Єдиний унікальний номер 233/2386/17 Номер провадження 22-ц/775/1813/2017
Головуючий в I інстанції Бєлостоцька О.В. Єдиний унікальний номер 233/2386/17
суддя доповідач Новосядла В.М. Номер провадження 22-ц/775/1813/2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 листопада 2017 року м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Новосядлої В.М.,

суддів: Азевича В.Б., Новосьолової Г.Г.,

за участю секретаря Ротар Я.Б.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 13 вересня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1, третя особа орган опіки та піклування Костянтинівської міської ради, до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 13 вересня 2017 року було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1, третя особа орган опіки та піклування Костянтинівської міської ради, до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

Не погодившись із рішенням суду, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог з наступних підстав:

- суд першої інстанції порушив двомісячний строк розгляду справи;

- суд не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав та не взяв до уваги пояснення свідків про те, що відповідач більш ніж три роки не спілкується з дитиною;

- відповідач фактично перебуває на території міста Донецька, тобто на території тимчасово не підконтрольній органам держаної влади, однак в матеріалах справи є заперечення та письмові пояснення, надіслані відповідачем з адреси його реєстрації в місті Костянтинівка, які підписані різними підписами, що свідчить про те, що документи по справі подавались від сторонніх осіб;

- суд в своєму рішенні зазначає, що відповідач є інвалідом 2 групи і має дитину від іншого шлюбу, що не є предметом даного спору і посилається на поважність причин, що перешкоджають відповідачу спілкуватись з дитиною, а саме те, що він перебуває на лікуванні в місті Донецьку, однак це не спростовує факту того, що до лікування відповідач з дитиною також не спілкувався;

- суд в своєму рішенні посилається на медичні документи, видані на території тимчасово не підконтрольній органам державної влади, які є недійсними на території України;

- суд в своєму рішенні вказує, що відповідач виплачує аліменти на утримання дитини, проте на території Донецька немає українських банків, тому переказ грошей з цієї території відповідачем неможливий;

- в порушення вимог закону суд з власної ініціативи допитав в судовому засіданні сина, якому 7 років та не взяв пояснення дитини до уваги, а саме, що дитина не пам'ятає біологічного батька, вважає батьком теперішнього співмешканця позивачки, який виховує дитину як свою рідну;

- суд в рішенні зазначив, що позбавлення відповідача батьківських прав порушить інтереси дитини, але не зазначив які саме.

Під час розгляду справи в апеляційній інстанції позивачка і її представник, та представник органу опіки і піклування підтримали доводи апеляційної скарги і просили її задовольнити,а рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про задоволені позову.

Відповідач не з'явився , повідомлений належними чином про час і місце розгляду справи, про що свідчить телефонограма, направлені на його адресу і зареєстрована в журналі телефонограм апеляційного суду.

Крім того, від відповідача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність.

Заслухавши суддю-доповідача,позивачку і її представника, представника органу опіки і піклування, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно відхилити а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається.

З квітня 2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який на теперішній час проживає з позивачкою (а.с. 6, 119).

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 8 вересня 2011 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 розірвано (а.с. 119).

18 січня 2013 року ОСОБА_4 змінив прізвище на «ОСОБА_4» (а.с. 100).

Відповідач по справі - ОСОБА_2 є інвалідом другої групи з дитинства, що підтверджується довідкою серія ДОН-04 № 029575 від 15 лютого 2005 року та пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 (а.с. 47).

Із виписки з медичної карти вбачається, що відповідач перебував на стаціонарному лікуванні в Центральній міській лікарні м. Донецька №17 в період часу з 12 по 24 квітня 2017 року з діагнозом невральної аміотрофії з дистальним театрапарезом: легким в руках, вираженим в ногах, помірно-вираженим аміотрофічним синдромом, вираженим порушенням функції ходьби (а.с. 48).

Окрім сина - ОСОБА_3, відповідач має малолітню доньку - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серія НОМЕР_2 (а.с. 99).

З інформації навчального закладу №1 «Попелюшка» від 02 червня 2017 року вбачається, що дитина - ОСОБА_3 з 01 вересня 2014 року відвідував цей дошкільний навчальний заклад, при цьому батько ОСОБА_2 дитину не приводив і не забирав, не відвідував батьківські збори та заходи (а.с. 116).

Згідно квитанцій в матеріалах справи та виписки з картрахунку позивачки, відповідач сплачував аліменти на утримання неповнолітнього сина: в 2012 році в загальному розмірі 5 515 гривень (а.с. 54-72), в 2013 році - 4 146 гривень 41 копійка (а.с. 80-83, 85-89), в 2014 році - 4 040 гривень 30 копійок (а.с. 90-96), в 2015 році - 2 020 гривень 20 копійок (а.с. 73), в 2016 та 2017 році - 5 050 гривень (а.с. 74, 75, 76-79),

Відповідно до висновку від 12 липня 2017 року №553/26 Орган опіки та піклування Костянтинівської міської ради вважає за доцільне позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_3, 2010 року (а.с. 37).

Відповідно до частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Звертаючись до суду з позовом, позивачка просила позбавити відповідача батьківських прав з тих підстав, що він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, а саме, більш ніж три роки не спілкується з сином та має заборгованість зі сплати аліментів на його утримання (пункт 2 частини 1 статті 164 СК України).

Згідно із частиною 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57, 60 ЦПК України.

Позивачка, яка подала позов про позбавлення батьківських прав із підстав, передбачених пунктом 2 частини 1 статті 164 СК України, повинна довести, що відповідач, як батько, ухиляється від виконання своїх обов'язків з виховання дитини.

Пунктом 15 Постанови Пленум Верховного Суду «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками (пункт 16 Постанови Пленуму Верховного Суду «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року).

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Стаття 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини.

Передбачено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни, несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини і предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини.

Частиною 2 статті 27 Конвенції передбачено, що батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і насамперед способом захисту прав і інтересів дітей, тому у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дітей, який має настати після позбавлення відповідача батьківських прав.

В матеріалах справи відсутні дані, які б негативно характеризували відповідача, як особистість та члена суспільства.

Підстави для застосування до відповідача крайньої міри (позбавлення батьківських прав) за умови, що до нього раніше не вживались заходи реагування, відсутні.

Виходячи із встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки немає достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

Позивачка не довела фактів ухилення відповідача від виховання їхньої дитини та свідомого нехтування ним батьківськими обов'язками, а наявність заборгованості зі сплати аліментів на утримання неповнолітнього сина ще не є достатньою підставою для позбавлення його батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу.

Беззаперечні докази винної поведінки відповідача, які б свідчили про ухилення ним від виховання дітей, і як наслідок, необхідність застосування до нього крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав в матеріалах справи відсутні.

Рішення постановлено у відповідності до норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не встановлено.

Відповідно до частини 1 статті 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу про відхилення апеляційної скарги, якщо встановлює, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Довід апеляційної скарги, що заперечення та письмові пояснення відповідача надані судом сторонніми особами та мають різні підписи є неспроможним, оскільки це не підтверджено належними та допустимими доказами у відповідності до вимог частини 1 статті 60 ЦПК України.

Довід апеляційної скарги, що суд в своєму рішенні безпідставно посилається на стан здоров'я відповідача та наявність у нього дитини від іншого шлюбу, оскільки це не є предметом даного спору, є помилковим, оскільки зазначені обставини пояснюють причини, з яких відповідач не має можливості повноцінно виконувати свої батьківські обов'язки відносно свого малолітнього сина.

Щодо доводу апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції послався в своєму рішенні на медичні документи, видані на території тимчасово не підконтрольній органам державної влади України, то апеляційний суд виходить із того, що рішення суду має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території, оскільки протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території та міг би їм зашкодити.

Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток, можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справ у порядку статті 257-1 ЦПК України.

Довід апеляційної скарги, що відповідач не сплачує аліменти на утримання дитини, оскільки перебуває на території, яка тимчасово не підконтрольна органам державної влади, спростовано наявними в матеріалах справи квитанціями та випискою із картрахунку позивачки, з яких вбачається, що відповідач сплачує аліменти на утримання сина у розмірах, зазначених в квитанціях, починаючи з 2012 року по 2017 рік (а.с. 54-72, 73, 74, 75, 76-79, 80-83, 85-89, 90-96, 120-133).

Щодо доводу апеляційної скарги про те, що в порушення вимог закону суд з власної ініціативи допитав в судовому засіданні семирічного сина та при ухваленні рішення не врахував думку дитини, то апеляційний суд виходить з того, що у справах про позбавлення батьківських прав має брати участь дитина, якщо вона може висловити свою думку, однак згідно положень частини третьої статті 171 СК України суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Закон не визначає процесуального статусу дитини у справах про позбавлення батьківських прав та особливостей її участі у справі.

Довід апеляційної скарги про те, що суд не взяв до уваги показання свідків є неспроможним, оскільки згідно частини 2 статті 179 ЦПК України показання свідків досліджуються для встановлення в судовому засіданні фактів, зазначених у частині 1 цієї статті з урахуванням положень частин 1-4 статті 212 ЦПК.

Таким чином, суд першої інстанції у відповідності до вимог частини 4 статті 212 ЦПК України відобразив в своєму рішенні результати оцінки показань допитаних в судовому засіданні свідків та навів мотиви відмови у їх прийнятті.

Довід апеляційної скарги про те, що суд не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав спростовано положеннями частини 6 статті 19 СК України, якими передбачено право суду не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини.

Суд в своєму рішенні зазначив, що висновок складено виключно на підставі пояснень матері дитини та довідки про розмір заборгованості зі сплати аліментів та не містить мотивів прийнятого органом опіки та піклування рішення про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав та висновків про те, чи буде такий крайній захід відповідати інтересам дитини.

Довід апеляційної скарги про те, що суд в своєму рішенні не зазначив які саме права дитини будуть порушенні в результаті позбавлення відповідача батьківських прав є неспроможним, оскільки дитина, яка розлучається з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що відповідач тривалий час не спілкується з дитиною, має заборгованість зі сплати аліментів на утримання сина, то ці обставини були предметом розгляду суду першої інстанції, вказаним фактам була надана оцінка і суд прийшов до висновку про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

Факт ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини позивачкою не доведено. Відповідач позбавлений можливості повноцінно виконувати ці обов'язки, тому що дитина проживає з матір'ю в місті Костянтинівка, а він є інвалідом 2 групи, проживає за межами міста Костянтинівка, періодично проходить лікування з приводу порушення функцій ходьби, що викликає об'єктивні перепони та труднощі в його спроможності приймати безпосередню участь у вихованні дитини в теперішній час.

Крім того, питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт надання відповідачем заперечень проти позову про позбавлення його батьківських прав свідчить про його інтерес до дитини.

Довід апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права, а саме недотримання двомісячного строку розгляду справи, заслуговує на увагу але не впливає на правильність висновків суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову.

Під час розгляду справи в апеляційній інстанції позивачкою не було надано інших переконливих доказів для спростування висновків суду першої інстанції, а права на переоцінку висновків суду у апеляційної інстанції немає.

Керуючись статтями 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 13 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: