РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2017 року Хмельницький міськрайонний суд

Хмельницької області в складі:

головуючого судді Мороз В.О.,

за участю секретаря Козельської Г.В.,

позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Хмельницькому цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки -

встановив :

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому згідно уточнених позовних вимог просив стягнути з ОСОБА_4 на його користь, враховуючи індекс інфляції, за період з листопада 2009 року до червня 2017 року 4603,82 грн.- матеріальної шкоди, 50 000 грн. моральної шкоди та 2000 грн. за правову допомогу.

Свої вимоги мотивує тим, що 11 листопада 2002 року водій ОСОБА_4, керуючи автомобілем Хонда Акорд держ. № Н 48073 ХМ, рухаючись по вул. Проскурівський зі сторони залізничного вокзалу в напрямку вул. Франка в районі перехрестя з вул. Старокостянтинівське шосе скоїв на нього наїзд, коли він пересікав проїзну частину дороги справа наліво відносно напрямку руху автомобіля по нерегульованому пішохідному переходу. Внаслідок наїзду він отримав середньої важкості тілесні ушкодження, внаслідок чого став інвалідом третьої групи з втратою загальної працездатності на 33%. Ним понесені витрати на лікування, а саме 2150,23 грн. станом на жовтень 2009 року. Враховуючи індекс інфляції за період з листопада 2009 року до червня 2017 року матеріальна шкода становить 4603,82 грн. В період з 11 листопада 2002 року по 21 квітня 2005 року він стаціонарно лікувався. У 2005 р. та у 2007 р. проходив курс лікування в санаторіях. Також, враховуючи характер тілесних ушкоджень, його інвалідність, відношення відповідача до скоєного, час, протягом якого він лікувався, йому спричинено моральну шкоду, яку він оцінюю в 50 000 грн.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали вимоги позовної заяви та просили задовольнити з підстав заявлених у позові.

Представник відповідача заперечив щодо задоволення позову, зазначивши, що відповідач не винен у скоєному, а кримінальна справа закрита за відсутність у діях ОСОБА_4 складу злочину. Також просив застосувати строки позовної давності.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши законодавство, яке регулює дані правовідносини, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, у звязку із наступним.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Так, судом встановлено, що 11.11.2002 року близько 19.20 год. водій ОСОБА_4, керуючи автомобілем Хонда-Акорд, рухаючись по вул. Проскурівській м. Хмельницького в напрямку від залізничного вокзалу до вул. ОСОБА_5 в районі перехрестя з вул. Старокостянтинівське шосе допустив наїзд на пішохода ОСОБА_1, який перетинав проїзну частину справа наліво по ходу руху автомобіля, внаслідок чого останній отримав тілесні ушкодження, які відносяться до середнього ступеню тяжкості.

Кримінальну справу по факту дорожньо транспортної пригоди за участю водія ОСОБА_4 закрито за відсутності в діях останнього складу злочину.

Встановлено, що внаслідок вищезазначеного наїзду позивачу було завдано тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому нижньої третини малогомілкової кістки, перелому зовнішньої щиколотки великогомілкової кістки зліва, розриву ключично-акромального зєднання з вивихом ключиці справа, струсу головного мозку, множинних саден, синців чола, що вбачається із картки виїзду медичної допомоги від 11.11.02 р., копії висновку експерта № 1158 від 16 травня 2006 року.

Так, ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні з 11.11.02 р. по 16.12.02 р. з діагнозом закритий перелом внутрішньої щиколотки і заднього краю великогомілкової кістки. Перелом нижньої третини малогомілкової кістки з розривом дистального міжгомілкового синдесмозу і вивихом ступні дозаду і дозовні, струс головного мозку, що вбачається із листа Хмельницької міської лікарні від 23.04.09 р.

Таке лікування було здійснено за бюджетні кошти.

Також, у звязку із заподіяною травмою, ОСОБА_1 в подальшому знаходився на стаціонарному лікуванні в ортопедичному відділенні Хмельницької міської лікарні з 05.11.03 -24.11.03 р.р., з 15.12.03-26.12.03 р.р., з 01.06.04-18.06.04 р.р. Йому були проведені операції.

У звязку із заподіяною травмою, позивачу встановлена третя група інвалідності загального захворювання з ураженням рухового апарату, довічно.

За приписами пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовується до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до ст. 440 ЦК Української РСР (1540-06, на момент заподіяння шкоди) шкода, заподіяна особі або майну громадянина, а також шкода, заподіяна організації, підлягає відшкодуванню особою, яка заподіяла шкоду, у повному обсязі, за винятком випадків, передбачених законодавством Союзу РСР. Той, хто заподіяв шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоду заподіяно не з його вини. Шкода, заподіяна правомірними діями, підлягає відшкодуванню лише у випадках, передбачених законом.

