Справа №479/19/17 11.12.2017 11.12.2017 11.12.2017
Справа №479/19/17 Головуючий першої інстанції Микитей Л.Л.
Провадження №22-ц/784/2255/17 Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Ухвала

Іменем України

11 грудня 2017 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участі: представника позивача Гільової М.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Кривоозерського районного центру зайнятості рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 14 вересня 2017 року, описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 20 жовтня 2017 року, ухваленого у цивільній справі за позовом Кривоозерського районного центру зайнятості до ОСОБА_3 про стягнення суми виплаченого забезпечення,

УСТАНОВИЛА:

У січні 2017 року Кривоозерський районний центр зайнятості (далі - Кривоозерський РЦЗ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення суми виплаченого забезпечення.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 13 березня 2007 року до Кривоозерського РЦЗ звернувся ОСОБА_3 із заявою про надання йому статусу безробітного та з цього часу і по 18 квітня 2008 року за даною заявою останньому було надано статус безробітного, а також призначена виплата допомоги по безробіттю.

Разом з тим, актом №249 розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» встановлено, що відповідачу з 19 червня 2007 року була призначена пенсія по інвалідності, а тому, в період з 19 червня 2007 року і по 18 квітня 2008 року ОСОБА_3 безпідставно отримано допомогу по безробіттю у загальному розмірі 1 445 грн. 21 коп.

З метою досудового врегулювання спору, листом №03-5589/16 від 21 листопада 2016 року відповідача повідомлено про необхідність повернути отриману ним переплату по безробіттю у розмірі 1 445 грн. 21 коп.

Проте, на теперішній час сума незаконно отриманої допомоги відповідачем не відшкодована.

Посилаючись на викладені обставини, ст.36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та на інші норми законодавства, позивач просив стягнути з відповідача зазначену суму виплаченого забезпечення за судовим рішенням.

Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 14 вересня 2017 року, описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 20 жовтня 2017 року, у задоволені позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Кривоозерський РЦЗ посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що не встановлено умисних дій чи зловживання відповідачем своїх обов'язків, так як ОСОБА_3 своєчасно повідомив, що звернувся по УПФ України в Кривоозерському районі про призначення йому пенсії по інвалідності, яка йому призначена з дати встановлення інвалідності, тобто з 19 червня 2007 року та в подальшому не отримував допомогу по безробіттю.

При цьому, районний суд послався на ст.1215 ЦК України, відповідно до положень якої не підлягають поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області з таким висновком погоджується, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.ст.213,214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та вирішувати наступні питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення суду першої інстанції відповідає.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Правовідносини щодо права на отримання допомоги (забезпечення) по безробіттю, умов і порядку її призначення та підстав повернення безробітним отриманих коштів регулюються загальними нормами цивільного законодавства (ст.1215 ЦК України), а також:

- Законом України «Про зайнятість населення» від 05 липня 2012 року №5067-УІ (Закон України «Про зайнятість населення» від 01 березня 1991 року, в редакції, який діяв на час виникнення спірних правовідносин);

- Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 02 березня 2000 року №1533-ІІІ;

- Порядком надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності, затвердженим наказом Міністерства соціальної політики України від 15 червня 2015 року №613, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 09 липня 2015 року за №821/27266 (Порядок надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 14 грудня 2000 року за № 915/5136, в редакції, який діяв на час виникнення спірних правовідносин);

- Порядком розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, затвердженим наказом Міністерства праці та соціальної політики України (далі - МПтСП України), Державної податкової адміністрації України (далі - ДПА України) від 13 лютого 2009 року №60/62, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 12 березня 2009 року за №232/16248 та іншими нормативними актами.

Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 02 березня 2000 року (з наступними змінами та доповненнями) визначено правові, фінансові та організаційні засади загальнообов'язкового державного соціального страхування на випадок безробіття.

Так, загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття - це система прав, обов'язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 02 березня 2000 року (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги мають застраховані особи.

Одним з видів забезпечення за цим Законом України (стаття 7) є допомога по безробіттю.

Згідно із ч.1 ст.22 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), застраховані особи, визнані у встановленому порядку безробітними, які протягом 12 місяців, що передували початку безробіття, працювали на умовах повного або неповного робочого дня (тижня) не менше 26 календарних тижнів та сплачували страхові внески, мають право на допомогу по безробіттю залежно від страхового стажу.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про зайнятість населення» (в редакції, який діяв на час виникнення спірних правовідносин), безробітними визнаються працездатні громадяни працездатного віку, які через відсутність роботи не мають заробітку або інших передбачених законодавством доходів і зареєстровані у державній службі зайнятості як такі, що шукають роботу, готові та здатні приступити до підходящої роботи. Безробітними визнаються також інваліди, які не досягли пенсійного віку, не працюють та зареєстровані як такі, що шукають роботу.

Статус безробітного надається особам за їх особистою заявою у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції.

За ст.25 цього ж Закону України зареєстровані безробітні мають право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 02 березня 2000 року.

Виплата допомоги по безробіттю припиняється, серед іншого, у разі призначення чи отримання права на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, пенсії за вислугу років або досягнення особою встановленого законом пенсійного віку.

