Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/2765/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 листопада 2017 року

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого: судді Кондрацької Н.М.

при секретарі: Мелещенко О.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Закритого акціонерного товариства «АТП-2361» про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

До Придніпровського районного суду м. Черкаси надійшла позовна заява про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 Закритим акціонерним товариством «АТП-2361». Позовна заява мотивувана тим, що позивач працював в автоколоні №2301 Черкаського міжколгоспбуду (зараз ЗАТ «АТП-2361») з 1972 року. На це підприємство був направлений на роботу після закінчення в цьому році Київського автодорожнього інституту. За час роботи пройшов шлях від старшого інженера до директора автотранспортного підприємства №2301 - після реорганізації N92361 об'єднання «Черкасоблагробуд», а потім і голови правління ЗАТ «АТП-2361». Свою кар'єру вибудовував свідомо роками тяжкої праці, користувався повагою підлеглих, залучався керівництвом Черкаської області до вирішення питань обласного масштабу, любив свою роботу, жив нею, весь час, всі знання та життєву наснагу віддавав цій роботі. Під час приватизації в 1996 році підприємства люди підтвердили свою довіру і вибрали головою правління ЗАТ «АТП-2361» ОСОБА_1 Кожні п'ять років переобирався на посаду керівника АТП. Останній раз був обраний на посаду голови правління загальними зборами ЗАТ «АТП-2361» в 2006 році. 23 лютого 2011 року позивач захворів і знаходився на лікуванні до 08 червня 2011 року. Останнього дня був направлений на огляд у МСЕК. 09 червня 2011 року був визнаний непрацездатним за станом здоров'я інвалідом II групи. На момент огляду МСЕК почував себе дуже погано, майже не рухався, погано усвідомлював дійсність, сильно боліла голова. Шостого грудня 2011 року позивача оглянули в КЗ «Черкаський обласний психоневрологічний диспансер». При амбулаторному обстеженні було встановлено: «Контакт малопродуктивний. На питання не відповідає. Погляд розгублений. Байдужий до спілкування, критика відсутня. Діагноз: Стійкі залишкові явища перенесеної тяжкої ЧМТ (2000р.) Дементний синдром». Такий стан продовжувався досить довго - десь до кінця 2013 року. З початку 2014 року до нього дуже повільно почала повертатися свідомість та думки про роботу. У травні 2014 року ОСОБА_1 дізнався, що з підприємства його звільнено з позором - за прогул, чим його честь та гідність були принижені, а ділова репутація зруйнована, образа була великою, фізичний стан різко почав погіршуватися. Через деякий час позивач вирішив боротися з несправедливістю та беззаконням. 23.07.2014 року направив на ЗАТ «АТП-2361» письмову вимогу видати мені трудову книжку, копію наказу про звільнення та провести розрахунок. Підприємство відмовилося отримувати цю вимогу і вона була повернена за перебігом строку зберігання. У зв'язку з порушенням права ОСОБА_1 13.11.2014 року був змушений звернутися до суду з позовною заявою. Рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси від 16 січня 2015 року у справі N9711/12164/13-4, провадження №2/711/314/15 позовну заяву ОСОБА_1 до Закритого акціонерного товариства «АТП-2361» про зобов'язання вчинити дії, видати трудову книжку та копію наказу про звільнення з роботи задоволено, зобов'язано закрите акціонерне товариство «АТП- 2361» видати ОСОБА_1, трудову книжку та копію наказу про звільнення з роботи. На початку лютого 2015 року відповідач цінним листом надіслав копію наказу про звільнення та дублікат трудової книжки. У тексті наказу №35-к від 06 жовтня 2011 року «Про звільнення голови правління з займаної посади» зазначено: «Наказую: В зв'язку з невиходом на роботу, при неодноразовому надсиланні листів з повідомленням, про те щоб явився чи письмово повідомив про причину відсутності на підприємстві та в зв'язку з рішенням наглядової ради №2 від 06 жовтня 2011 року звільнити ОСОБА_1 з займаної посади голови правління підприємства по ст.40 ч.4 КЗпП України (за прогули)». Наказ підписав в.о. голови правління ОСОБА_2 12 січня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Придніпровського районного суду м.Черкаси з позовною заявою до ЗАТ «АТП-2361» про поновлення на роботі. Рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси від 07 жовтня 2015 року у справі №711/116/15-ц, провадження №2/711/705/15 в поновленні ОСОБА_1 на посаді голови правління закритого акціонерного товариства «АТП-2361» м.Черкаси - відмовлено, змінивши формулювання причин звільнення ОСОБА_1 з п.4 ст.40 КзПП України - звільнення за прогул без поважних причин на п. 2 ст.40 КзПП України - невідповідності займаній посаді внаслідок стану здоров'я, яке перешкоджає продовженню даної роботи з 9 червня 2011 року. Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 25 грудня 2015 року у справі №22-ц/793/28іб/2015р. вирішено позовні вимоги задовольнити. Визнано незаконними рішення наглядової ради від 6.10.2011 року в частині звільнення ОСОБА_1 з посади голови правління ЗАТ «АТП-2361» та наказ виконуючого обов'язки голови правління ОСОБА_2 від 6.10.2011 року про звільнення ОСОБА_1 з посади голови правління ЗАТ «АТП-2361», поновлено ОСОБА_1 на посаді голови правління ЗАТ «АТП-2361» з 06 жовтня 2011 року. Таким чином, про незаконність наказу про звільнення ОСОБА_1 дізнався 25 грудня 2015 року. Саме з цієї дати починається перебіг тримісячного строку звернення до суду, передбачений ч.І ст.233 КЗпП України. За весь час хвороби ніхто з керівництва ЗАТ «АТП-2361» не поцікавився станом ОСОБА_1 Напроти, вважає, що його таємно, підступно та незаконно звільнили. Статтею 237-1 КЗпП передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться в разі, коли порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків або змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови від 31 березня 1995 р. N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з наступними змінами та доповненнями) зазначив, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків або змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок відшкодувати моральну (немайнову) шкоду покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Вважає, що у його випадку незаконне звільнення призвело до моральних страждань. Вони складаються з приниження честі та гідності самим фактом звільнення за прогули, таємністю цього звільнення, тривалістю приховування самого факту звільнення, руйнуванням ділової репутації шляхом внесення відповідного запису в трудову книжку, розголошення інформації про звільнення підлеглим. Зазначає, що 39 років бездоганної праці були перекреслені в один момент незаконними рішеннями нового керівництва ЗАТ «АТП-2361», пригнічує той факт, що потреби в незаконному звільненні не було взагалі. Чинне законодавство передбачає інші важелі звільнення із займаної посади непрацездатного інваліда II групи. Вважає, що це звільнення демонстрацією керівництва відповідача перед самими собою власної сили та зверхності. У зв'язку із незаконним звільненням позивач втратив нормальні життєві зв'язки та прикладаю додаткові зусилля до організації життя. В 67 років йому необхідно доводити як перед відповідачем, так і перед підлеглими, що він порядна і достойна людина, хоче і може працювати, але до цього дня в трудовій книжці існує запис про звільнення за прогул, після тривалого керівництва одним підприємством йому важко згодитися на будь-яку підходящу роботу. Незаконне звільнення мобілізувало ОСОБА_1 як людину , він веде здоровий спосіб життя, що дало можливість знову стати працездатною людиною, у висновку про умови та характер праці в акті 646 огляду МСЕК від 04.03.2015 року сказано: «30.1. ...протипоказані фізичні , психоемоційні навантаження, нічні зміни, відрядження, шкідливі умови праці.» ОСОБА_1 отримує непогану пенсію, але в час кризового стану в Україні заробітна плата також не завадила б. Головним вважає - можливість працювати на рідному підприємстві, спілкуватися з людьми, ставити завдання перед собою та іншими і виконувати їх. Позивач оцінює заподіяну моральну шкоду, завдану незаконним звільненням по 10 035 (десять тисяч тридцять п'ять) гривень за кожний рік бездоганної праці, який перекреслив відповідач. Вказана сума є кращою місячною заробітною платою за 2008-2010 роки, тобто коли ЗАТ «АТП-2361» працювало під керівництвом ОСОБА_1 Запропонував наступний розрахунок: 39 х 10035 = 391365 грн. Згідно до п.б) ч.2 ст.119 ЦПК України зазначає докази, що підтверджують кожну обставину, викладену в позовній заяві: факт роботи на підприємстві ЗАТ «АТП-2361» підтверджується протоколом чергових загальних зборів акціонерів від 20 грудня 2006 року та витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 18.08.2011 року, копією дублікату трудової книжки, копією облікової картки члена КПРС N921661663; факт хвороби та непрацездатності підтверджується листками непрацездатності серії АВБ №792704 та серії АВБ №613700 відповідно; довідкою до акта огляду МСЕК серії 10 ААА №358096, випискою з історії хвороби від 14.03.2011 року, в якій вказано про наявність дементного синдрому. Звертає увагу на консультативний висновок від 06.12.2011 року, в якому сказано, що контакт з ОСОБА_1 малопродуктивний, на питання не відповідає. Байдужий до спілкування. Цей висновок був складений вже після звільнення з роботи і чітко характеризує стан здоров'я ОСОБА_1 на той час; факт звернення з вимогою до відповідача видати трудову книжку, копію наказу про звільнення та провести розрахунок підтверджується письмовою вимогою від 23.07.2014 року з доказами її надсилання відповідачу; факт відмови відповідача отримати вимогу підтверджується написом відділення «Укрпошти» та наявність в мене оригінала листа та конверта; факт звільнення підтверджуються наказом №35-к від 06 жовтня 2011 року та рішенням наглядової ради ЗАТ «АТП-2361» №2 від 06 жовтня 2011 року; факт ухвалення судового рішення про поновлення ОСОБА_1 на роботі підтверджується рішенням апеляційного суду Черкаської області від 25 грудня 2015 року у справі №22- ц/793/2816/2015р.; факт існування моральних страждань у ОСОБА_1 можуть підтвердити свідки: ОСОБА_3, ОСОБА_4; розмір пенсії ОСОБА_1 підтверджується розпорядженням 160303 від 27.02.2015 року.; максимальний розмір заробітної плати ОСОБА_1 у 2008-2010 роках підтверджується формою ОК-5 Пенсійного фонду України, номер облікової картки НОМЕР_1.; факт відновлення працездатності ОСОБА_1 підтверджується копією акта 646 огляду МСЕК від 04.03.2015 року. У позовній заяві просив стягнути з відповідача 391365 грн. моральної шкоди за незаконне звільнення та судові витрати.

У судовому засіданні просив позов задоволити з наведених підстав та додатково пояснив, що у 2000 році йому було спричинено черепно-мозкову травму, а у 2011 році був викликаний на допит працівниками міліції. Після проведення допиту його стан здоров»я погіршився, перебував тривалий час у комі, нічого не усвідомлював. Вважає, що стан його здоров»я, який описаний у виписці з історії хвороби від 14.03.2011, зумовлений діями працівників правоохоронних органів. Про те, що ОСОБА_1 звільнили з робити не знав тривалий час. Суму моральної шкоди в сумі 391365 грн. вирахував з суми кращої заробітної плати за період його робити на АТП з 2008 по 2010 рік.

Представники відповідача згідно доручень заперечували щодо задоволення позову в повному обсязі у зв»язку з безпідставністю та з підстав того, що вважають, що діями підприємства не завдано позивачу моральної шкоди. Пояснили, що ОСОБА_1 самоусунувся від виконання своїх обов»язків. Спочатку на підприємство надавались листи непрацездатності, в подальшому ОСОБА_1 їх не надавав. Підприємством направлялись листи з пропозицією надати відомості щодо хвороби та пояснити причини відсутності на робочому місці. Представники підприємства за власної ініціативою намагались дізнатись інформацію про стан здоров»я та приїздили по ОСОБА_1, однак родичі позивача не надавали можливість спілкуватись з ним.

Свідок ОСОБА_3 пояснила, що є дружиною позивача, не працює з 2008 року, пенсіонерка. Вважає, що працівники міліції «забрали» підприємство, на якому працював ОСОБА_1 більш 40 років, а діями керівництва підприємства завдано моральної шкоди позивачу, оскільки вони не цікавились станом здоров»я її чоловіка, не надавали допомоги, відмовлялись у наданні автомобіля, вказане принизило його честь та гідність.

Свідок ОСОБА_4 пояснив, що є сином позивача. Повідомив, що у 90-х роках батько викупив у працівників АТП акції. Вважає, що зрада людей, яким батько довіряв, розголошення відомостей про звільнення, записи в трудовій книжці про звільнення за прогул, це все є підставами для стягнення компенсації за моральну шкоду. Зазначив, що причина тяжкого захворювання ОСОБА_1 є його затримання працівниками міліції і тривалий допит.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши надані докази, вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

У ч.1 ст.16 Цивільного Кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч.2 цієї статті визначеноспособи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Так судом встановлено, що ОСОБА_1, відповідно до наданої копії дублікату трудової книжки ЯЯ № 045695, згідно наказу № 3 від 06.10.2011 згідно протоколу № 2 засідання наглядової ради ЗАТ «АТП-2361» звільнений з займаної посади голови правління згідно ст.. 40 п.4 КЗпП України (за прогул).

Із змісту п. 9 ч. 3ст. 129 Конституції України вбачається, що основними засадами судочинства є обовязковість рішень суду.

Згідно ч. 1ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України,і за її межами.

Згідно ч. 1ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановленихстаттею 61 цього Кодексу.

Згідно ч. 3ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 29.03.2017 року рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12.12.2016 скасовано та позов ОСОБА_1 до Закритого акціонерного товариства «АТП-2361» (в подальшому перейменовано на Приватне акціонерне товариства «АТП-2361») про поновлення на роботі задоволено частково, поновлено ОСОБА_1 на посаді голови правління Закритого акціонерного товариства «АТП-2361» з 7 жовтня 2011.

В резолютивній частині вказаного рішення зазначено, що «колегія суддів погоджується з висновком суду, в тій частині, що підстави (причини) для звільнення позивача із займаної посади, передбачені ч. 1 ст. 40 КЗпП мали місце, оскільки позивач в період з 23 лютого 2011 року 6 жовтня 2011 року не з»являвся на роботі, тобто був відсутній понад 7 місяців підряд. Проте, при розірванні з позивачем трудового контракту було допущено порушення встановленого порядку прийняття відповідного рішення виконавчим органом підприємства, а саме голови правління ОСОБА_2, відповідно до наказу від 6 жовтня 2011 № 35-к, винайшов за межі своїх повноважень, оскільки не мав права звільняти голову правління товариства.»

Так, апеляційним судом встановлений факт того, що ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці понад 7 місяців, а отже і підстави звільнення за ч. 1 ст. 40 КЗпП України мали місце.

Під час розгляду позову ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, враховуючи пояснення сторін у справі, показами свідків та наданих копій виписок історій хвороби № 3088 Третьої Черкаської міської лікарні швидкої медичної допомоги, консультативного висновку від 06.12.2011 Черкаського обласного психоневрологічного диспансеру, встановлено, що ОСОБА_1 31.07.2000 переніс тяжку ЧМТ, лікувався у нейрохірургії, 11 днів знаходився у комі, 22.11.2011 був викликаний на допит в супроводженні працівників УБОЗ, переніс стрес. У зазначеному консультативному висновку зазначено, що з ОСОБА_1 контакт непродуктивний, на питання не відповідає погляд розгублений т а встановлений діагноз стійки залишкові явища перенесеної тяжкої ЧМТ (2000 р.)

Таким чином, хвороба та стан здоров»я позивача ОСОБА_1 не пов»язані з діями Закритого акціонерного товариства «АТП-2361».

Посилання ж позивача на те, що з записом у трудовій книжці про звільнення за прогул ОСОБА_1 відмовляють у прийнятті на роботу, суд не може взяти до уваги за недоведеністю такого факту.

Ст.237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством (пункт 5 Постанови Пленуму Верховного суду № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Відповідно до вимог ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Підсумовуючи викладене суд приходить до висновку про те, що позивачем не надано суду жодних доказів неправомірності дій відповідачів, не доведено причинно-наслідковий зв'язок між діями чи бездіяльністю відповідачів та наслідками, крім цього, не зазначено в чому саме полягає заподіяна шкода та не обґрунтовано розмір відшкодування, яке ним визначено для стягнення з відповідача.

Отже, позивачем не наведено жодних істотних доказів того, що йому завдано моральних страждань підприємством та не аргументовано розмір морального відшкодування.

На підставі викладеного та керуючись ст. 237-1 КЗпП України, ст.ст.8,10,60, ,208,212,213,214, 215 ЦПК України, Постановою Пленуму Верховного суду № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд, -

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_1 до Закритого акціонерного товариства «АТП-2361» про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: ОСОБА_5