АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий в 1 інстанції - Арапіна Н.Є.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого Українець Л.Д.

суддів Оніщука М.І.,

НемировськоїО.В.,

за участю секретаря Федорчук Я.С. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3, яка подана представником ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 серпня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И Л А

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа: ОСОБА_3, про стягнення боргу.

У мотивування вимог посилався на те, що 26.11.2011 року ОСОБА_5 уклав з ним Попередній договір на купівлю квартири з передачею ним гарантійних платежів та одержав від нього 28 000 доларів США, що за курсом на день укладення такого договору по відношенню до курсу гривні на той час складало 225 400 грн.

Предметом договору визначалося, що ОСОБА_3, як продавець, зобов'язується передати йому, як покупцю, квартиру орієнтовною площею 48 кв.м, виділену на плані третього поверху червоним кольором житлового будинку під АДРЕСА_3 яка знаходиться на стадії будівництва.

Вартість квартири повинна була складати 42 720 доларів США, а основний договір купівлі-продажу мав бути укладений та нотаріально посвідчений не пізніше 31.12.2012 року з додатковою доплатою різниці.

Факт передачі грошових коштів підтверджується п. 3 Попереднього договору, посвідченого печаткою ФОП ОСОБА_6

Однак, основний довір купівлі-продажу з ним не було укладено, а тому відповідач протягом одного місяця, починаючи з 31.12.2012 року, повинен повернути йому гарантійний платіж у повному обсязі у розмірі 28 000 доларів США, що за середньо банківським курсом станом на 04.11.2015 року становить 667 016 грн.

З метою урегулювання спору 03.06.2015 року відповідачу було направлено на адресу: АДРЕСА_1, претензію з вимогою виконання зобов'язання чи повернення грошових коштів за Попереднім договором від 26.11.2011 року, але ОСОБА_5 претензію залишив без розгляду.

З урахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_2 просив стягнути з ОСОБА_5 на його користь суму основного боргу в розмірі 667 016 грн, індексу інфляції з 01.01.2013 року по вересень 2015 року в розмірі 445 566,68 грн, 3% річних з 01.01.2013 року по вересень 2015 року в розмірі 5701,62 грн, а також судовий збір у розмірі 6090 грн та сплачені комісійні у розмірі 73,08 грн.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07 червня 2016 року замінено первісного відповідача ОСОБА_5 належним відповідачем ОСОБА_3.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02 серпня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати за період з 01 січня 2013 року по 30 вересня 2015 року у розмірі 174 685 грн, три відсотки річних з 01 січня 2013 року по 30 вересня 2015 року у розмірі 5701,62 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 2 192 грн 40 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Зазначає, що у Попередньому договорі відповідач вказував, що одержані від нього кошти у розмірі 225 400 грн в еквіваленті за курсом долара по відношенню до гривні встановленим ПАТ «Державний Ощадбанк України» на день укладення Попереднього договору становлять 28 000 доларів США.

Посилається, що з огляду на положення ч. 3 ст. 623 ЦК України ОСОБА_3 16.02.2016 року мав задовольнити його вимоги як кредитора за курсовою різницею на день пред'явлення позову, тобто не 225 400 грн, а 667 016 грн, оскільки такі вимоги не суперечать ч. 2 ст. 524 ЦК України.

Крім того, застосувавши положення ч. 1 ст. 1050 ЦК України щодо сплати грошової суми відповідно до ст. 625 ЦК України, суд не обґрунтував чому був застосований розрахунок індексу інфляції та 3% річних саме з 255 400 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 також подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Зазначає, що судом першої інстанції було невірно застосовано норми матеріального права, а саме, положення ст. 261 ЦК України.

Відповідачем було заявлено вимогу про застосування строку позовної давності, однак дана заява не врахована судом.

Так, ОСОБА_2 заявив вимогу про стягнення грошових коштів з урахуванням 3% річних та індексу інфляції за період з 01.01.2013 року по 06.11.2015 року, а також суми основного боргу, яку продавець повинен був повернути позивачу, починаючи з січня 2013 року.

У той же час позов до ОСОБА_3 заявлено лише в червні 2016 року шляхом подачі клопотання про заміну неналежного відповідача у справі з ОСОБА_5 на ОСОБА_3

Оскільки ОСОБА_3 повинен був повернути грошові кошти, починаючи з січня 2013 року, через неукладення основного договору, а з позовом до нього звернувся лише в червні 2016 року, тому вимога ОСОБА_2 заявлена поза межами строку позовної давності.

Вказує, що обов'язок відповідача щодо повернення коштів був пов'язаний з отриманням ним вимоги.

Позивач направив вимогу на адресу відповідача 03.06.2015 року, однак ОСОБА_3 не отримував таку вимогу, що підтверджується наданими позивачем листами. Після того, як відповідач дізнався про подання ОСОБА_2 позову до суду, він виконав свій обов'язок з повернення коштів шляхом внесення їх на депозит нотаріуса. 16.02.2016 року приватним нотаріусом було прийнято на депозит від ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 225 400 грн для передачі ОСОБА_2.

Отже, ОСОБА_3 належним чином виконав свої зобов'язання щодо повернення отриманих грошових коштів.

Також посилається на те, що відповідач не здійснював прострочення виконання зобов'язання, а тому суд першої інстанції безпідставно застосував положення ст. 625 ЦК України.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 26 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 серпня 2016 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 26 жовтня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що скарги підлягають частковому задоволенню.

Судом встановлено, що 26 листопада 2011 року між ОСОБА_5, який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_3 (продавець), та ОСОБА_2 (покупець) укладено Попередній договір з передачею гарантійних платежів. (а.с. 10-12 т. 1)

Відповідно до п. 1 Договору продавець зобов'язується передати покупцеві, а покупець зобов'язується купити у продавця належну йому квартиру / частину будинку орієнтовною площею 48,00 кв.м, виділені на плані третього поверху червоним контуром (Додаток №1 до цього Договору, що є невід'ємною частиною цього Договору), розміщену на третьому поверсі житлового будинку під АДРЕСА_3

При цьому сторони домовляються, що договір купівлі-продажу (основний договір) має бути укладено та нотаріально посвідчено не пізніше 31 грудня 2012 року.

За умовами п. 3 Договору на підтвердження дійсних намірів про наступне укладання договору купівлі-продажу покупець передав, а продавець отримав від покупця гроші в сумі 225 400 грн 00 коп., що за курсом долара по відношенню до гривні, встановленим ПАТ «Державний Ощадбанк України» на 26.11.2011 року (1,00 гривня = 8,0500 USD) становить еквівалент на дату підписання цього Договору 28 000 доларів США, а гарантійний платіж у сумі 84 122 грн 50 коп., що за курсом долара по відношенню до гривні, встановленим ПАТ «Державний Ощадбанк України» на 26.11.2011 року (1,00 гривня = 8,0500 USD), становить еквівалент на дату підписання цього Договору 10 450 доларів США, покупець зобов'язується передати продавцю на протязі одного місяця з моменту отримання продавцем документу, що підтверджує здачу будинку, в якому розташований об'єкт, в експлуатацію.

Сторони домовились між собою про те, що вищевказані суми в цьому Договорі не носять характеру авансу, а являються гарантійними платежами. У разі неукладання Основного договору купівлі-продажу об'єкту, визначеного за цим Попереднім договором, вступають у силу наслідки, передбачені п. 4 цього Договору.

Згідно із п. 4 Договору у разі неукладання Основного договору з вини продавця у визначений у п. 1 цього Попереднього договору термін та на вищезазначених умовах він зобов'язується повернути покупцеві отриманий від нього гарантійний платіж, переданий за цим Попереднім договором.

Передача всієї суми (суми гарантійного платежу) буде здійснена продавцем протягом 30 діб з дня отримання вимоги.

Повернення гарантійного платежу може бути здійснено як особисто продавцем, так і іншою призначеною ним особою, яка на підтвердження своїх повноважень подасть належний продавцеві примірник попереднього договору.

Про отримання повернутої суми гарантійного платежу (незалежно від того, ким таке повернення буде здійснено) покупцем на ім'я продавця буде видано розписку.

У п. 5 Договору також передбачено, що у разі не укладання Основного договору з вини покупця у визначений у п. 1 цього Попереднього договору термін та на вищезазначених умовах, продавець має право відмовитись від виконання даного Попереднього договору та повернути покупцеві суму гарантійного платежу у повному обсязі. При цьому, цей Попередній договір буде вважатися таким, що втратив свою силу, а продавець - таким, що виконав всі обов'язки за цим Попереднім договором у повному обсязі.

У цьому випадку покупцем на ім'я продавця буде видано власноручну розписку про отримання повернутої суми гарантійного платежу у повному обсязі та відсутність майнових та інших претензій до продавця.

Звертаючись до суду з позовними вимогами, ОСОБА_2 посилався на те, що Основний довір купівлі-продажу з ним не було укладено, а тому відповідач повинен повернути йому гарантійний платіж у повному обсязі у розмірі 28 000 доларів США, що за середньо банківським курсом станом на 04.11.2015 року становить 667 016 грн.

Сторонами не заперечується, що Основний договір купівлі-продажу укладений не був.

Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору.

У ч. 2 ст. 635 ЦК України визначено, що сторона, яка обґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодовувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Частиною 3 ст. 635 ЦК України передбачено, що зобов'язання, встановлене попереднім договором припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо кожна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року №6-1672цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Оскільки умовамиПопереднього договорусторони визначили грошовий еквівалент зобов'язань ОСОБА_3 в доларах США, тому з відповідача на користь позивача до стягнення належать грошові кошти в розмірі 28 000 доларів США відповідно до курсу, встановленого Національним банком України, на день платежу.

ОСОБА_2 просив стягнути 28 000 доларів США, що за середньо банківським курсом станом на 04.11.2015 року становить 667 016 грн.

Згідно курсу НБУ станом на 04.11.2015 року 1 долар США = 23,019410 грн.

Отже, 28 000 доларів США становить 644 543,48 грн.

16 лютого 2016 року ОСОБА_3 внесено на депозит рахунку приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевченко Л.І. 225 400 грн для передачі ОСОБА_2 (а.с. 78 т. 1)

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку обґрунтованість вимог ОСОБА_2 щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 коштів у розмірі 419 143,48 грн (644 543,48 грн - 225 400 грн = 419 143,48 грн).

Щодо стягнення індексу інфляції з 01.01.2013 року по вересень 2015 року в розмірі 445 566,68 грн та 3% річних у розмірі 5701,62 грн за цей же період колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Таким чином, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

З огляду на викладене вимоги ОСОБА_2 про відшкодування інфляційних втрат за прострочення виконання зобов'язання, у якому сторони визначили грошовий еквівалент у доларах США, не можна визнати законними й обґрунтованими.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення індексу інфляції в розмірі 445 566,68 грн не підлягають задоволенню.

Як зазначалося вище, умовами Договору передбачено, що у разі неукладання Основного договору купівлі-продажу з вини продавця до 31 грудня 2012 рокупередача всієї суми (суми гарантійного платежу) має бути здійснена продавцем протягом 30 діб з дня отримання вимоги.

Таким чином, прострочення виконання грошового зобов'язання слід обчислювати по закінченню 30 діб з дня отримання продавцем вимоги про повернення гарантійного платежу.

З матеріалів справи вбачається, що 03.06.2015 року ОСОБА_2 на адресу ОСОБА_3: АДРЕСА_4, було направлено вимогу від 03.06.2015 року про повернення гарантійного платежу в розмірі 28 000 доларів США (еквівалент 589 960 грн станом на 02.06.2015 року), 3% річних у розмірі 42 772,10 грн та індексу інфляції у розмірі 335 708,68. (а.с. 14, 18-19 т. 1)

Згідно відповіді від 29.07.2015 року, наданої Українським державним підприємством поштового зв'язку «Укрпошта» Київська міська дирекція Північний поштамт, рекомендований лист з рекомендованим повідомленням на ім'я ОСОБА_3: АДРЕСА_4, надійшов у відділення поштового зв'язку 05.06.2015 року і в цей же день виданий в доставку згідно адреси. Рекомендований лист не був вручений під час доставки, оскільки за даною адресою знаходиться гуртожиток і номер квартири на конверті не був зазначений, повідомлення про його надходження було залишене на поштових скриньках 03.06.2015 року та повторно 08.06.2015 року. Оскільки за отриманням вищезазначеного листа ніхто не звернувся, рекомендований лист був повернутий 06.07.2015 року за зворотною адресою за закінченням терміну зберігання. Повернутий рекомендований лист на ім'я ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2, надійшов в укрупнене доставне відділення поштового зв'язку 08.07.2015 року та цього ж дня був досланий за призначенням у ВПЗ Київ-205. Вище вказаний лист надійшов у ВПЗ Київ-205 09.07.2015 року та в цей же день був вручений ОСОБА_2 особисто. (а.с. 21 т. 1)

Із наведеного слідує, що вимога ОСОБА_2 про повернення гарантійного платежу від 03.06.2015 року не була отримана ОСОБА_3, оскільки рекомендований лист повернувся з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Інших доказів, які б підтверджували факт отримання ОСОБА_3 вимоги про повернення гарантійного платежу, позивачем не надано.

Таким чином, колегія суддів вважає, що днем пред'явлення вимоги про повернення гарантійного платежу в розмірі 28 000 доларів США є дата пред'явлення ОСОБА_2 даного позову до суду, а відповідно датою отримання вимоги - день подання представником ОСОБА_3 заяви до приватного нотаріуса про необхідність явки ОСОБА_2 для отримання гарантійного платежу. (а.с. 72 т. 1)

Саме з цієї дати слід обчислювати 30-денний термін.

Оскільки, ОСОБА_2 нараховано 3% річних за період з 01.01.2013 року по вересень 2015 року, коли прострочення виконання грошового зобов'язання ще не настало, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 3% річних у розмірі 5701,62 грн на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилається на те, що ним було заявлено вимогу про застосування строку позовної давності. Оскільки він повинен був повернути грошові кошти, починаючи з січня 2013 року, через неукладення основного договору, а з позовом ОСОБА_2 до нього звернувся лише в червні 2016 року, тому вимога ОСОБА_2 заявлена поза межами строку позовної давності.

02 серпня 2016 року представником ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подано заяву про застосування строку позовної давності. (а.с. 119-120 т. 1)

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Частинами 3-4 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно із ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Як зазначалося вище умовами Попереднього договору передбачено, що Договір купівлі-продажу (Основний договір) мав бути укладений та нотаріально посвідчений не пізніше 31 грудня 2012 року.

Із наведеного слідує, що право на звернення із вимогою про повернення гарантійного платежу в ОСОБА_2 виникло з 01 січня 2013 року.

Із позовною заявою про стягнення боргу ОСОБА_2 звернувся 09.11.2015 року, однак позов був пред'явлений лише до ОСОБА_5, а ОСОБА_3 був зазначений як третя особа. (а.с. 3-8 т. 1)

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року провадження у справі було відкрито із зазначенням відповідача ОСОБА_5 та третьої особи ОСОБА_3 (а.с. 25 т. 1)

07 червня 2016 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 7 червня 2016 року змінено первинного відповідача ОСОБА_5 належним відповідачем ОСОБА_3 (а.с. 107 т. 1)

Таким чином, пред'явлення позову до належного відповідача ОСОБА_3 відбулося поза межами трирічного строку позовної давності.

Пред'явлення позову до неналежного відповідача не можна вважати такою обставиною, що перериває строк позовної давності.

Отже, позов ОСОБА_2 заявлено до ОСОБА_3 поза межами строку позовної давності.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не пропустив строку позовної давності, оскільки в межах строку позовної давності звернувся в суд з позовом до іншої особи.

Такий висновок суду не відповідає вимогам закону.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 підтвердив, що йому було відомо з ким він укладав попередній договір, проте вважає, що гроші він передавав представнику відповідача, який і мав повернути йому кошти. Будь-яких інших поважних причин не пред"явлення позову до ОСОБА_3 не існує.

Представник ОСОБА_3 у суді апеляційної інстанції пояснив, що протягом всього розгляду справи, суддя першої інстанції роз"яснював позивачу його право пред"явити позов до належного відповідача, проте відповідач ігнорував таку пропозицію, отже не власний розсуд розпорядився своїми правами.

У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» №14 від 18 грудня 2009 року роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Оскільки позов ОСОБА_2 пред'явлено до ОСОБА_3 з пропуском строку позовної давності і позивачем не надано суду доказів поважності пропуску цього строку, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про відмову ОСОБА_3 в застосуванні до правовідносин сторін строку позовної давності і часткового задоволення позову ОСОБА_2

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суд з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності.

Керуючись ч. 1, 2 ст. 192, ст. 256, ч. 1, 5 ст. 261, ч. 3-4 ст. 267, ч. 1, 2 ст. 533, ч. 2 ст. 625, ч. 1-3 ст. 635 ЦК України, Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», ст. 303, 304, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_4 задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 серпня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Л.Д. Українець

Судді М.І. Оніщук

О.В.Немировська