Згідно із п.п.1 п.37 постанови Кабінету Міністрів України від 20 березня 2013 року №198 «Про затвердження порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу» центр занятості припиняє реєстрацію осіб, які шукають роботу з дня досягнення особою встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсійного віку або призначення пенсії за віком на пільгових умовах чи за вислугу років. Аналогічні положення містяться у п.20 постанови Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2007 року за №219 «Про затвердження Порядку реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних», яка діяла на час виникнення спірних правовідносин.

Вищеназваними нормативними актами також передбачено умови і порядок повернення безробітним безпідставно отриманого матеріального забезпечення.

Так, відповідно до ч.2 ст.36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 02 березня 2000 року застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов'язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.

Відповідно до п.6 Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, затвердженого наказом МПтСП України, ДПА України від 13 лютого 2009 року за №60/62, у разі встановлення центром зайнятості відповідно до цього Порядку належності безробітної особи до категорії зайнятих така особа знімається з обліку як безробітна в установленому законодавством порядку та повертає суму незаконно отриманого матеріального забезпечення і вартості наданих соціальних послуг з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати матеріального забезпечення та надання соціальних послуг.

Звертаючись з позовом, позивач посилався на те, що через нарахування і отримання пенсії по інвалідності, про що відповідач не повідомив центр зайнятості протягом часу виплати йому допомоги по безробіттю, отримання такої допомоги було незаконним, через що підлягає поверненню.

З матеріалів справи убачається, що 13 березня 2007 року ОСОБА_3 звернувся до позивача із заявою, як особа, що шукає роботу. У цей же день, відповідач особистим підписом підтвердив, що не належить до зайнятого населення більш одного року (а.с.7,8-9).

Наказом за №НТ070313 Кривоозерського РЦЗ від 13 березня 2007 року ОСОБА_3 надано статус безробітного та призначено допомогу по безробіттю (а.с.13).

09 липня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Кривоозерському районі Миколаївської області із заявою про призначення йому пенсії по інвалідності (а.с.43).

Вищевказана пенсія була призначена відповідачу з дати встановлення інвалідності, тобто з 19 червня 2007 року відповідно до виписки із акту МСЕК №019597 (а.с.44).

Наказом за №НТ080307 Кривоозерського РЦЗ від 07 березня 2008 року відповідачу припинено виплату допомоги по безробіттю (а.с.13).

Актом №249 від 18 листопада 2016 року розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» встановлено, що відповідачу з 19 червня 2007 року призначена пенсія по інвалідності, а тому, в період з 19 червня 2007 року і по 18 квітня 2008 року ОСОБА_3 безпідставно отримано допомогу по безробіттю у загальному розмірі 1 445 грн. 21 коп. (а.с.5).

Згідно довідки Кривоозерського РЦЗ від 21 листопада 2016 року ОСОБА_3 за період з 19 червня 2007 року по 18 квітня 2008 року нараховано 1 445 грн. 21 коп. (а.с.4).

З метою досудового врегулювання спору, претензійним листом №03-5589/16 від 21 листопада 2016 року відповідача повідомлено про необхідність повернути отриману ним переплату по безробіттю у розмірі 1 445 грн. 21 коп. (а.с.14).

В суді першої та апеляційної інстанції представник відповідача стверджував про те, що у липні 2007 року ОСОБА_3 повідомив центр зайнятості про призначення йому пенсії по інвалідності та саме з цього часу виплата допомоги по безробіттю відповідачу була припинена (вказані обставини представником позивача не спростовані та протилежного суду не надано).

Бідь-яких доказів на підтвердження перерахування суми допомоги ОСОБА_3 за спірний період, позивачем не надано, хоча за ст.60 ЦПК України це є його обов'язком.

За правилами ч.1 ст.1215 ЦК України, не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Отже, закон встановлює два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача.

Правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються (діє презумпція правильності розрахунку та добросовісності набувача), отже, зазначене у ст.1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів.

У ч. 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» встановлено, що сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними, стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Згідно з п.6.14 Порядку надання допомоги по безробіттю у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 20 листопада 2000 року № 307, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, якщо під час одержання допомоги по безробіттю безробітний своєчасно не подав відомості про обставини, що впливають на умови її виплати, у тому числі встановлені під час розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення, з безробітного стягується сума виплаченої допомоги по безробіттю з моменту виникнення цих обставин.

Якщо безробітний відмовився добровільно повернути зазначені кошти, то питання щодо їх повернення вирішується у судовому порядку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Кривоозерського районного центру зайнятості, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено недобросовісності відповідача при отриманні допомоги, а тому, виходячи з положень ст.1215 ЦК України, відсутні підстави для її повернення.

За змістом ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів (ст.212 ЦПК України) дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки районним судом встановлено, що жодних навмисних дій з приховання інформації щодо отримання пенсії по інвалідності чи подання недостовірних даних до районного центру зайнятості, відповідачем вчинено не було.

До того ж, на час отримання відповідачем допомоги по безробіттю були відсутні обставини, які впливали на умови її виплати та припинення такої виплати (ст.2 Закону України «Про зайнятість населення» (в редакції, який діяв на час виникнення спірних правовідносин)), тому ці кошти не підлягають стягненню на користь центру зайнятості в порядку ст.ст.34,36 Закону України «Про загальнообов'язкове страхування на випадок безробіття».

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення без змін рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 14 вересня 2017 року, тому що судове рішення законне та обґрунтоване.

Керуючись ст.ст.303,307,308,315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Кривоозерського районного центру зайнятості - відхилити.

Рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 14 вересня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина