ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Провадження № 2-о/201/202/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2017 року місто Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Федоріщева С.С.,

за участю секретаря судового засідання Кияшко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі заяву ОСОБА_1, заінтересована особа Комунальний заклад «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» про встановлення факту, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, в якій просить встановити факт, який має юридичне значення про те, що виданий 08.10.2009 Комунальним закладом «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» «Акт №36 стаціонарної судово-психіатричної експертизи», не є актом судово-психіатричної експертизи, як і взагалі висновком експерта (тів) в розумінні законодавства України.

У своїй заяві заявник посилається на те, що 08.10.2009 комісія експертів заінтересованої особи склала відносно нього «Акт №36 стаціонарної судово-психіатричної експертизи», у висновках якого на питання постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23.07.2009 у справі №3-1954/09 про проведення судово-психіатричної експертизи, було дано відповідь: «У звязку із складністю випадку, неясністю клінічної картини встановити діагноз та вирішити поставлені питання відносно ОСОБА_1 не виявляється можливим». Цим же Актом комісія рекомендувала суду призначити повторну судово-психіатричну експертизу заявнику. На підставі цього акту 19.11.2009 та 25.01.2010 постановами цього ж суду були призначені повторні судово-психіатричні експертизи заявника, тобто напряму зачіпалися його інтереси. Водночас, ані «складність випадку» , ані «неясність клінічної картини», не є конкретною відповіддю на жодне запитання з поставлених судом перед експертизою. Більш того, висновок про те, що вирішити поставлені питання відносно ОСОБА_1 не виявляється можливим, є прямим свідченням відсутності навіть неконкретних відповідей на питання суду. Необхідність судового вирішення даного питання після постановлення Європейським Судом з Прав Людини рішення від 26.02.2015 у справі «ОСОБА_1 проти України №2», яким визнано незаконне позбавлення волі заявника зацікавленою особою, викликана тим, що це рішення згадує, але залишає невирішеним питання про презумпцію психічного здоровя заявника (параграфи 90,95-100). Таким чином, «Акт №36 стаціонарної судово-психіатричної експертизи» де-факто не містить висновків експертизи, що є обовязковою частиною акту експертизи у відповідність до п.31 «Порядку проведення судово-психіатричної експертизи», з чого випиває, що він не є актом експертизи в розумінні законодавства України.

В судове засідання заявник ОСОБА_1 не зявився, подав письмову заяву, згідно до якої просив суд розглянути справу у його відсутність, вимоги викладені в заяві підтримав в повному обсязі, просить суд задовольнити.

Представник заінтересованої особи Комунального закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» - в.о. головного лікаря ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, надав до суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, та письмові заперечення проти заяви, в яких просив у її задоволенні відмовити. При цьому посилається на те, що згідно пункту 4.21. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень (затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 N 53/5), повідомлення про неможливість подання висновку складається з трьох частин: вступної, мотивувальної та заключної. У вступній частині викладаються відомості про неможливість надання висновку, експерт попереджається про кримінальну відповідальність за ст. 385 Кримінального кодексу України. У мотивувальній частині викладаються причини, які обумовили неможливість надання висновку. У заключній частині вказується про неможливість надання висновку. Повідомлення про неможливість надання висновку оформлюється на бланку експертної установи, підписується експертом; підпис у заключній частині засвідчується відбитком печатки експертної установи. Повідомлення про неможливість надання висновку складається у двох примірниках. Один примірник керівник експертної установи надсилає особі або органу, яка призначила експертизу, а другий - оформлюється як наглядове провадження і залишається в архіві експертної установи.

Згідно ч.3 ст. 25 Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22.02.2000 року, під час знаходження Позивача в КЗ «ДКПЛ ДОР» для нього був проведений комплекс медичних процедур, спрямований на виявлення соматичних захворювань, під час загострення яких медичний персонал повинен був би надати необхідну медичну допомогу, що зафіксовано в медичних картках стаціонарного хворого (форма № 003 затверджена наказом МОЗ України № 184 від 28.07.1999 року) №№ 7161/2009, 8854/2009. Для цього Позивач був оглянутий терапевтом, невропатологом, за його особистим проханням - стоматологом, від консультації офтальмолога - відмовився, зроблений ряд клінічних обстежень, проводився контроль температури тіла, вимір артеріального тиску, вівся щоденник спостереження фіксуючий стан його здоровя, з метою гігієни проводилась баня зі зміною білизни. В звязку з відсутністю необхідності будь яке медикаментозне лікування не призначалось, тобто фармакотерапія не застосовувалась.

Викладений в Акті № 36 від 08.10.2009 року (а.с. 23-25) висновок про складність випадку і неясність клінічної картини, що унеможливлювало встановити діагноз та вирішити експертні питання, з рекомендацією проведення повторної експертизи, з боку експертної комісії лікарні є виключно застосуванням передбаченої законом гарантії незалежності судових експертів та правильності їх висновку шляхом забезпечення можливості призначення повторної судової експертизи. Зазначена мотивація висновку експертів є суто медичним критерієм, направленим на обєктивне визначення психічного стану заявника який можливо провести шляхом застосування іншого передбаченого законодавством заходу медичного характеру у вигляді повторної експертизи.

Постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19.11.2009 року (а.с. 19) Позивач був направлений на повторну судово-психіатричну експертизу, але до КЗ «ДКПЛ ДОР» для проведення СПЕ не надходив (згідно з наказом МОЗ України № 194 від 05.07.1996 року «Про удосконалення організації судово-психіатричної експертизи в Україні» зі змінами та доповненнями від 11.01.2010 року).

Відповідач своїми діями виконував рішення суду, а не надавав Позивачу за його проханням або усвідомленою згодою, послуг щодо психіатричної допомоги чи проведення експертизи.

Відповідач не належить до субєктів владних повноважень в розумінні п. 7 ч. 1 ст. З КАС України (суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень), а спір між Позивачем та Відповідачем не має публічно- правового характеру, що встановлено судовими рішеннями, що набрали законної сили.

Цивільних правовідносин між Позивачем та Відповідачем не виникало, так як Відповідач своїми діями виконував постанову Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, а не надавав позивачу, за його проханням або усвідомленою згодою, медичну психіатричну допомогу.

Оцінку доказів здійснює орган (посадова особа), за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

Позивач не є особою, наділеною процесуальним правом оцінювати докази, не має права підміняти собою таку особу і визначати обєм відомих, або невідомих суддям термінів.

За таких обставин, враховуючи заяви сторін про розгляд справи за їх відсутності, підставі ст.169 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності сторін та винести рішення на загальних засадах цивільного судочинства, встановлених главою 7 розділу ІІІ ЦПК України.

Розгляд справи відбувався згідно положень ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксування процесу технічними засобами.

Суд, дослідивши матеріали справи, виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.ст. 57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

З письмових пояснень-заперечень заінтересованої особи випливає, та заявником не оспорюється і частково підтверджується наданими документами такі факти:

Постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23.07.2009 (а.с. 17) заявника ОСОБА_1 було направлено на стаціонарну судово-психіатричну експертизу у зв'язку із притягненням до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 185-3 КУпАП. Згідно до цієї постанови, 23.07.2009 року до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов матеріал про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_1 за ч.1 ст.185-3 КУпАП. З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 проявив неповагу до суду шляхом неоднократного подання через канцелярію Дніпропетровського окружного адміністративного суду під виглядом процесуальних документів заяв, що містять образливі, непристойні висловлювання, викладені у брутальній формі на адресу суддів окружного адміністративного суду як носіїв судової влади, що, як зазначено в протоколі про адміністративне правопорушення від 23.07.2009 року, є достатніми підставами для висновку про умисні, зухвалі, демонстраційні дії ОСОБА_1, спрямовані на вияв своєї зневаги до суду, за що передбачена відповідальність за ч.1 ст.185-03 КУпАП.

По справі було призначено судово-психіатричну експертизу, перед експертами було поставлено такі питання:

1.Чи страждає правопорушник ОСОБА_1 будь-якими психічними захворюваннями?

2.Якщо страждає, то міг ОСОБА_1 усвідомлювати свої дії або керувати ними при здійсненні ним вищевказаного адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185-3 КУпАП?

3.Чи не знадився правопорушник ОСОБА_1 в момент здійснення правопорушення у тимчасовому хворобливому стані і чи міг він усвідомлювати свої дії або керувати ними?

Заявник ОСОБА_1 знаходився на стаціонарній судово-психіатричній експертизі в КЗ «ДКПЛ ДОР» (раніше КЗ «ДОКПЛ») з 23.07.2009 по 24.07.2009 року та з 14.09.2009 по 08.10.2009 року.

23.07.2009 року ОСОБА_1 було доставлено в КЗ «ДКПЛ ДОР» в супроводі співробітників МВС України для проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи. 24.07.2009 року заявника ОСОБА_1 було виписано з відділення через ЛКК самостійно по власній заяві у зв'язку із неможливістю винесення експертного рішення внаслідок відсутності характеризуючи відомостей з діагнозом: «Без психотичних розладів на момент огляду».

14.09.2009 року заявника ОСОБА_1 знову було доставлено в КЗ «ДКПЛ ДОР» в супроводі співробітників МВС України для проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи. Після проведення стаціонарної СПЄ с 14.09. по 08.10.2009 року заявника ОСОБА_1 було виписано з відділення самостійно за власною заявою у зв'язку із закінченням експертизи.

08.10.2009 комісія експертів заінтересованої особи склала відносно нього «Акт №36 стаціонарної судово-психіатричної експертизи» (а.с. 23-25), у висновках якого на питання постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23.07.2009 у справі №3-1954/09 про проведення судово-психіатричної експертизи, було дано відповідь: «У звязку із складністю випадку, неясністю клінічної картини встановити діагноз та вирішити поставлені питання відносно ОСОБА_1 не виявляється можливим». Цим же Актом комісія рекомендувала суду призначити повторну судово-психіатричну експертизу заявнику.

Правовідносини, що виникли в даному випадку, законодавчо врегульовані наступним чином:

Призначення та проведення судової експертизи регулюються чинним процесуальним законодавством України, Законом України «Про судову експертизу» та іншими нормативно-правовими актами з питань судово-експертної діяльності. Згідно із підпунктом 19 пункту 4 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженим Указом Президента України від 30.12.1997 року № 1396, Міністерство юстиції України є організуючим та координуючим органом підпорядкованих науково-дослідних інститутів судових експертиз.

Перелік державних спеціалізованих установ, які здійснюють судово-експертну діяльність, визначено статтею 7 Закону України «Про судову експертизу». Одними із них є науково-дослідні установи судових експертиз Міністерства.

Питання призначення та проведення судової експертизи, а також оцінка висновку судового експерта є компетенцією слідчих органів та суду згідно з ЦПК та КПК.

При необхідності проведення експертизи компетентний орган складає мотивовану постанову, в якій вказує підстави для проведення експертизи, прізвище експерта або назву установи, експертам якої доручається провести експертизу, питання, з яких експерт повинен дати висновок, об'єкти, які мають бути досліджені, а також перелічує матеріали, що пред'являються експертові для ознайомлення.

Висновок, який надається суду експертом, є процесуальним документом і може служити доказом у справі. Висновок експерта не є обов'язковим для суду і оцінюється судом в сукупності з іншими доказами. Експерт несе особисту відповідальність за наданий висновок, і ніхто не має права втручатися в проведення судової експертизи (абзац 2 статті 4 Закону України «Про судову експертизу», стаття 384 Кримінального кодексу України).

Оцінку доказам, зокрема проведеній експертизі, дає суд, прокурор та слідчий відповідно до законодавства України. У випадку, коли результати проведеної експертизи викликають сумнів, громадянин має право подати клопотання слідчому (судді), в провадженні якого знаходиться справа, про призначення повторної експертизи іншим експертам науково-дослідних інститутів судових експертиз або іншим експертам, що внесені до Реєстру.

Пункт 17 «Порядку проведення судово-психіатричних експертиз», затвердженим Наказом МОЗ України № 397 від 08.10.2001 року регламентує, що права й обов'язки експерта, на якого покладено виконання експертизи, незалежно від виду судочинства передбачаються Законом «Про судову експертизу» (ст.ст.12,13) та процесуальним законодавством.

Згідно пункту 4.11. «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень», затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 N 53/5 (в редакції Наказу Міністерства юстиції України N 965/5 від 01.06.2009, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), «Висновок експерта (повідомлення про неможливість надання висновку) розглядається керівником експертної установи (або його заступником) і направляється особі або органу, яка призначила експертизу».

Згідно пункту 4.12. цієї «Інструкції…», «Висновок експерта складається з трьох частин: вступної (Вступ), дослідницької (Дослідження) та заключної (Висновки). Пункт 4.12 розділу 4 в редакції Наказу Міністерства юстиції N 1198/5 ( z0654-08 ) від 15.07.2008 »

Згідно пункту 4.21. цієї «Інструкції…»: «Повідомлення про неможливість подання висновку складається з трьох частин: вступної, мотивувальної та заключної.

У вступній частині викладаються відомості, указані в пункті 4.12 цієї Інструкції.

У повідомленні про неможливість надання висновку експерт попереджається про кримінальну відповідальність за ст. 385 Кримінального кодексу України ( 2341-14 ).

У мотивувальній частині викладаються причини, які обумовили неможливість надання висновку.

У заключній частині вказується про неможливість надання висновку.

Повідомлення про неможливість надання висновку оформлюється на бланку експертної установи, підписується експертом; підпис у заключній частині засвідчується відбитком печатки експертної установи.

Повідомлення про неможливість надання висновку складається у двох примірниках. Один примірник керівник експертної установи надсилає особі або органу, яка призначила експертизу, а другий - оформлюється як наглядове провадження і залишається в архіві експертної установи.

Якщо таке повідомлення надається під час судового розгляду, воно складається і підписується експертом у двох примірниках, один з яких подається до суду, а другий - керівникові експертної установи.

Якщо з одних питань експерт може дати відповідь, а з інших є підстави для повідомлення про неможливість надання висновку, складається один документ - висновок експерта. У цьому випадку експерт попереджається про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 Кримінального кодексу України ( 2341-14 ).

( Пункт розділу 4 із змінами, внесеними згідно з Наказом Міністерства юстиції N 59/5 ( z0648-05 ) від 10.06.2005 )»

Аналізуючи зазначене, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до положень п.5 ч.2 цієї статті суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно із п. 5 ч. 2 ст. 234 та п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо згідно закону вони породжують юридичні наслідки.

Відповідно до ч. 2 ст.256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно зі ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, тощо. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 р. №5 зазначено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Статтею 68 Конституції України визначено обов'язок кожного громадянина неухильно дотримуватись Конституції України, а також інших законів, не зазіхати на права і свободи інших людей.

До відомостей, що ганьблять особу, слід відносити ті з них, які принижують честь, гідність і ділову репутацію громадянина або організації в громадській думці чи думці окремих громадян з точки зору додержання законів, загальновизнаних правил співжиття та принципів людської моралі.

Згідно ч. 3 ст. 273 ЦК України діяльність фізичних та юридичних осіб не може порушувати особисті немайнові права.

Відповідно до ч. 3, 7 ст. 277 Цивільного кодексу України негативна інформація поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила не доведе протилежного. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Зазначена норма відповідає нормі ч. 2 ст. 10 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, якою передбачено, що захист репутації визнається легітимною метою для обмеження реалізації права вільно поширювати інформацію та ідеї.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

В даному випадку заявник висуває вимогу про визнання юридичного факту, який породжує особисто для нього можливість задоволення конкретних прав, а саме: постановленим Європейським Судом з Прав Людини рішенням від 26.02.2015 у справі «ОСОБА_1 проти України №2», визнано незаконне позбавлення волі заявника зацікавленою особою. Однак це рішення згадує, але залишає невирішеним питання про презумпцію психічного здоровя заявника (параграфи 90,95-103):

95. Навіть якщо зазначене тримання не ґрунтувалося у вузькому розумінні (stricto sensu) на висновку про психічне захворювання заявника, а радше мало на меті його експертизу, це тримання слід проаналізувати з точки зору підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції (див., рішення у справі «Варбанов проти Болгарії») (Varbanov v. Bulgaria), заява № 31365/96, пп. 48-49, ECHR 2000-X, та «С.В. проти Румунії» (C.B. v. Romania), заява № 21207/03, пп. 49, 57 і 59, від 20 квітня 2010 року).

96. Тримання під вартою особи, яка вважається психічно хворою, має відповідати цілям пункту 1 статті 5 Конвенції, що полягає у запобігання позбавлення осіб свободи у свавільний спосіб, а також відповідати цілям обмеження, зазначеного у підпункті «е». У звязку з останнім Суд повторює, що відповідно до його усталеної практики особа не може вважатися «психічно хворою» та бути позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, обєктивна медична експертиза повинна достовірно встановити, що особа є психічно хворою, по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (див. рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» (Winterwerp v. the Netherlands), рішення від 24 жовтня 1979 року, п. 39, Series A № 33).

97. Суд також наголошує на тому, що жодне позбавлення свободи особи, яка вважається психічно хворою, не може розглядатися як таке, що відповідає підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, якщо воно було призначене без висновку медичного експерта. Це правило є застосовним навіть тоді, якщо метою тримання заявника є саме отримання медичного висновку (див. вищезазначене рішення у справі «Варбанов проти Болгарії» (Varbanov v. Bulgaria), пп. 47 і 48. Конкретні форма і порядок можуть відрізнятися залежно від обставин. У термінових випадках або у випадках, коли особу затримано внаслідок агресивної поведінки, прийнятним може бути отримання такого висновку одразу після затримання. В усіх інших випадках необхідною є попередня консультація з лікарем. Коли такої можливості немає (наприклад, у звязку з відмовою зазначеної особи зявитися для проведення огляду), потрібно принаймні призначити проведення медичної експертизи на підставі документів з матеріалів справи, і якщо цього зроблено не буде, не можна стверджувати, що наявність у особи психічної хвороби було достовірно доведено (там само).

98. Суд зазначає, що у цій справі єдиною підставою поміщення заявника до психіатричної лікарні були сумніви судді щодо стану психічного здоровя заявника, які випливали з образливих та грубих висловів заявника щодо інших суддів. Суддя призначив стаціонарну психіатричну експертизу заявника, що означало поміщення його до психіатричної лікарні на строк до 30 діб, без отримання попереднього медичного висновку та за відсутності у матеріалах справи будь-яких медичних або інших документів, які б обумовлювали таке рішення.

99. Суд вважає, що попередня психіатрична експертиза, проведена принаймні на основі його листів, які викликали занепокоєння судді з приводу стану психічного здоровя заявника, - була не тільки можливою, а й необхідною.

100. Суд також надає ваги тому факту, що обставини справи не свідчили про невідкладність. Так, заявник добровільно зявився до суду та не виявляв будь-якої агресивної поведінки. Хоча законодавством України передбачено інші форми судово-психіатричних експертиз, які передбачають менше втручання, наприклад, амбулаторне обстеження або експертиза під час судового засідання, жоден з цих варіантів не розглядався.

101. Більше того, Суд зауважує про існування прогалини у відповідному національному законодавстві. Хоча застосовні положення національного законодавства передбачають доволі конкретні гарантії щодо судово-психіатричних експертиз, які проводяться в рамках кримінального або цивільного провадження, проведення таких експертиз в рамках адміністративного провадження фактично залишається неврегульованим (див. пункти 65-66, 70 і 71).

102. Зазначені вище міркування призводять до висновку Суду, що примусове тримання заявника у психіатричній лікарні з 23 по 24 липня та з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року не відповідало вимогам підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції.

103. Відповідно у цій справі було порушення пункту 1 статті 5 Конвенції.

Відтак, питання про презумпцію психічного здоровя заявника в контексті розуміння статусу спірного «Акту №36 від 08.10.2009 року» та правильності оформлення висновків експертів у такий спосіб, може бути вирішено шляхом встановлення юридичного факту, на встановленні якого наполягає заявник.

Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, слід дійти висновку, що експерти, КЗ «ДКПЛ ДОР» (раніше КЗ «ДОКПЛ»), провівши судово-психіатричну експертизу заявнику ОСОБА_1 на підставі постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23.07.2009, та встановивши, що вирішити експертні питання відносно нього не виявляється можливим, у відповідність до вимог пункту 4.21. «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень», затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 N 53/5 (в редакції Наказу Міністерства юстиції України N 965/5 від 01.06.2009, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), мали скласти «Повідомлення про неможливість надання висновку експерта», а не «Акт стаціонарної судово-психіатричної експертизи», як в даному випадку.

З цього випливає, що вимога заявника про встановлення юридичного факту про те, що виданий 08.10.2009 Комунальним закладом «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» «Акт №36 стаціонарної судово-психіатричної експертизи», не є актом судово-психіатричної експертизи, як і взагалі висновком експерта (тів) в розумінні законодавства України, - підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 60, 61, 88, 203, 208, 209, 212-215, 224-226, 275 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1, заінтересована особа Комунальний заклад «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» про встановлення факту - задовольнити.

Встановити факт, який має юридичне значення про те, що виданий 08.10.2009 Комунальним закладом «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» «Акт №36 стаціонарної судово-психіатричної експертизи», не є актом судово-психіатричної експертизи, як і взагалі висновком експерта (тів) в розумінні законодавства України.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С.С. Федоріщев