Справа № 442/1252/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/783/4496/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2017 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

при секретарі: Цапові П.М.,

за участю: представника апелянта ОСОБА_2 ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 травня 2017 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Чагарі» до ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_5 Мар`яна Юріївна про визнання договору купівлі продажу недійсним,-

в с т а н о в и л а:

Позивач ТзОВ "Чагарі" звернулось до суду із вказаним вище позовом, в обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що судове рішення про визнання за ОСОБА_2 права власності на нерухомість було скасоване, відтак воно не може породжувати жодних правових наслідків, а тому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення літ "Б -1" (ряд 1, місце 29) по вул. Пилипа Орлика, 20 «А» в м. Дрогобич Львівської області площею 7,40 кв.м, укладений між відповідачами 04 липня 2013 року.

Зазначав, що оспорюваним договором порушені права ТзОВ "Чагарі", оскільки торгові приміщення на вул. П.Орлика, 20 "А" споруджувались на земельній ділянці, яка знаходиться в оренді ТзОВ "Чагарі", яке і здійснювало будівництво ринку за вказаною адресою.

Також просив вирішити питання про стягнення з відповідачів на його користь понесених судових витрат.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 травня 2017 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення літ "Б -1" (ряд 1, місце 29) по вул. Пилипа Орлика, 20 «А» в м. Дрогобич Львівської області площею 7,40 кв.м, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_5 04 липня 2013 року.

Стягнуто в користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Чагарі" витрати по сплаті судового збору з ОСОБА_2 в сумі 609 гривень та ОСОБА_4 в сумі 609 гривень.

Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту, а судом першої інстанції до спірних правовідносин неправильно застосовано норми матеріального права та прийнято незаконне рішення. Звертає увагу, що матеріали справи не містять належних даних, яким чином договір купівлі-продажу від 04.07.2013 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 порушує майнові права та/або законні інтереси ТОВ «Чагарі», оскільки ТОВ «Чагарі» не є власником (законним володільцем) нерухомого майна, що є предметом договору купівлі-продажу та ТОВ «Чагарі» не має в законному користуванні земельної ділянки під зазначеним нерухомим майном, що вказує на відсутність порушення його прав договором купівлі-продажу від 04.07.2013 року.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Приватний нотаріус ОСОБА_5 подала суду клопотання, у якому просить розглядати дану справу без її участі.

Клопотання директора ТзОВ «Чагарі» - ОСОБА_6 щодо відкладення розгляду справи відхилено як необґрунтоване, оскільки таке не підтверджено жодними доказами. На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не зявилися.

Заслухавши суддю - доповідача, представника апелянта ОСОБА_2 ОСОБА_3 на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

За загальними положеннями ЦПК України обовязок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, суд першої інстанції, посилаючись, зокрема на ст.ст. 202, 204, 215, 216 ЦК України та задовольняючи позов, виходив з того, що згідно оспорюваного договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, укладеного 04.07.2013 року та посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_5, р. №416, ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_4 купив належне ОСОБА_2 на праві приватної власності згідно рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01.04.2013 року №442/2221/13-ц, 2/442/924/2013 нежитлове приміщення - кіоск загальною площею 7,4 кв.м. позначене на плані літ. "Б-1" (ряд 1, місце 29), що розташоване на вул. П.Орлика, 20 «А», в м. Дрогобичі Львівської області. Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 11.11.2014 року скасовано рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 квітня 2013 року, яким визнано право власності, зокрема, за ОСОБА_2 на самочинно побудоване вищевказане нежитлове приміщення. Також даним рішенням встановлено, що торгове приміщення на вул. П.Орлика, 20 "А" споруджувалось на земельній ділянці, яка передавалась в оренду ТзОВ "Чагарі" для будівництва та обслуговування ринку; що саме ТзОВ "Чагарі", було здійснено таке будівництво ринку; що між ТзОВ "Чагарі" та зокрема, відповідачем, укладались договори оренди торгових приміщень за вказаною адресою. На підставі вказаного рішення, судом встановлено приналежність торгових приміщень саме ТзОВ «Чагарі», а не відповідачу, а відтак, на думку суду, укладення будь-яких правочинів щодо цього майна, в тому числі і оспорюваного договору купівлі-продажу порушує права та інтереси вказаного товариства, яке вправі було звернутись до суду з даним позовом, хоч і не було стороною оспорюваного договору.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду суперечать обставинам справи та вимогам закону, а доводи апеляційної скарги вважає обґрунтованими.

Як вбачається із матеріалів справи, що 04.07.2013 року між відповідачами було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_5, р. №416, згідно якого ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_4 купив належне ОСОБА_2 на праві приватної власності згідно рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01.04.2013 року №442/2221/13-ц, 2/442/924/2013 нежитлове приміщення - кіоск загальною площею 7,4 кв.м. позначене на плані літ. "Б-1" (ряд 1, місце 29), що розташоване на вул. П.Орлика, 20 «А», в м. Дрогобичі Львівської області. (а.с. 72-73)

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 11.11.2014 року вказане рішення за апеляційною скаргою ТзОВ «Чагарі» скасовано та у задоволенні позову відмовлено (а.с. 24-27).

Посилаючись на те, що саме вони будували на орендованій ними ділянці будівлі ринку, зокрема, і спірне приміщення та воно саме їм належить, а оспорюваний договір, зважаючи, також, і на скасування рішення суду, за яким продавець набув такий обєкт у власність, порушує їх права, позивач звернувся в суд з даним позовом, у якому просив визнати договір купівлі-продажу недійсним.

Колегія суддів вважає заявлений із вказаних підстав та із заявленими вимогами позов безпідставним та таким, що не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Положення статей 215, 216 Цивільного кодексу України застосовуються лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним, тому вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути предявлена тільки стороні недійсного правочину.

Отже, реституція є правовим наслідком недійсності правочину і способом захисту цивільних прав, який може бути застосовано до відносин зобовязального характеру, за умови якщо спір виник між сторонами недійсного правочину (договору).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

За положеннями статей 330, 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, яке було передане на виконання недійсного правочину і в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки ця норма надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником неодноразово відчуженого майна, можливий шляхом предявлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Також, відповідно до частини третьої статті 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Якщо таке майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право його витребувати від добросовісного набувача у всіх випадках.

Про вказане йдеться у ряді постанов Верховного Суду України, що прийняті в порядку п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України та є обовязковими до застосування, зокрема: від 11 червня 2014 року № 6-52цс14; від 16.04.2014 року №6-146цс13; від 30 січня 2012 року №6-61цс11; від 24 червня 2015 року № 6-251цс15; від 10 червня 2015 №6-348цс15; від 16 грудня 2015 року №6-1158цс15; від 02 вересня 2015 року №6-1168цс15, а також у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Зважаючи на вказане слід вважати обраний позивачем спосіб захисту невірним.

Крім цього, як вбачається із матеріалів справи, не оспорювалось та не було спростовано сторонами, жодних даних про те, що позивач був власником спірного нерухомого майна, що відчужене за оспорюваним договором, у матеріалах справи немає.

Дійсно, як встановлено згаданим рішенням Апеляційного суду Львівської області від 11.11.2014 року, позивачем (ТзОВ «Чагарі») самочинно, за відсутності дозвільних документів на орендованій земельній ділянці збудовано, зокрема, і спірний обєкт.

Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Судом встановлено, що на даний час позивач, не є ні власником, ані користувачем земельної ділянки, на якій розташований спірний обєкт, оскільки така перебуває у комунальній власності та за договором оренди землі передана в оренду ОК «Єдність разом».

Зважаючи на вказане, позивач, як особа, якою здійснювалося самовільне будівництво, зокрема і спірного обєкту, вправі вирішувати, зокрема, і питання про відшкодування понесених ним витрат на будівництво.

Вказані висновки колегії суддів узгоджуються також і з правовою позицією Верховного Суду України у постанові, що винесена у справі №6-1920цс15 від 04.11.2015 року, що прийнята в порядку п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України та є обовязковою до застосування.

Зважаючи на наведене, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким у задоволенні позову слід відмовити.

Вказаним слід визнати обґрунтованими доводи апеляційної скарги та таку задовольнити у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. ст.88, 303, п. 2 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 309, 313, ч. 2 ст. 314, ст. ст.316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Чагарі» до ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_5 Мар`яна Юріївна про визнання договору купівліпродажу недійсним відмовити.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий : О.М. Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

ОСОБА_7