Єдиний унікальний номер 243/5469/17 Номер провадження 22-ц/775/1976/2017
Головуючий у 1 інстанції Пронін С.Г.
Доповідач - Санікова О.С.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2017 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Санікової О.С.

суддів: Будулуци М.С., Канурної О.Д.

за участю секретаря Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Донецького фізико-технічного інституту імені ОСОБА_2 ОСОБА_3 Наук України про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

за апеляційною скаргою Донецького фізико-технічного інституту імені ОСОБА_2 ОСОБА_3 Наук України на рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 28 вересня 2017 року ,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що наказом № 48 від 03 червня 2002 року він за контрактом був прийнятий на посаду інженера другої категорії відділу технічної кераміки в Донецький фізико-технічний інститут імені ОСОБА_2 НАН України. Наказом № 143к від 04 грудня 2007 року він був переведений на безстроковий трудовий договір на посаду провідного інженера. Наказом № 141к від 26 листопада 2010 року він був переведений на посаду молодшого наукового співробітника відділу технічної кераміки ДонФТІ. 20 червня 2014 року разом з сімєю виїхав з міста Донецьк до міста Святогірськ через небезпеку для життя та здоровя, повязаною з проведенням антитерористичної операції, в звязку з чим з 24 жовтня 2014 року він був взятий на облік Словянським УСЗН як тимчасово переміщена особа. При цьому з 17 липня 2014 року по 31 січня 2015 року знаходився у відпустці без збереження заробітної плати. Наказом № 04К(а) від 02 лютого 2015 року його було звільнено за п. 6 ст. 36 КЗпП України. Проте, в порушення вимог ст. 44 КЗпП України в день звільнення, а саме 02 лютого 2015 року, відповідач не виплатив йому вихідну допомогу. На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 21, 116, 117, ч. 2 ст. 233 КЗпП України, ст. 9 Конвенції МОП № 158 Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року просив суд заявлені ним позовні вимоги задовольнити й стягнути з відповідача на його користь вихідну допомогу в розмірі середньомісячної заробітної плати та середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги, починаючи з 02 лютого 2015 року по день фактичного розрахунку.

Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 28 вересня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено: стягнуто з Донецького фізико-технічного інституту імені ОСОБА_2 ОСОБА_3 Наук України на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі 6 571 грн. 18 коп. та середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги, починаючи з 02 лютого 2015 року по 28 вересня 2017 року, в розмірі 197 434 грн. 09 коп.; стягнуто з Донецького фізико-технічного інституту імені ОСОБА_2 ОСОБА_3 Наук України судовий збір на користь держави у сумі 2 040 грн. 05 коп.

В апеляційній скарзі Донецький фізико-технічний інститут імені ОСОБА_2 ОСОБА_3 Наук України просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні його позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги Донецький фізико-технічний інститут імені ОСОБА_2 ОСОБА_3 Наук України посилається на неповне зясування судом обставин та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права; апелянт вважає, що суд дійшов помилкового висновку про те, що позовна давність не поширюється на трудові правовідносини, які виникли по даній справі, оскільки, виходячи із положень ст.ст. 1, 2 Закону України «Про оплату праці» та Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року №5, сума вихідної допомоги при припиненні трудового договору не є заробітною платою; апелянт також вважає, що судом першої інстанції не вірно розтлумачено рішення Конституційного Суду України №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року та не враховано рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012; судом першої інстанції не взято до уваги рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 05 квітня 2017 року у справі №243/3020/16-ц; висновки суду спростовуються висновками Верховного Суду України, викладені у постановах від 31.05.2017 року у цивільній справі №759/7662/15-ц та від 23.03.2016 року у справі №6-365цс16; судом не надано оцінки встановленому на рівні нормативних актів факту проведення антитерористичної операції у населених пунктах, до яких відноситься і населений пункт, де здійснював свою діяльність відповідач,не взято до уваги загальновідомість указаних подій та не встановлено обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме, що такі обставини вважаються обставинами непереборної сили, які унеможливили виконання зобовязань відповідача щодо виплати вихідної допомоги та те, що вихідна допомога не виплачена позивачеві не з вини відповідача; в порушення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України №100 від 08 лютого 1995 року судом першої інстанції при розрахунку розміру вихідної допомоги, що належить до виплати позивачу в звязку з його звільненням наказом від 02 лютого 2015 року, враховано заробітну плату, яка була нарахована та виплачена ОСОБА_1 за період його праці за трудовим договором, укладеним на строк від 03 серпня 2015 року по 31 грудня 2015 року; судом першої інстанції також не зясовано і не надано оцінки чинному рішенню Апеляційного суду Донецької області від 30 травня 2017 року у цивільній справі №243/3020/16-ц, відповідно до якого питання виплати вихідної допомоги при звільненні позивача вже було предметом судового розгляду.

