Провадження № 2/761/744/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарях: Паночко О.М., Личак М.К.,

Лукянчук А.О., Припутневич В.І.,

за участю представника позивача: ОСОБА_3,

відповідача: ОСОБА_4,

представника відповідача: ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення коштів та відшкодування завданої моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

22 квітня 2016 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_6 до ОСОБА_4, Місії Міжнародного Комітету Червоного Хреста в Україні про визнання договору оренди недійсним, виселення, стягнення коштів та відшкодування завданої моральної шкоди.

В позовних вимогах з врахуванням заяв про зміну предмету позову від 04.05.2017 року та про збільшення позовних вимог від 26.10.2017 року позивач просить: стягнути з відповідача на користь позивача 354 160,05 грн. на відшкодування ? частини отриманої орендної плати за договором оренди №17/12/15 від 17.12.2015 року.

Вимоги обгрунтовані тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі та під час шлюбу за спільні сімейні кошти була придбана квартира АДРЕСА_1.

17.12.2015 року відповідач передала зазначену квартиру в оренду без згоди позивача. Про існування зазначеного договору, як зазначив позивач, він дізнався випадково 31.03.2016 року.

Грошових коштів від здачі квартири в оренду позивач не отримував, хоча має законом передбачене право.

Крім того позивач зазначає, що внаслідок дій відповідача, які полягають в тому, що вона без його згоди передала квартиру в оренду, він відчуває себе ошуканим та обманутим, внаслідок протиправного найму позивач позбавлений можливості проживати у власній квартирі та вимушений винаймати інше житло і витрачати на це кошти та відчувати інші незручності і психологічне навантаження, тому позивач зазначає, що він зазнав моральних страждань та оцінив моральну шкоду в сумі 100 000,00 грн.

Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача та відповідач в судовому засіданні заперечували проти задоволення заявлених вимог на тій підставі, що сторонами під час спільного проживання набуте майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 та квартира АДРЕСА_4. За договором оренди квартири відповідач отримала 708 320,00 грн. Договір не визнавався недійсним. Позивач при зверненні до суду з позовом про стягнення ? частини отриманих коштів за оренду квартири посилається на ст.22 ЦК України. Вимагаючи відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, позивач повинен був довести, що за звичайних обставин він мав реальні наміри отримати прибуток від наявної у його власності квартири, дієвість дій по отриманню гіпотетичного прибутку та надати докази того, що тільки неправомірні дії відповідачки стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток від наявного у його власності майна - квартири. Таких доказів позивач не надав. За підстав, які зазначені позивачем, позовні вимоги не можуть бути задоволені. Також представник зазначив, що заявлені вимоги про відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню, оскільки не доведені позивачем. Представник зазначив, що всі кошти, які є спільним майном подружжя та були на мультивалютному рахунку витрачені позивачем на власний розсуд, а рахунок був закритий.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони.

Вислухавши представника позивача, відповідача та її представника, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення заявлених вимог за наступних підстав.

Стаття 204 ЦК України визначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частина 1 статті 316 ЦК України визначає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст.319 ЦК України).

Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (ч.1 ст.355 ЦК України).

Стаття 368 ЦК України визначає, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом..

Положеннями частини 1 статті 369 ЦК України визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом (ч.2 ст.369 ЦК України).

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 16.06.2007 року.

Шлюб між сторонами було розірвано за рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 10.05.2016 року.

Рішенням суду встановлено, що сторони з квітня 2015 року не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, не ведуть спільного господарства.

Сторони в судовому засіданні не заперечували встановлену судом обставину.

ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 07.03.2014 року.

Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 16.02.2017 року квартира АДРЕСА_2 визнана спільним сумісним майном подружжя та розподілено між колишнім подружжям по ? частині.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Частина 1 статті 509 ЦК України визначає, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Частина 1 статті 338 ЦК України передбачає, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За положеннями частини 1 статті 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (ч.1 ст.762 ЦК України).

Форма плати за користування майном встановлюється договором найму (ч.2 ст.762 ЦК України).

17.12.2015 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (далі - Орендодавець) та Місією Міжнародного комітету Червоного Хреста в Україні (далі- Орендар) був укладений Договір оренди №17/12/15. За умовами якого Орендодавець здає в оренду Орендарю відповідно до умов цього договору мебльоване житлове приміщення квартири АДРЕСА_3 для використання в некомерційних цілях терміном з 17.12.2015 року по 16.12.2016 року зі сплатою 1 800,00 доларів США, які виплачуються в українських гривнях за курсом встановленим НБУ на день виплати щомісячного платежу.

Умовами договору передбачено автоматичне продовження дії договору.

17.12.2015 року між сторонами був підписаний акт прийому-передачі приміщення.

За актом прийому-передачі приміщення від 31.03.2017 року, Орендар передав квартиру Орендодавцю.

Отже, квартира в оренді Місії Міжнародного комітету Червоного Хреста в Україні перебувала в період з 17.12.2015 року по 31.03.2017 року.

Умовами Договору визначено порядок сплати орендних платежів шляхом перерахування коштів на рахунок «Орендодавця» - ОСОБА_4 НОМЕР_1 відкритий в ПАТ «Альфа банк».

З виписки по рахунку ОСОБА_4 вбачається, що за період з 17.12.2015 року по 31.03.2017 року на рахунок ОСОБА_4 надійшло коштів із призначенням платежу - орендна плата за договором оренди №17/12/15 на загальну суму 708 320,00 грн.

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом зазначив, що він як власник 1/2 частини квартири не отримував дохід від оренди квартири, а ОСОБА_4, отримуючи його, не сплачувала його частину позивачу.

Водночас представник відповідача пояснив, що кошти отримані від оренди квартири використовувались на потреби відповідача та спільної дитини, оскільки після розірвання шлюбу спільні кошти залишились на рахунках позивача, які він використав на власні потреби.

Водночас в судовому засіданні представник відповідача пояснив, що за рішенням суду з батька дитини стягнуто 10 000,00 грн. аліментів, починаючи з серпня 2016 року (час звернення до суду з позовом про стягнення аліментів). Представник позивача в судовому засіданні не заперечувала щодо зазначеного представником відповідача.

Проте сторони в судовому засіданні копії рішення суду не надали.

Крім того, зі слів відповідачки на даний час є заборгованість зі сплати аліментів за останні два місяці (вересень та жовтень), в той же час представник позивача в судовому засіданні пояснила, що зі слів позивача, заборгованість за аліментами відсутня. Суду не було надано доказів на підтвердження пояснень сторін.

Суд не може взяти до уваги посилання представника відповідача на ту обставину, що ОСОБА_6 витратив спільні кошти подружжя, які були на спільному мультивалютному рахунку, так як рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 16.02.2017 року при поділі майна подружжя стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 ? частину грошових коштів, які знаходились станом на 17.03.2015 року на мультивалютному рахунку у розмірі 84 273,00 долари США та у розмірі 35 190,44 Євро. Рішення суду набрало законної сили.

Отже, оскільки в судовому засіданні встановлено, що на картковий рахунок ОСОБА_4 надходили кошти за оренду квартири, 1/2 частина яких належить позивачу, квартира була передана в оренду після припинення спільного проживання сторін, в судовому засіданні не надано доказів, що між сторонами була домовленість щодо розподілу доходу від оренди квартири, яка належить сторонам на праві спільної сумісної власності так як набуте під час шлюбу, тому суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 1/2 частину доходів, отриманих за договором оренди від 17.12.2015 року, що становить 354 160,00 грн.

Частина 1 статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до положень зазначеної статті, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача.

Судова практика при цьому виходить із положення, що "відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору" (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди").

Позивач суду не надав доказів що він зазнав моральних страждань, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди.

Крім того, на підставі статті 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.3, 10, 11, 57-60, 212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення коштів та відшкодування завданої моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4на користь ОСОБА_6суму 354 160 (триста п'ятдесят чотири тисячі сто шістдесят) гривень 00 копійок та 3541,60 грн. судового збору.

В частині відшкодування моральної шкоди заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду міста Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Н.Г.Притула