Згідно ст. 450 ЦК Української РСР (1540-06, на момент заподіяння шкоди) організації і громадяни, діяльність яких пов'язана з підвищеною небезпекою для оточення (транспортні організації, промислові підприємства, будови, власники автомобілів та ін.), зобов'язані відшкодувати шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, якщо не доведуть, що шкода виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно роз'яснень, які містяться в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Пленум Верховного Суду України у п.4 постанови «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року № 6 роз'яснив, що джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об'єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості.

Щодо відшкодування витрат на лікування, враховуючи індекс інфляції, в сумі 4603,82 грн., то такі задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не надано доказів понесення таких витрат (квитанцій, вартості ліків в зазначений період).

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень та у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Відповідно до ст.. 440-1 ЦК Української РСР (1540-06, на момент заподіяння шкоди) моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.5, 9 Постанови №4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Європейський Суд в своїх рішеннях звертає увагу на те, що деякі форми моральної шкоди, включаючи емоціональну пригніченість, за самою їх природою не завжди можуть бути підтверджені, якими-небудь доказами (див. пункт 52 рішення у справі „Ракевич проти Росії, пункт 96 рішення у справі „Abdulaziz, Cabales and Balkandali v. the United Kingdom).

Враховуючи, що позивачу завдано моральну шкоди, яка виявляється в душевних стражданнях, переживаннях, порушення звичайного способу життя, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки, внаслідок наїзду ОСОБА_4, а саме отриманої травми, яка потягла за собою закритий перелом внутрішньої щиколотки і заднього краю великогомілкової кістки, перелому нижньої третини малогомілкової кістки з розривом дистального міжгомілкового синдесмозу і вивихом ступні дозаду і дозовні, струсу головного мозку, встановлення інвалідності, розмір компенсації моральної шкоди, яку слід стягнути з відповідача на користь позивача, виходячи із глибини та тривалості душевних страждань, вимог розумності та справедливості, беручи до уваги обставини ДТП, глибину фізичних і душевних страждань позивача, характер та тривалість його немайнових втрат, часу та зусиль, необхідних для відновлення душевного спокою та попереднього життєвого стану, зважаючи на невідворотність завданої шкоди, та враховуючи ст. 450 ЦК Української РСР, суд визначає в сумі 7000,00 грн., тим самим позовну вимогу про стягнення моральної шкоди задовольнивши частково.

Посилання представника відповідача щодо того, що відсутня вина ОСОБА_4 у спричиненні такої шкоди, суд відхиляє, оскільки таку завдано джерелом підвищеної небезпеки, і відшкодування здійснюється відповідно до ст. 450 ЦК Української РСР (1540-06, на момент заподіяння шкоди), а саме організації і громадяни, діяльність яких пов'язана з підвищеною небезпекою для оточення зобов'язані відшкодувати шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, якщо не доведуть, що шкода виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, а таких обставин судом не встановлено, а відповідачем не доведено.

Щодо застосування строків позовної давності, то відповідно до положень ст. 83 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) позовна давність на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав, не поширюється.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що дані в п.16 постанови від 31.03.95 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", до інших вимог про відшкодування моральної шкоди, як вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до ст.83 ЦК УРСР 1963 року не застосовуються.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно з ч.1, п.4 ч.3 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу.

Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п.48 Постанови № 10 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Так, позивачем були понесені витрати, пов'язаних з розглядом даної судової справи - витрати на правову допомогу в сумі 2000 грн., які підтверджені квитанцією № 8 від 19.06.2017 р.

З журналів судового засідання вбачається, що представник позивача приймав участь безпосередньо у судовому засіданні протягом 2 годин. Крім того, згідно з наданим в судовому засіданні представником відповідача усного розрахунку часу витраченого на надання правової допомоги складає 5 годин (консультації, формування уточненої позовної заяви, ознайомлення з матеріалами справи).

А тому, враховуючи, що позов задоволено частково, витрати документально підтверджені на 2000 грн., що не перевищує ст.1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", тому такі становитимуть на правову допомогу у даній справі понесені позивачем в сумі 256, 20 грн. ((Позовні вимоги задоволено на 12,81% (7 000 грн. х100%: 54 603,82 грн.), а тому витрати на правову допомогу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог становитимуть (2000 грн. х 12,81% :100).

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд -

ухвалив :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4, і.к. НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1 відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 7000 грн. та 256, 20 грн. витрат на правову допомогу у цивільній справі.

В іншій частині відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено протягом 10 днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Хмельницької області.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя