Справа № 308/7591/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2017 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області

в складі головуючого судді - Леміш О.М

при секретарі - Химинець О.Я

з участю представника позивача ОСОБА_1Я

представника відповідача ОСОБА_2С

відповідача ОСОБА_3В

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог - Відділ реєстрації місця проживання Виконавчого комітету Ужгородської міської ради про позбавлення особи права користування житловим приміщенням , усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення та зобов"язання зняти з реєстрації , -

Встановив:

ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог - Відділ реєстрації місця проживання Виконавчого комітету Ужгородської міської ради про позбавлення особи права користування житловим приміщенням , усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення та зобов"язання зняти з реєстрації.

Свій позов позивачка мотивувала тим, що відповідач по справі ОСОБА_3 зареєстрована в будинку який належить їй- Король ОСОБА_5 та знаходиться в м. Ужгород, вул. Перемоги, буд. 13 «Б», Закарпатської області. В даному будинку відповідачка не проживає від 17.11.2016 року, про точне місце її фактичного проживання позивачу не відомо.

Разом з тим, відповідачка створює перешкоди у користуванні житлом та порушує права позивача як власника. Цього року позивачці не вдалося отримати субсидію на комунальні послуги через те, що відповідачка прописана у її будинку.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив суд такий задовільнити.

Відповідачка та її представник в судовому засіданні проти позову заперечили, просили суд відмовити в його задоволенні.

Заслухваши позицію представника позивача та свідка ОСОБА_6М , який в судовому засіданні підтвердив обставини наведені в позові та вказав , що не бачив за місцем проживання відповідачку ОСОБА_3В протягом тривалого часу, позицію відповідачки та її представника, свідків ОСОБА_7М та ОСОБА_8В , які в судовому засіданні суду показали, що ОСОБА_3В постійно проживає за адресою- м. Ужгород, вул. Перемоги ,13 Б, вивчивши матеріали справи, оцінивши належність та допустимість кожного доказу, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_4П з огляду на наступне.

Так, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 зареєстрована в будинку який належить ОСОБА_4 та знаходиться в м. Ужгород, вул. Перемоги, буд. 13 «Б», Закарпатської області. В даному будинку відповідачка не проживає від 17.11.2016 року, про точне місце її фактичного проживання позивачу не відомо.

Вказаний житловий будинок в м. Ужгород, вул. Перемоги, буд. 13 «Б», Закарпатської області належить позивачці на праві свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27 березня 2007 року серія ЯЯЯ №761212 виданий Виконавчим комітетом Ужгородської міської ради. Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 14041985 від 28.03.2007 року.

Обставина реєстрації відповідачки у квартирі доводиться записом зробленим у будинковій книзі від 24.07.2007 року.

ОСОБА_3 в будинку не проживає з 17.11.2016 року. Цей факт доводиться довідкою виданою КП ЖРЕР № 4 від 17.11.2016 р. № 5141 та актом про відсутність (не проживання) за місцем реєстрації складеним 17.11.2016 року сусідами ОСОБА_9 та ОСОБА_10 і засвідченим заступником директора КП ЖРЕР № 4 доводиться, що дійсно гр. ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на даний час в житловому будинку по вул. Перемоги, 13 «Б» в м. Ужгород, Закарпатської області не проживає.

Відповідачка створює перешкоди у користуванні житлом та порушує права позивачки як власника, останній не вдалося отримати субсидію на комунальні послуги через те, що відповідачка прописана у її будинку.

Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в частині З статті 13 Конституції України, власність зобовязує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Так, статтями 317, 319 Цивільного кодексу України встановлено, що власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно частини 1 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Права власника житлового будинку, квартири визначені статті 383 Цивільного кодексу України та. статті 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

В пункті 1 статті 8 Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Так, Пленум Верховного Суду України у постанові Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України від 12 квітня 1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.

Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини у справі „Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02.12.2010 року визнано, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Разом з тим, статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України, згідно частини першої якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок (квартиру) в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї.

Розглядаючи питання про усунення перешкод у користуванні квартирою, суд має з'ясувати, на які передбачені законом підстави для виселення відповідача посилається позивач, оскільки відповідно до статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користуватися ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством.

Згідно зі статтею 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користуватися займаним приміщенням. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до статті 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу.

Таким чином, відповідно до статті 157 ЖК України члена сім'ї власника (у тому числі колишнього) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 ЖК,.

Враховуючи, що відповідач ОСОБА_3В вселилася у спірну квартиру як донька члена сім"ї власника (яким був її батько , який помер) - позивача ОСОБА_4П і продовжує проживати в ній , вона може бути виселена з будинку тільки на підставі статті 116 ЖК України.

Згідно вимог частини першої статті 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Виселення за статтею 116 ЖК це санкція за порушення правил співжиття, яка застосовується як крайній захід у разі, коли попередження та заходи впливу є безрезультатними. Навіть неприязні стосунки між сторонами та неможливість сумісного проживання не може бути підставою для виселення відповідача за цією нормою.

Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги про усунення перешкод у володінні та користуванні спірним будинком шляхом фактично виселення відповідача та зняття з реєстрації з будинку , не навів жодних конкретних прикладів порушення відповідачем правил співжиття, в тому числі і систематичного, або триваючої антигромадської поведінки та вжиття з цих підстав до них заходів реагування.

Однак , враховуючи перешкоди , які навні у позивачки для реалізації її права ,а саме отримання субсидії, а також те, що вsдповідачка не сплачує комунальні послуги та не є членом сі"ї позивача та не визнана такою, для забезпечення пра та законних інтересів власника майна, навними є всі підстави для позбавлення ОСОБА_3В права користування займаним приміщенням.

Згідно положень ст. 7 та ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України, статті 319, частин першої та другої статті 321 ЦК України, власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214, 215, 218, ЦПК України, суд, -

РІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог - Відділ реєстрації місця проживання Виконавчого комітету Ужгородської міської ради про позбавлення особи права користування житловим приміщенням , усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення та зобов"язання зняти з реєстрації - задоволити частково .

Визнати ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування належним ОСОБА_4 житловим приміщенням - Житловим будинком в м. Ужгород, вул. Перемоги , 13"Б" Закарпатської області.

В задоволенні позову в частині усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення ОСОБА_3В з займаного житлового приміщення та зобов"язання зняти її з реєстрації - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

З повним рішенням суду сторони можуть ознайомитись через 5 днів.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.М ОСОБА_1