АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2017 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Шило С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі Державного підприємства спеціального звязку на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2017 року по справі за позовом Державного підприємства спеціального звязку до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2016 року Державне підприємство спеціального звязку звернулось до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 29.10.2015 року сталась дорожньо-транспортна пригода, в якій було пошкоджено автомобіль Державного підприємства спеціального звязку - «Хюндай», державний номер НОМЕР_1. Винним у скоєнні ДТП визнано ОСОБА_3 згідно вироку Великобагачанського районного суду Полтавської області від 24.06.2016 року, який набрав законної сили. Цивільно-правова відповідальність відповідача, як власника транспортного засобу, який був під керуванням ОСОБА_3 в момент ДТП, застрахована в ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна ОСОБА_4», відповідно до договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АЕ 3890102. Державне підприємство спеціального звязку повідомило ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна ОСОБА_4» про страховий випадок, надало всі необхідні документи. Страхова компанія, в свою чергу, відшкодовує позивачу збитки, нанесені підприємству в результаті вищезгаданої ДТП, частково в розмірі 49000,00 грн., оскільки, відповідно до укладеного відповідачем договору страхування максимальна сума відшкодування становить 50000,00 грн. та встановлено франшизу в розмірі 1000,00 грн., тому розмір страхової виплати було зменшено на суму франшизи. 21 грудня 2015 року експертом, на замовлення позивача, було зроблено звіт №120/12/15 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу, згідно якого сума збитків становить 268549,78 грн. Враховуючи виплату страхової компанія, вказана сума зменшується на 49000,00 грн. і становить 219549,78 грн. Тому, уточнивши позовні вимоги, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, що дорівнює 219549,78 грн., 8400,00 грн. витрати за евакуацію автомобіля, 3055,00 грн. - витрати на експертизу автомобіля та судовий збір в розмірі 3465,07 грн., а всього 234469,85 грн. (а.с. 81 82).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Державне підприємство спеціального звязку, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення відсутні, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 29.10.2015 року сталась дорожньо-транспортна пригода, в якій було пошкоджено автомобіль Державного підприємства спеціального звязку «Хюндай», державний номер НОМЕР_1 (а.с. 20-26).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САО 616392 власником сідлового тягача «Сканія», 2001 р.в., д.н. НОМЕР_2, є ОСОБА_2 (а.с. 120).

Згідно вироку Великобагачанського районного суду Полтавської області від 24.06.2016 року, який набрав законної сили, винним у скоєнні вказаного вище ДТП за ч. 2 ст. 286 КК України визнано ОСОБА_3 (а.с. 20-26). Матеріали даного кримінального провадження №1-КП/525/50/2016 були оглянуті в судовому засіданні суду першої та апеляційної інстанцій.

Вироком Великобагачанського районного суду Полтавської області від 24.06.2016 року, зокрема, встановлено, що 29.10.2015 року мала місце ДТП за участю автомобілів Хюндай, 2008 р.в., д.н. НОМЕР_1, який належить ДП спеціального звязку, під керуванням ОСОБА_5 та сідлового тягача Сканія, 2001 р.в. д.н. НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3

Цивільно-правова відповідальність відповідача, як власника транспортного засобу, який перебував під керуванням ОСОБА_3 в момент ДТП, була застрахована в ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна ОСОБА_4», відповідно до договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АЕ 3890102 (а.с. 31-34).

21 грудня 2015 року експертом, на замовлення підприємства, було зроблено звіт №120/12/15 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу, згідно якого сума збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу Хюндай (Hyundai) HD 120, державний номер НОМЕР_1, становить 268549,78 грн. (а.с. 35 - 66).

Згідно письмової заяви відповідача ОСОБА_2 від 15.06.2017 року, останній повідомив, що ніколи не був зареєстрований як фізична особа-підприємець, не був засновником та/або директором юридичних осіб та ОСОБА_3 ніколи не перебував з ним у трудових відносинах (а.с. 179).

Вказаний вище факт відсутності трудових відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підтверджується матеріалами справи, зокрема, листом Дніпропетровського обласного центру зайнятості від 19.06.2017 року №12/11-2070 про те, що згідно даних Єдиної інформаційно-аналітичної системи Державної служби зайнятості ОСОБА_2 у центрах зайнятості, як роботодавець, не зареєстрований, інформація щодо трудових відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відсутня (а.с. 191); листом ГУ ПФУ України в Дніпропетровській області від 15.06.2017 року №16256/04/30 щодо неперебування на обліку ОСОБА_3 (а.с. 177); листом ГУ ДФС України у Дніпропетровській області від 19.06.2017 року №12320/10/04-36-10-06-07 про відсутність відомостей про суми нарахованих та виплачених доходів громадянину ОСОБА_3 (а.с. 190).

Твердження апелянта про те, що факт трудових стосунків ОСОБА_3 та відповідача встановлений вищезазначеним вироком Великобагачанського районного суду Полтавської області від 24.06.2016 року є безпідставними та спростовуються змістом вказаного вироку.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_3 під час ДТП керував сідловим тягачем Сканія, 2001 р.в. д.н. НОМЕР_2, правомірно, мав посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на вказаний транспортний засіб. Наведені факти підтверджуються матеріалами кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 286 КК України, обвинувальним вироком стосовно вказаної особи Великобагачанського районного суду Полтавської області від 24.06.2016 року. Крім того, факт правомірного управління ОСОБА_3, під час ДТП, сідловим тягачем Сканія, 2001 р.в. д.н. НОМЕР_2, визнається відповідачем та не оспорюється позивачем, що стверджується змістом позовної заяви, апеляційної скарги та заперечень на апеляційну скаргу.

Частинами 1, 2 ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно п.4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 №4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Пунктом 6 вказаної вище постанови розяснено, що особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК. На особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров'ю у зв'язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя і четверта статті 1187 ЦК). Фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК).

Згідно п. 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 за № 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", при відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності; встановивши, що відповідач є власником транспортного засобу сідлового тягача Сканія, 2001 р.в. д.н. НОМЕР_2, яким, на момент вчинення ДТП, правомірно, за наявності посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії (а.с. 119) і реєстраційного документу на даний транспортний засіб (копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на а.с. 120), керував ОСОБА_3; приймаючи до уваги, що на час ДТП ОСОБА_3 в трудових відносинах з відповідачем не перебував, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 не є належним відповідачем у даній справі та правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог до вказаної особи.

Колегія наголошує, що позовні вимоги до винуватця ДТП ОСОБА_3 у даній справі позивачем не заявлені; ОСОБА_3 у якості третьої особи до участі у справі не залучався.

Суд звертає увагу, що доказів, які відповідають вимогам ст.ст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження своєї позиції позивачем не надано, клопотань про витребування відповідних доказів судом позивачем не заявлено, що стверджується журналом та звукозаписом судового засідання суду апеляційної інстанції.

Твердження апелянта про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права є безпідставними. Суд першої інстанції правильно встановив склад правовідносин, обгрунтовано застосував спеціальні правові норми, що узгоджуються з наведеними вище роз»ясненнями Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, які викладені у постанові від 01.03.2013 №4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки".

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Колегія звертає увагу, що позивач не позбавлений можливості звернення до суду за захистом своїх прав та законних інтересів з позовом до належного відповідача.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням викладеного вище, вимог ст. 303 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що рішення місцевого суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державного підприємства спеціального звязку відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий

Судді