У судовому засіданні апеляційного суду позивач заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим.

Від представника Донецького фізико-технічного інституту імені ОСОБА_2 ОСОБА_3 Наук України надійшла заява про розгляд справи у його відсутності.

Заслухавши доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог про виплату йому вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку, а також з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 стосуються оплати праці, тому на підставі ч.2 ст.233 КЗпП України та з посиланням на рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 вважав, що з позовними вимогами про стягнення вихідної допомоги він має право звернутися без обмеження будь-яким строком.

Проте з такими висновками повністю погодитися неможливо.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом ОСОБА_1 03 червня 2002 року на підставі наказу № 48к від 23 травня 2002 року був прийнятий на посаду інженера другої категорії у відділ технічної кераміки Донецького ФТІ ім. О.О. Галкіна НАН України за контрактом. На підставі наказу № 147к від 31 грудня 2004 року ОСОБА_1 31 грудня 2004 року був звільнений з Донецького ФТІ ім. О.О. Галкіна НАН України за п. 8 ст. 36 КЗпП України в звязку з закінченням строку контракту. 10 січня 2005 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду провідного інженера у відділ технічної кераміки за контрактом на підставі наказу № 03к від 10 січня 2005 року. 04 грудня 2007 року на підставі наказу № 143 к від 04 грудня 2007 року позивач був переведений на безстроковий трудовий договір на посаду провідного інженера того ж відділу. 01 грудня 2010 року на підставі наказу № 141 к від 26 листопада 2010 року ОСОБА_1 був переведений на посаду молодшого наукового співробітника того ж відділу. 31 січня 2015 року на підставі наказу № 04к(а) від 02 лютого 2015 року ОСОБА_1 був звільнений з Донецького ФТІ ім. О.О. Галкіна НАН України за п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Звертаючись 19 червня 2017 року до суду з позовом по даній справі ОСОБА_1 посилався на те, що згідно ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Але розрахунок на день звільнення 02 лютого 2015 року з ним не зроблений.

Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного в місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

З матеріалів справи також вбачається, що 16 квітня 2016 року ОСОБА_1 звертався до Словянського міськрайонного суду Донецької області з позовом до Донецького фізико-технічного інституту імені ОСОБА_2 ОСОБА_3 Наук України, в якому просив визнати наказ №04К (а) від 02.02.2015 року таким, що не відповідає КЗпП України та не є дійсним; визнати незаконними дії відповідача щодо безпідставного його звільнення за п. 6 ст. 36 КЗпП України; зобовязати відповідача протягом 3-х календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили внести відповідний запис до його трудової книжки про його звільнення з посади молодшого наукового співробітника з 18 січня 2016 року за п. 1 ст. 38 КЗпП України; стягнути з відповідача на його користь невиплачену заробітну плату у розмірі 47150 грн., вихідну допомогу в розмірі тримісячної заробітної плати в сумі 14160 грн., моральну шкоду в сумі 20000 грн.

Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 05 квітня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 30 травня 2017 року зазначене рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено з інших підстав. При цьому «Апеляційним судом встановлено, що позивач, звертаючись до суду з позовом, вказував на те, що трудову книжку йому привіз з Донецька його брат 26.06.2015 року, проте із записом про звільнення від 02.02.2015 року він ознайомився тільки 18.01.2016 року. Разом з тим, 14 липня 2015 року позивач звернувся до відповідача із заявою про прийняття його на роботу до відповідача на ту ж саму посаду, з якої його було звільнено у лютому 2015 року і трудову книжку він віддав відповідачу. Наказом від 22.07.2015 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу у відділ технічної кераміки на посаду молодшого наукового співробітника з 03 серпня 2015 року по 31 грудня 2015 року. Вказаний наказ позивачем не оскаржується. Виходячи з наведеного вбачається, що позивач дізнався або повинен був дізнатися про його незаконне звільнення 2 лютого 2015 року за п. 6 ст. 36 КЗпП України, принаймні у день, коли він писав заяву про прийняття його на роботу до відповідача, а саме 14 липня 2015 року, якщо 26 червня 2015 року він трудову книжку не відкривав». «Зясувавши не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обовязки сторін, колегія суддів прийшла до висновку, що позов щодо незаконного звільнення 2 лютого 2015 року є обґрунтованим, оскільки позивача було звільнено 2 лютого 2015 року за п. 6 ст. 36 КЗпП України з порушенням норм трудового законодавства, але враховуючи, що позивач пропустив місячний строк звернення до суду, із заявою про поновлення строку до суду не звертався, позов у цій частині не підлягає задоволенню з підстав пропуску строку звернення з вказаним позовом. З цих підстав не підлягає задоволенню позов про зобовязання щодо внесення змін у п. 9 трудової книжки позивача та позов у частині стягнення з відповідача вихідної допомоги та моральної шкоди у звязку з незаконним звільненням у лютому 2015 року».

