З Рішення Бобринецької міської ради №600 від 14.09.2016 року встановлено, що остання надала згоду позивачу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0321 га. за адресою: АДРЕСА_1 в оренду строком на 10 років для розміщення і обслуговування складського приміщення з підвалом.

Судом також з опису меж копії Державного акту на право власності на земельну ділянку НОМЕР_4 від 23.06.2010 року та копії Державного акту від 15.05.2006 року ( а.с.13-14) встановлено, що ОСОБА_2 є власником ще двох земельних ділянок по АДРЕСА_1, площею 0,0327 га, кадастровий номер НОМЕР_2 та відповідно 803,01 кв.м., кадастровий номер НОМЕР_3, які є суміжними із земельною ділянкою по АДРЕСА_1, до якої останній просить встановити проїзд, при цьому ці обставини не заперечені та не спростовано позивачем в судовому засіданні.

З копії Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку Серії НОМЕР_1 від 30.12.2011 року встановлено, що відповідач по справі - ФОП ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,0383 га, яка розташована в АДРЕСА_2 та яка, згідно опису меж, не межує із земельною ділянкою по АДРЕСА_1, щодо якої, позивач просить встановити сервітут, так як між цими двома земельними ділянками розташована ще одна земельна ділянка позивача ОСОБА_2 за кадастровим номером НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1).

Суд першої інстанції зазначив, що згідно п. 2 ст. 395 ЦК України одним із видів речових прав на чуже майно є право користування (сервітут).

За змістом ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Частинами 1, 2 ст. 100 ЗК України визначено, що власник або землекористувач земельної ділянки має право вимагати встановлення земельного сервітуту для обслуговування своєї земельної ділянки. Земельний сервітут встановлюється за домовленістю між власниками сусідніх земельних ділянок на підставі договору або за рішенням суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Відповідно до частин 2, 3 ст. 402 ЦК України земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

З матеріалів справи вбачається, що позивач не звертався до відповідача ОСОБА_3 в добровільному порядку з питаннями про встановлення сервітутів, тобто з пропозицією укласти сервітутний договір у формі та в порядку, що встановлений Цивільним кодексом України.

Суд першої інстанції зазначив, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів необхідності встановлення земельного сервітуту. Не зазначив позивач також платно чи безоплатно має користуватися чужою земельною ділянкою, не визначив її межі та не вказав площу земельної ділянки відповідачки ОСОБА_3, якою бажає користуватися та строку дії сервітуту.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що встановлення земельного сервітуту є обтяженням земельної обслуговуючої ділянки, тому за загальним правилом власник (користувач) такої ділянки має право на одержання від особи, в інтересах якої встановлюється сервітут, компенсації за незручності, викликані обтяженням його ділянки земельним сервітутом. Саме істотними умовами договору про встановлення сервітуту є вказівка на предмет сервітутного права, цільове призначення сервітуту та розмір плати за користування чужим майном, тобто презумпція від платності, передбачена діючим Цивільним кодексом України. Натомість, як встановлено у судовому засіданні, позивач взагалі не вказав платно чи безоплатно має користуватися чужою земельною ділянкою.

Колегія суддів погодилась з висновками суду першої інстанції, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою .

З матеріалів справи вбачається, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що він є власником або землекористувачем земельної ділянки яка знаходиться по АДРЕСА_2

Відповідно вимоги про встановлення сервітуту відносно земельної ділянки яка знаходиться у власності ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_2 є необґрунтованим виходячи із вимог статті 98 ЗК України.

Інші вимоги викладені в апеляційній скарзі в частині встановлення сервітуту також не ґрунтуються на законі .

Відповідно до ст.10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Колегія суддів, приймаючи до уваги встановлені обставини, дійшла висновку, що суд першої інстанції розглянув справу в межах доводів позовної заяви та наданих сторонами доказів.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки не підтверджуються належними доказами, суперечать фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Відсутні також підстави для скасування ухвали Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 23.08.2017 року у зв'язку з необґрунтованістю заявлених вимог.

Відповідно до ч.1 ст. 308, ч.1 п.1 ст. 312 ЦПК України апеляційні скарги підлягають відхиленню .

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 312, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 - відхилити.

Ухвалу Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 23.08.2017 року та рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 29.08.2017 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: