Номер провадження: 22-ц/785/5727/17
Номер справи місцевого суду: 522/9046/16-ц
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.12.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання - Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, виконавчого комітету Одеської міської ради, треті особи - ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, про визнання договору дарування недійсним та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_10, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання права власності на 109/250 частин квартири, за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_10 та ОСОБА_8 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 19.05.2017 року,

встановила:

23.05.2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, уточнивши який просила: визнати недійсним договір дарування 10/50 частин в комунальній квартирі АДРЕСА_1, укладений 26.12.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4; визнати недійсним Свідоцтво НОМЕР_1 про право власності на 12/50 частини зазначеної квартири, видане виконавчим комітетом Одеської міської ради 01.08.2012 року на ім'я ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на підставі розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №1052 від 25.11.2011 року; визнати недійсним договір дарування 12/50 частин в зазначеній комунальній квартирі, укладений 14.09.2012 року між ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4; визнати недійсним договір дарування частини квартири від 16.07.2013 року, згідно з яким ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_3 12/50 частин спірної квартири; скасувати реєстрацію права власності 10/50 та 12/50 частин в зазначеній квартирі за ОСОБА_3 на підставі вказаного договорів дарування; зобов'язати ОСОБА_3 демонтувати відеокамери, які встановлені над вхідними дверима квартири.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона є власницею 200/1000 частин спірної квартири, яка у цілому складається з восьми житлових кімнат, площею 149,7 кв.м., загальна площа - 215, 6 кв.м. При звернені в компетентні державні органи позивачці стало відомо, що 01.11.2011 року КП «ОМБТІ та РОН» склало Акт фактичного користування спорудами та будівлями в домоволодінні (далі по тексту - Акт), який підписаний нібито нею особисто, в якому були перераховані частки співвласників квартири АДРЕСА_1, а саме: ОСОБА_8, ОСОБА_12 - 5/50 частини квартири; ОСОБА_7, ОСОБА_13 - 7/50 частини квартири; ОСОБА_14 - 9/50 частини квартири; ОСОБА_4 - 10/50 частини квартири; ОСОБА_15, ОСОБА_11 - 12/50 частини квартири; ОСОБА_2 - 7/50 частини квартири. 25.11.2011 року нові частки співвласників були затверджені розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №1052. Стверджує, що свій підпис під даним Актом не проставляла і дані, наведені в ньому, не відповідають дійсності, позивач зверталась з цього приводу до правоохоронних органів та 04.12.2012 року протест заступника прокурора був задоволений та Приморська районна адміністрація розпорядженням №789 від 04.12.2012 року скасувала вищезгадане своє розпорядження №1052 від 25.11.2011 року. У подальшому, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.12.2013 року, залишеним без змін апеляційною інстанцією, були визнані недійсними ряд документів: Акт фактичного користування спорудами та будівлями в домоволодінні - квартирою №23 в будинку №8 по провулку Воронцовський в м. Одесі, складений 01.11.2011 року інженером - інвентаризатором КП «ОМБТІ та РОН» ОСОБА_16; Свідоцтво про право власності на 10/50 частини спірної квартири, видане виконавчим комітетом Одеської міської ради 12.01.2012 року на ім'я ОСОБА_4 на підставі розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №1052 від 25.11.2011 року.

Оскільки розпорядження Приморської районної адміністрації №1052 від 25.11.2011 року на теперішній час скасовано, позивач вважала, що Свідоцтво НОМЕР_1 про право власності на 12/50 частини квартири, видане виконавчим комітетом Одеської міської ради 01.08.2012 року на ім'я ОСОБА_5 та ОСОБА_6 має бути визнане недійсним, оскільки видане на підставі незаконних документів, а також мають бути визнанні недійсними усі договори відчуження частин спірної квартири. Просила також скасувати право власності за ОСОБА_3 на невірно визначені частки квартири, зареєстроване за нею на підставі вищевказаних договорів дарування.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулась до суду з зустрічним позовом, за яким з урахуванням уточнень від 19.05.2017 року просила: визнати недійсними договори дарування частини квартири від 26.12.2012 року та 16.07.2013 року, згідно з якими ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_3 10/50 та 12/50 частин спірної квартири; визнати за ОСОБА_3 право власності на 109/250 часток квартири, мотивуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_4 належала на праві власності менші частки спірної квартири, ніж ті, які були предметом зазначених договорів дарування. Враховуючи розміри часток інших співвласників, ОСОБА_3 вважала, що їй належить 109/250 часток квартири, право власності на які вона просила визнати за нею.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 19.05.2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування 10/50 частин в комунальній квартирі АДРЕСА_1, укладений 26.12.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений 26.12.2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бутенко Н.П., зареєстрованим у реєстрі за №738. Визнано недійсним Свідоцтво НОМЕР_1 про право власності на 12/50 частини квартири АДРЕСА_1, видане виконавчим комітетом Одеської міської ради 01.08.2012 року на ім'я ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на підставі розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №1052 від 25.11.2011 року. Визнано недійсним договір дарування 12/50 частин в комунальній квартирі АДРЕСА_1, укладений 14.09.2012 року між ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4, посвідчений 14.09.2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бутенко Н.П., зареєстрованим у реєстрі за №460. В іншій частині вимог ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання судових витрат. Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним договір дарування частини квартири від 26.12.2012 року, згідно з яким ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_3 10/50 частин квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бутенко Н.П., зареєстрованим у реєстрі за №738. Визнано недійсним договір дарування частини квартири від 16.07.2013 року, згідно з яким ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_3 12/50 частин квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бутенко Н.П., зареєстрованим у реєстрі за №555. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 109/250 часток квартири АДРЕСА_1

Додатковим рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 11.09.2017 року зобов'язано ОСОБА_3 демонтувати відеокамери, розташовані над вхідними дверима та в коридорі загального користування квартири АДРЕСА_1

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2, ОСОБА_10 та ОСОБА_8 подали апеляційну скаргу, в якій в якій з посиланням на невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення судом норм процесуального та не правильне застосування матеріального права, просять рішення в частині відмови у задоволені заявлених ОСОБА_2 позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким визнати недійсним договір дарування 12/50 частини спірної квартири від 16.07.2013 року та зобов'язати Управління держреєстрації виключити з Реєстру майнових прав договір дарування від 26.12.2012 року на 10/50 частин і від 16.07.2013 року на 12/50 частин, що рахувалися за ОСОБА_3 в зазначеній квартирі.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 та додаткове рішення не оскаржуються, то колегія суддів не перевіряє законність рішення в цій частині.

Апелянти ОСОБА_2, ОСОБА_10, ОСОБА_8 в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Від ОСОБА_2 надійшло з клопотання про відкладення розгляду справи з посиланням на погане самопочуття.

З огляду на термін розгляду справи та те, що ОСОБА_2, має повноважного представника - адвоката, явка в судове засідання до суду апеляційної інстанції є необов'язковою, колегія суддів дійшла висновку, що клопотання задоволенню не підлягає.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 є квартирою спільного заселення загальною площею 214,7 кв.м.

Позивач ОСОБА_2 є власником 163/1000 частини зазначеної квартири на підставі договорів дарування від 15.08.2008 року, від 22.02.2000 року. При цьому суд зауважив, що згідно договору дарування від 07.05.2009 року 74/2000 частки за ОСОБА_2 не зареєстровано.(т.1, а.с.9, 12-13), що вона також підтвердила в судовому засіданні.

ОСОБА_14 була власником 182/1000 частини спірної квартири на підставі дубліката свідоцтва про право власності на житло, виданого 30.03.1998 року Управлінням ЖКГ виконкому Одеської міської ради народних депутатів, зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» під №: кн285 пр. стр. 52 р №485. На теперішній час власником даної частки квартири є ОСОБА_10 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08.07.2015 року (т.2, а.с.22, 24, 25). Зазначене також підтверджується витягом з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №40281796 від 08.07.2015 року (т.2, а.с.24).

ОСОБА_8 є власником 37/1000 частини спірної квартири на підставі Договору дарування, посвідченого 22.02.2000 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрченко І.П., зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» під №: 485-стр 178-кн,353 пр.(т.1, а.с.10).

ОСОБА_7 та ОСОБА_20 були власниками 145/1000 частин спірної квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло реєстр. №11-8664, виданого 27.12.1996 року УЖКГ виконкому Одеської міської ради народних депутатів, зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН». Спадкоємцем померлої ОСОБА_20 є ОСОБА_7.

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були власниками 252/1000 частин спірної квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло реєстр. №11-11982, виданого 12.05.1996 року УЖКГ виконкому Одеської міської ради народних депутатів, зареєстрованого 18.05.1999 року в КП «ОМБТІ та РОН» в кн..319 пр.-124, номер запису: 485 (т.1, а.с.251).

ОСОБА_4 набула право власності на 184/1000 частини спірної квартири на підставі Договору дарування, посвідченого 15.10.2010 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мізрахі Е.В., зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» за реєстраційним номером: 6676541, номер запису:485 в книзі: 741пр-34 (а.с.81-83).

Частки співвласників квартири АДРЕСА_1 в натурі не визначені.

Як з'ясовано судом, 01.11.2011 року інженером - інвентаризатором КП «ОМБТІ та РОН» ОСОБА_16 було складено Акт фактичного користування спорудами та будівлями домоволодіння - квартирі АДРЕСА_1 (т.1, а.с.144).

Зазначений Акт став підставою для складення Довідки розрахунку ідеальних часток зазначеної квартири, складеної КП «ОМБТІ та РОН» 01.11.2011 року (т.1, а.с.145-146), та зазначена Довідка, у свою чергу, - для прийняття розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №1052 від 25.11.2011 року «Про затвердження розрахунку ідеальних часток комунальної квартири АДРЕСА_1» (т.1, а.с.19-20).

Згідно даного розпорядження було визнано, зокрема: за громадянкою ОСОБА_4 10/50 частини квартири; за громадянами ОСОБА_6, ОСОБА_5 - 12/50 частини квартири в рівних частках кожному; за ОСОБА_8, ОСОБА_22-5/50 частин вказаної квартири в рівних частках кожному; за ОСОБА_7, ОСОБА_20-7/50 частин вказаної квартири в рівних частках кожному; за ОСОБА_14-9/50 частин вказаної квартири; за ОСОБА_2- 7/50 частин вказаної квартири. Примітка: 1 коридор пл..11,6 кв.м. знаходиться у загальному користуванні усіх співвласників; 18 коридор знаходиться у загальному користуванні ОСОБА_8, ОСОБА_23, ОСОБА_7, ОСОБА_20, ОСОБА_14, ОСОБА_6, ОСОБА_5

На підставі вказаного розпорядження від 25.11.2011 року №1052, відповідач ОСОБА_4 отримала на 10/50 частини квартири свідоцтво НОМЕР_2 про право власності, виданого виконкомом Одеської міської ради 12.01.2012 року (взамін договору дарування від 15.10.2010 року №1169), вказане свідоцтво було зареєстроване 23.01.2012 року в КП «ОМБТІ та РОН» в книзі 777пр-164, номер запису: 485, реєстраційний номер 6676541.

Також на підставі вказаного розпорядження від 25.11.2011 року №1052, відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 отримали свідоцтво НОМЕР_1 про право власності на 12/50 частин квартири, видане виконкомом Одеської міської ради 01.08.2012 року, право власності було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» в книзі 777пр-164, номер запису: 485, реєстраційний номер : 6676541 (т.1, а.с.147, 150-151).

У подальшому, за договором дарування від 14.09.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Бутенко Н.П., зареєстрованого у реєстрі за №460, ОСОБА_5, ОСОБА_6 передали у власність ОСОБА_4 12/50 частини квартири №23 за вищезгаданою адресою (т.1, а.с.152). Право власності за ОСОБА_24 на 12/50 частини квартири було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН», номер запису: 485 в книзі: 811пр-130 (т.1, а.с.153).

Утім, суд першої інстанції зазначив, що Приморською райадміністрацією було розглянуто протест заступника прокурора Приморського району м. Одеси від 19.11.2012 року №16-19896вих12 на розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №1052 від 25.11.2011 року «Про затвердження розрахунку ідеальних часток комунальної квартири АДРЕСА_1». Вказаний протест прокурора задоволено, розпорядження №1052 від 25.11.2011 року скасовано, про що видано розпорядження Приморської райадміністрації №789 від 04.12.2012 року (т.1, а.с.21).

Зазначене також підтверджено рішенням Приморського районного суду м.Одеси (справа №1522/24095/12) (а.с.197 т.1) та рішенням апеляційного суду Одеської області від 16.10.2014 року .

Статтею 369 ЦК України передбачено, що розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників і згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Крім того, за приписами ст.41 Конституції України та ч.1 ст.319 ЦК України, лише власник наділений правом на свій розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном.

З огляду на вищевикладені обставини та норми матеріального права (скасування розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №1052), суд вважав, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 незаконно отримали свідоцтво НОМЕР_1 від 01.08.2012 року про право власності саме на 12/50 частин квартири АДРЕСА_1, на підставі якого у подальшому дана частка квартири за договором дарування від 14.09.2012 року була відчужена ОСОБА_4

З урахуванням вищевикладеного, районний суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог ОСОБА_2 в цій частині та вважав за можливе визнати недійсним Свідоцтво НОМЕР_1 про право власності на 12/50 частини квартири АДРЕСА_1, видане виконавчим комітетом Одеської міської ради 01.08.2012 року на ім'я ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на підставі розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №1052 від 25.11.2011 року.

Отже, 12/50 частин в комунальній квартирі АДРЕСА_1 була відчужена ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 за договором дарування від 14.09.2012 року на підставі незаконного Свідоцтва НОМЕР_1 про право власності.

Однак, не зважаючи на те, що розпорядженням Приморської райадміністрації №789 від 04.12.2012 року (т.1, а.с.21) було скасовано розпорядження Приморської райадміністрації №1052 від 25.11.2011 року «Про затвердження розрахунку ідеальних часток комунальної квартири №23, розташованої в житловому будинку за адресою: м. Одеса, провулок Воронцовський,8», за договором дарування від 26.12.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Бутенко Н.П., зареєстрованим у реєстрі за №738, ОСОБА_4 передала безплатно у власність ОСОБА_3 10/50 частки квартири АДРЕСА_1, загальною площею 214, 9 кв.м., житловою площею - 149, 3 кв.м. (т.1, а.с.148). Право власності на вказану частку було зареєстровано за ОСОБА_3 26.01.2013 року, про що свідчить витяг №156857 з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т.1, а.с.149).

За договором дарування від 16.07.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Бутенко Н.П., зареєстрованим у реєстрі за №555, ОСОБА_4 передала безплатно у власність ОСОБА_3 12/50 частки квартири АДРЕСА_1, загальною площею 212, 8 кв.м., житловою площею - 146, 2 кв.м. (т.1, а.с.154). Право власності на вказану частку було зареєстровано за ОСОБА_3 16.07.2013 року, про що свідчить витяг №6249245 з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т.1, а.с.155).

При цьому суд враховав, що у подальшому рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.12.2013 року у цивільній справі №1522/24095/12 визнано недійсними: Акт фактичного користування спорудами та будівлями в домоволодінні - квартирою АДРЕСА_1, складений 01.11.2011 року інженером - інвентаризатором КП «ОМБТІ та РОН» ОСОБА_16; Свідоцтво про право власності на 10/50 частини квартири АДРЕСА_1, видане виконавчим комітетом Одеської міської ради 12.01.2012 року на ім'я ОСОБА_4 на підставі розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №1052 від 25.11.2011 року (т.1, а.с.197-200).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 16.10.2014 року залишено без змін вказане рішення суду першої інстанції в зазначеній його частині (т.1, а.с.22-30).

Отже, суд вбачав, що на момент укладення оскаржуваного договору дарування від 26.12.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Бутенко Н.П., зареєстрованим у реєстрі за №738, за яким ОСОБА_4 передала безплатно у власність ОСОБА_3 10/50 частки квартири АДРЕСА_1, розпорядження Приморської райадміністрації №1052 від 25.11.2011 року, яким було затверджено розрахунок часток комунальної квартири, було скасовано та ОСОБА_4 не мала права відчужувати належну їй частку квартири саме у розмірі 10/50 частки квартири.

Крім того, суд врахував, що свідоцтво про право власності на 10/50 частини квартири АДРЕСА_1 від 12.01.2012 року на ім'я ОСОБА_4 у подальшому було скасовано рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.12.2013 року.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов необхідних для чинності правочину (ст. 203 ЦК).

За змістом ст.ст. 215, 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Відповідно до ст. 204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він визнаний судом недійсним (оспорюваний правочини).

Згідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 203 ЦК України передбачає, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, що недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У відповідності до п. 7 постанови пленуму Верхового суду України Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно до п. 23 постанови пленуму Верхового суду України Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного суд вказав, що усі договори відчуження часток квартири АДРЕСА_1 були укладені на підставі незаконно отриманих свідоцтв про право власності та стосувались часток квартири, які були невірно визначені, тому вважає, що дані договори були укладені всупереч положенням ст. 203 ЦК України, а тому мають бути визнанні недійсними.

З урахуванням вимог первісного та зустрічного позовів, суд вважав за можливе задовольнити їх у частині, що стосується оскаржування правочинів, та: визнати недійсним договір дарування 10/50 частин в комунальній квартирі АДРЕСА_1, укладений 26.12.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений 26.12.2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бутенко Н.П., зареєстрованим у реєстрі за №738; визнати недійсним договір дарування 12/50 частин в комунальній квартирі АДРЕСА_1, укладений 14.09.2012 року між ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4, посвідчений 14.09.2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бутенко Н.П., зареєстрованим у реєстрі за №460; визнати недійсним договір дарування частини квартири від 16.07.2013 року, згідно з яким ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_3 12/50 частин квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бутенко Н.П., зареєстрованим у реєстрі за №555.

При цьому суд вважав, що вимога ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування 12/150 частки спірної квартири від 16.07.2013 року не підлягає задоволенню, оскільки норма ч.1 ст.216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Як вже було встановлено судом, ОСОБА_3 на підставі вищевказаних договорів дарування від 26.12.2012 року та від 16.07.2013 року набула право власності на частки квартири АДРЕСА_1. Право власності було зареєстровано у відповідності до норм чинного законодавства.

Згідно довідки (виписки з домової книги про склад сім'ї та прописку) №1221, виданої 17.04.2014 року дільницею №1 КП «ЖКС "Порто-Франківський», ОСОБА_14 з онуком ОСОБА_25 займала одну житлову кімнату площею 38,97 кв.м.; сусіди по квартирі: ОСОБА_7 займає житлову кімнату площею 23,10 кв.м.; ОСОБА_2 - кімнату площею 23,22 кв.м.; ОСОБА_8 - кімнату площею 13,30 кв.м.; ОСОБА_3 - кімнати, площею 40,71 кв.м. та площею 27,10 кв.м. (т.1, а.с.32).

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України, у тому числі ст.ст. 15, 16 ЦК України та ст.ст. 1, 3, 15 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, у тому числі й про усунення перешкод у здійсненні невизнаного права шляхом зобов'язання вчинити певні дії, особа має суб'єктивне матеріальне право на їх задоволення (постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України: від 13.04.2016 року у справі № 6-2981цс15; від 01.06.2016 року у справах № 6-929цс16, № 6-1044цс16).

З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Ураховуючи те, що відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав і у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.11.2015 р. у справі № 6-1858цс15).

Вказана стаття знаходиться в розділі 29 ЦК України «Захист права власності», тобто, стосується випадків, коли існуюче, належно набуте від попереднього власника та належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в особи документів, що засвідчують належність їй такого права, у зв'язку з їх втратою.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідний позов пред'являється на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача за передбачених законодавством підстав та підтверджується належними та допустимими доказами.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

Отже, позов про визнання права власності спрямований на усунення перешкод у здійсненні власником свого права і виключення домагань на приналежне власнику майно за допомогою підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності, судове рішення про задоволення таких вимог має ґрунтуватись на встановленому судом в ході розгляду справи існуючому юридичному факті і не може підміняти собою правовстановлюючих документів.

При цьому, захист права власності шляхом його визнання в судовому порядку можливий за наявності одночасно двох умов: по-перше, це підтвердження в судовому порядку своїх прав на майно шляхом подання належних і достатніх доказів, які достеменно підтверджують факт набуття права власності на законних підставах, і, по-друге, вичерпне спростування доводів третіх осіб, які оспорюють або не визнають право власності позивача.

Отже, у випадку якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Тобто, підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності відповідно до статті 392 ЦК України є оспорення або невизнання існуючого права, а не намір набути вказане право за рішенням суду. (правова позиція ВГС України, висловлена у постанові від 22.12.2015 року по справі №922/1038/14).

Передумовою для застосування цієї статті є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Тобто позивачем у позовах про визнання права власності може бути лише особа, яка вже є власником.

У справі, яка розглядається, ОСОБА_3 набула право власності на підставі, передбаченої чинним законодавством (за договорами), та останній не було відомо про невірність розрахунків часток квартири (зазначене не спростовано ОСОБА_2), отже укладаючи спірні договори дарування, ОСОБА_3 вчинила дії, спрямовані на виникнення юридичних фактів, необхідних і достатніх для отримання права вимоги переходу права власності на частки квартири. Суд вбачав, що отримуючи у дарунок спірні частки квартири, ОСОБА_3 не могла передбачити неправомірність таких дій. На теперішній час право власності за нею зареєстровано у порядку, встановленому законом. При цьому суд врахував те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 мали право відчужувати свою частку, яка їм належала до перерахунку часток (184/1000 та 252/1000).

Між тим, ОСОБА_2 факт набуття ОСОБА_3 права власності на ці частки квартири АДРЕСА_1 не визнається та право власності відповідача оспорюється зі сторони позивача, у зв'язку з чим, виходячи з наведеного, суд вважав за необхідне захистити права ОСОБА_3 та визнати за нею право власності на 109/250 часток квартири АДРЕСА_1.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_2 про скасування реєстрації права власності 10/50 та 12/50 частин в комунальній квартирі АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 на підставі вищевказаних договорів дарування, то суд виходив з того, що відносини, пов'язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості, регулюються нормами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» і чинним законодавством визначено посадових осіб та органи, що забезпечують реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. А суди не мають право втручатися в дискреційні функції органів владних повноважень, у зв'язку з чим районний суд відмовив у задоволенні в цій частині позовних вимог ОСОБА_2.

Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги зводяться до дублювання доводів позову та заперечень на зустрічний позов, яким суд надав належну правову оцінку.

Доводи апеляційної скарги про порушення процесуальних прав на виступ у судових дебатах не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_10 та ОСОБА_8 - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 19.05.2017 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

О.С.Комлева