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 підтвердив, що по з записом у трудовій книжці про звільнення його за п.6 ст. 36 КЗпП України він ознайомився влітку 2015 року.

Отже, звертаючись у червні 2017 року до суду з позовом про стягнення вихідної допомоги ОСОБА_1 пропустив тримісячний строк звернення до суду з позовом про стягнення вихідної допомоги при звільненні за п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Апеляційний суд вважає помилковим тлумачення судом першої інстанції рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 на обґрунтування висновку про не пропущення позивачем строку звернення до суду з таким позовом.

Так, зазначеним рішенням розтлумачено норми частини 2 статті 233 КЗпП України за зверненням громадянки ОСОБА_4 стосовно того, чи охоплює поняття "належна працівнику заробітна плата" усі виплати, на які працівник має право, зокрема й за час простою, що мав місце не з вини працівника, та чи обмежується строком позовної давності звернення до суду з позовом про стягнення такої заробітної плати залежно від її нарахування роботодавцем.

Згідно рішення Конституційного Суду України в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року N 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

При цьому Конституційним Судом України зроблений висновок про те, що обсяг заробітної плати найманого працівника становить винагорода за виконану роботу, про що йдеться у статті 94 Кодексу і статті 1 Закону «Про оплату праці», та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 Закону.

А відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Відповідно до ст.2 основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Статтею 12 Закону передбачені інші норми і гарантії в оплаті праці. Норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників, молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов'язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров'я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв'язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України.

Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та Кодексом законів про працю України, є мінімальними державними гарантіями.

Крім того, згідно Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року №5 фонд оплати праці складається з фонду основної заробітної плати, фонду додаткової заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Згідно п. 3.8 зазначеної Інструкції суми вихідної допомоги при припиненні трудового договору не належать до фонду оплати праці.

Отже, виходячи із зазначених норм матеріального права, сума вихідної допомоги при припиненні трудового договору не є заробітною платою, тому до вимог про стягнення такої суми застосовуються положення частини 1 статті 233 КЗпП України.

Виходячи з викладеного рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення вихідної допомоги. Оскільки позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення вихідної допомоги при звільненні, то і не підлягають задоволенню і позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги.

Доводи апеляційної скарги Донецького фізико-технічного інституту імені ОСОБА_2 ОСОБА_3 Наук України про наявність підстав для закриття провадження є безпідставними, оскільки рішення у даній справі ухвалено з іншим змістом позовних вимог. Так, звертаючись у квітні 2016 року з позовом до Донецького фізико-технічного інституту імені ОСОБА_2 ОСОБА_3 Наук України про стягнення вихідної допомоги у звязку з незаконним звільненням у лютому 2015 року, ОСОБА_1 просив внести зміни до трудової книжки про його звільнення за п.1 ст. 38 КЗпП України і стягнути у звязку з цим вихідну допомогу в розмірі тримісячного заробітку, що відповідає положенню ст. 44 КЗпП України про виплату вихідної допомоги при припиненні трудового договору з підстави, зазначеної у статті 38 КЗпП України. А звертаючись до суду з позовом до Донецького фізико-технічного інституту імені ОСОБА_2 ОСОБА_3 Наук України про стягнення вихідної допомоги у звязку з незаконним звільненням у лютому 2015 року, ОСОБА_1 просив стягнути вихідну допомогу у звязку з припиненням трудового договору за п.6 ст. 36 КЗпП України в розмірі місячного середнього заробітку, що відповідає положенню ст. 44 КЗпП України про виплату вихідної допомоги при припиненні трудового договору з підстави, зазначеної у пункті 6 статті 36 КЗпП України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314 ч.2, 316 ЦПК України, апеляційний суд,-

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу Донецького фізико-технічного інституту імені ОСОБА_2 ОСОБА_3 Наук України задовольнити.

Рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 28 вересня 2017 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Донецького фізико-технічного інституту імені ОСОБА_2 ОСОБА_3 Наук України про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Судді: