АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2326/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : на ухвалу ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 Олегівни на ухвалу Звенигородського районного суду Черкаської області від 06 листопада 2017 року про повернення позовної заяви у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 Олегівни до ОСОБА_7 ОСОБА_8 Рудольфа про стягнення аліментів,

в с т а н о в и л а :

позивач звернулася до суду із позовом, яким просила стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей та на утримання дружини.

Оскарженою ухвалою суду вирішено повернути позову заяву позивачу, оскільки Інструкцією про виконання в Україні Конвенції про стягнення аліментів за кордоном 1956 року, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України від 29.12.2006 №121/5, передбачено, що позивач має звернутись із заявою про стягнення аліментів з іноземного громадянина до органів Міністерства юстиції України, яке в подальшому передає необхідний пакет документів до держави відповідача. Крім того, суд вказав, що позивачем не надано доказів батьківства відповідача щодо її доньки ОСОБА_7 ОСОБА_9 ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, не надано доказів на підтвердження місця роботи відповідача на день подачі позову та в підтвердження розміру доходів відповідача.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на її незаконність, просить задовольнити її позовні вимоги, мотивуючи про те, що нею надано усі необхідні документи, чого суд не врахував. Також до позовної заяви додано докази згідно переліку, що міститься в Інструкції про виконання в Україні Конвенції про стягнення аліментів за кордоном 1956 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які зявилися у судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав та мотивів.

Предметом спору в даній цивільній справі, як сформульовано позивачем, є позовні вимоги про стягнення з відповідача аліментів на дітей та на позивача.

Згідно положень п.п3, 5, 6 ч.2 ст.119 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування.

Відповідно до ч.1 ст.121 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання позивачем ухвали. У випадку якщо вказані недоліки не було усунуто позивачем у визначений судом строк позовна заява вважається неподаною і повертається позивачеві, що передбачено ч.2 ст.121 ЦПК України.

При цьому, як зазначено в п.7 постанови пленуму ВСУ «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», позовна заява подається до суду в письмовій формі і за змістом повинна відповідати вимогам ст.119 ЦПК. У зв'язку з цим суди мають звертати особливу увагу, зокрема, на те, що у позовній заяві повинні не лише міститися позовні вимоги, а й бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину. Подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред'явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику.

Таким чином колегія суддів вважає такими, що порушують вищенаведені положення ст. ст. 119 та 121 ЦПК України висновки суду першої інстанції про те, що позивачем не надано суду доказів, які підтверджують ті чи інші фактичні обставини справи, адже ці докази можуть бути надані при розгляді справи на послідуючих стадіях процесу. Крім того, у разі наявності складнощів у одержанні доказів сторони мають право заявляти про їх витребування судом у тому числі в порядку забезпечення доказів (ст. 133 ЦПК України).

У разі не підтвердження стороною своїх тверджень доказами суд має прийняти відповідне рішення по суті позовних вимог, надавши оцінку їх обґрунтованості, а не відмовляти особі у доступі до правосуддя.

Також колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що позивач не може звернутися до суду із цим позовом про стягнення аліментів, заявленим до громадянина іноземної держави, без відповідного звернення до Міністерства юстиції України, адже відповідно до змісту положень ст. 5 Конвенції про стягнення аліментів за кордоном 1956 року сторона має право отримати судове рішення по суті спору щодо стягнення аліментів у компетентному суді будь-якої з Договірних Сторін. Таке судове рішення може бути подано замість звернення до органу, що передає, у державі позивача (у даному випадку це Міністерство юстиції України, що передбачено ЗУ «Про приєднання України до Конвенції про стягнення аліментів за кордоном).

Указані висновки суду першої інстанції порушують право особи на звернення до суду за захистом своїх прав, свобод чи законних інтересів, яке встановлене ст. 3 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод. При цьому наявність інших способів захисту прав у адміністративному порядку не є перешкодою для безпосереднього звернення до суду із відповідною заявою.

Таким чином підстав для висновку про те, що позовна заява у даній справі за формою чи змістом не відповідає вимогам цивільного процесуального законодавства встановлено не було.

Одночасно, колегія суддів враховує, що апелянт просить апеляційний суд ухвалити рішення по суті спору в даній справі, однак згідно вимог п.4 ч.2 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду скарги на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Отже повноважень по розгляду та вирішенню спору в справі по суті апеляційний суд за викладених обставин не має.

Далі, згідно п.4 ст.311 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

У звязку з викладеним вище, ухвалу Звенигородського районного суду Черкаської області від 06.11.2017 про повернення позовної заяви слід скасувати та повернути справу до суду першої інстанції для вирішення питання про можливість відкриття провадження у відповідності до вимог цивільного процесуального законодавства.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 311, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу задовольнити частково.

Ухвалу Звенигородського районного суду Черкаської області від 06 листопада 2017 року про повернення позовної заяви у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 Олегівни до ОСОБА_7 ОСОБА_8 Рудольфа про стягнення аліментів скасувати.

Матеріали справи направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження за позовною заявою у відповідності до вимог цивільного процесуального законодавства.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення, подальшому провадженню у справі не перешкоджає та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий :

Судді :