АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження: 22-ц/791/1387/17 Єдиний унікальний номер справи: 654/3807/16-ц
Головуючий в І інстанції Данилевський М.А.
Доповідач: Приходько Л.А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

говуючогоОСОБА_1
суддів:ОСОБА_2
ОСОБА_3
секретарОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5, діючого в інтересах ОСОБА_6, на рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 23 червня 2017 року у справі

за позовом

ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про розірвання договору оренди земельної ділянки та стягнення орендної плати за землю,

ВСТАНОВИЛА:

12 грудня 2016 року ОСОБА_7 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_6 про розірвання договору оренди земельної ділянки та стягнення орендної плати за землю. В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що є власником земельної ділянки площею 17,11га., розташованої на території Добропільської сільської ради Голопристанського району. 26 жовтня 2012 року між нею та ОСОБА_6 укладено договір оренди належної їй земельної ділянки строком на 49 років, за умовами якого, відповідач зобов'язався сплачувати орендну плату в грошовій формі в сумі 6982,59грн. на рік, що становить 3% від нормативної грошової оцінки землі, з 15 серпня до кінця поточного розрахункового року; обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексу інфляції. Однак, жодного разу орендну плату вона не отримувала. Крім того, в порушення п. 19 Договору відповідач, без її згоди, передав земельну ділянку в суборенду ФГ «Алмаз-Ч». Посилаючись на порушення відповідачем зобов'язання щодо сплати орендної плати, який носить систематичний характер, та порушення умов договору щодо передачі земельної ділянки в суборенду просила розірвати договір оренди належної їй земельної ділянки та стягнути з відповідача на її користь заборгованості з орендної плати за період 2013 - 2016 роки в сумі 33109,26грн. Вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 23 червня 2017 року, з урахуванням ухвали Голопристанського районного суду Херсонської області від 23 червня 2017 року, позовні вимоги задоволено частково. Розірвано договір оренди земельної ділянки від 26 жовтня 2012 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 площею 17,11га на території Добропільської сільської ради Голопристанського району Херсонської області із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Стягнено з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 заборгованість з орендної плати за 2013-2016 роки в сумі 30491,60грн. Стягнено з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 судові витрати в сумі 1058, 47грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, діючи в інтересах ОСОБА_6, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_7 у задоволені позовних вимоги в повному обсязі.

Під час розгляду справи представники ОСОБА_6 ОСОБА_5, ОСОБА_8, апеляційну скаргу підтримали в повному обсязі за обставинами викладеними у скарзі. Просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_7 у задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Заперечуючи проти апеляційної скарги ОСОБА_7 та її представник ОСОБА_9, зазначили, що, на їх думку, рішення суду є законним та обґрунтованим. Просили апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи ОСОБА_7 є власником земельної ділянки площею 17,11га., розташованої на території Добропільської сільської ради, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії ІV-ХС №035705 від 21 березня 2001 року (а.с.68)

10 серпня 2012 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 укладений договір оренди земельної ділянки (далі договір оренди), відповідно до умов якого орендодавець передав, а орендар прийняв строком на 49 років земельну ділянку площею 17,11га, розташовану на території Добропільської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

В той же день, за актом про передачу та прийняття земельної ділянки в натурі, ОСОБА_7 передала ОСОБА_6 земельну ділянку.

26 жовтня 2012 року відділом Держкомзему в Голопристанському районі Херсонської області проведено реєстрацію вказаного договору, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за №01301(а.с. 7-9, 10).

Пунктами 9 - 11 зазначеного Договору передбачено, що орендна плата вноситься орендарем в грошовій формі в розмірі 6982,59 грн. на рік, що становить 3% від нормативної грошової оцінки землі, обчислення розміру орендної плати здійснюється з урахуванням індексів інфляції, орендна плата вноситься орендарем з 15 серпня до кінця поточного розрахункового року.

Пунктом 21 Договору визначено, що орендована земельна ділянка може передаватися за письмовою згодою орендодавця в суборенду.

За умовами договору, які містяться у п. 38, дія договору припиняється шляхом його розірвання за взаємною згодою сторін; рішенням суду на вимогу однієї із сторін у наслідок невиконання другою стороною обовязків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначних законом.

Задовольняючи позовні вимоги в частині розірвання договору оренди та стягуючи заборгованість з орендної плати за період з 2013 по 2016 роки суд першої інстанції виходив з того, що відповідач з моменту укладення договору оренди і до часу звернення до суду орендну плату за землю не сплачував.

Проте колегія суддів не може погодитися з вказаним висновком суду з огляду на таке.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оренду землі» відносини, повязані з орендою землі, регулюються ЗК України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі статтею 13 цього Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до статті 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Положеннями статті 32 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обовязків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження обєкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

У статті 141 ЗК України серед підстав припинення права користування земельною ділянкою, зокрема в пункті «д» частини першої цієї статті передбачено систематичну несплату земельного податку або орендної плати.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що вказані положення закону, які регулюють спірні відносини, вимагають саме систематичної (два і більше випадків) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди, тоді як разове порушення умов договору оренди не вважається систематичним і не може бути підставою для його розірвання.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 разом з чоловіком ОСОБА_10 отримали в рахунок орендної плати за належні їм земельні ділянки 35 000грн.

Факт отримання нею та її чоловіком вказаних грошових коштів не заперечувався позивачкою під час розгляду справи та підтверджується розпискою ОСОБА_10 та ОСОБА_7 від 01 вересня 2009 року(а.с.46).

Доводи ОСОБА_7 та її представника ОСОБА_9 про те, що вказані грошові кошти були отримані за користування ОСОБА_6 належною їй земельною ділянкою в період з 2009 року по 10 серпня 2012 року без укладення договору не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Статтями 10, 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

На виконання вказаних вимог закону позивачка не надала жодного доказу на підтвердження своїх доводів, що належна їй земельна ділянка використовувалася відповідачем до серпня 2012 року без укладення договору оренди земельної ділянки. Як пояснила в судовому засіданні ОСОБА_7 докази на підтвердження вказаних доводів у неї відсутні.

Посилання представника позивачки ОСОБА_9І на те, що договір оренди не містить посилання на те, що орендодавець наперед отримав частину орендної плати не мають правового значення, оскільки законодавством не передбачено внесення таких відомостей до умов договору оренди землі.

Представник відповідача під час розгляду справи факт використання земельної ділянки позивачки без укладення договору оренди категорично заперечував, пояснивши, що ОСОБА_6 використовує земельну ділянку лише з часу укладення договору оренди. Грошові кошти в рахунок наступних платежів за договором оренди були передані Позивачці та її чоловіку в 2009 році на час досягнення домовленості про укладення договору оренди землі після оформлення всіх документів на землю необхідних для укладення договору.

За таких обставин колегія судів не може погодитися з висновком суду першої інстанції про те, що отримані позивачем у вересні 2009 року кошти в сумі 35000грн. є платою за фактичне використання земельної ділянки протягом 2009-2012 років, оскільки вказаний висновок не ґрунтується на наявних у справі доказах.

Умовами договору оренди землі, укладеного між чоловіком позивачки, ОСОБА_10, та ОСОБА_6 10 серпня 2012 року, визначено, що орендна плата вноситься орендарем в грошовій формі в розмірі 6982,59 грн. на рік, що становить 3% від нормативної грошової оцінки землі, обчислення розміру орендної плати здійснюється з урахуванням індексів інфляції, орендна плата вноситься орендарем з 15 серпня до кінця поточного розрахункового року(п.п. 9-11).

Оскільки розмір орендної плати за належні ОСОБА_7 та ОСОБА_10 земельні ділянки умовами договорів визначений однаковий, колегія суддів прийшла до висновку, що позивачка, відповідно до розписки від 01.09.2009, отримала в рахунок орендної плати за договором оренди 17500грн.

Виходячи з розміру орендної плати, визначеної договором оренди, ОСОБА_6, відповідно до умов договору оренди, сплатив орендну плату в повному обсязі за 2013, 2014 роки - по 6982,59 грн. за рік та частково за 2015 рік 3534.82 грн.

На момент звернення до суду, 12 грудня 2016 року, відповідачем був частково не сплачений лише один платіж за 2015 рік в розмірі 3447.77грн. (6982.59 3534.82 = 3447.77), а строк сплати орендної плати за 2016 рік в розмірі 6982.59грн., який спливає 31 грудня 2016 року, ще не настав.

Отже, наявне разове порушення умов договору, що відповідно не є підставою в розумінні п. «д», ч.1 ст. 141 ЗК України для розірвання договору оренди земельної ділянки.

Разом з тим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для розірвання договору оренди з підстав укладення відповідачем договору суборенди земельної ділянки без згоди орендодавця.

Відповідно до положень статей 24 та 25 Закону України Про оренду землі орендар земельної ділянки має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі, а орендодавець має право вимагати від орендаря безпосереднього використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди землі.

За змістом частини першої статті 32 Закону України Про оренду землі правовим наслідком невиконання орендарем обовязків користуватися орендованою земельною ділянкою є припинення договору оренди землі шляхом його розірвання.

Згідно із частиною другою статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Аналіз зазначених положень законодавства та враховуючи врегулювання відносин, повязаних з орендою землі, зокрема, положеннями ЦК України, слід дійти висновку, що при вирішенні питання щодо розірвання договору оренди з підстав передбачених ст. 32 Закону України Про оренду землі застосуванню також підлягають положення частини другої статті 651 ЦК України, згідно якої необхідна наявність істотного порушення стороною договору.

Судом встановлено, що 10 листопада 2016 року, без письмової згоди орендодавця, між ОСОБА_6 та ФГ «Алмаз-Ч» укладено договір суборенди земельної ділянки, державна реєстрація якого проведена 23 листопада 2016 року (а.с.12-13).

25 січня 2017 року, згідно листа ФГ «Алмаз-Ч» від 05.03.2017, вказаний договір розірвано, фермерське господарство на спірній земельній ділянці будь-яких дій, повязаних з сільськогосподарською діяльністю, не здійснювало.(а.с.45).

Відповідно до листа Управління агропромислового та економічного розвитку Голопристанської РДА Херсонської області від 25.04.2017 за №01-16/421 суборенда між ФГ «Алмаз-Ч» та ОСОБА_6 (договір від 10.11.2015) не зареєстрована в Реєстрі речових прав на нерухоме майно. Документи, щодо такої суборенди в реєстраційній справі відсутні(а.с.73)

Отже встановивши, що договір суборенди земельної ділянки розірваний, ФГ «Алмаз-Ч» орендовану земельну ділянку не обробляв, а ОСОБА_6 продовжував самостійно обробляти орендовану земельну ділянку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що укладення орендарем без письмової згоди орендодавця договору суборенди земельної ділянки не є підставою для розірвання договору, оскільки допущене орендарем порушення умов договору оренди у даному випадку не є істотним у розумінні ст. 651 ЦК України.

Виходячи з положень статей 6,626-631,526 ЦК України, укладений договір є обовязковим для належного виконання сторонами, відповідно до його умов, вимог Цивільного Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Встановивши, що на час розгляду справи виникла заборгованість орендодавця по орендній платі за землю у розмірі за 2015 рік - 3447.77грн. та за 2016 рік у розмірі 6982.59грн. колегія суддів вважає, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості зі сплати орендної плати підлягають частковому задоволенню.

Розмір заборгованості з орендної плати, відповідно до умов договору оренди визначається судом з урахуванням індексу інфляції, який за 2015 рік становив 143,3%, за 2016 рік - 112,4 %. А отже загальний розмір заборгованості з орендної плати, який підлягає стягненню з орендаря на користь орендодавця становить 12789.08грн.( 3447.77х143.3% + 6982.59х112.4% = 12789.08).

Розмір орендної плати визначений умовами договору оренди у грошовій формі, у встановленому законом та договором порядку не переглядався, а тому вимоги щодо стягнення орендної плати в іншому розмірі ніж визначений договором не ґрунтуються на законі.

З огляду на зазначене колегія суду вважає, що рішення суду, з підстав визначених ст. 309 ЦПК України, слід скасувати, ухваливши нове рішення яким позовні вимоги задовольнити частково стягнувши з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 заборгованість зі сплати орендної плати за 2015, 2016 роки з урахуванням індексу інфляції у сумі 12789грн. 08 коп.

Керуючись ст.ст. 303,307,309 ЦПК України, колегія суддів -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_6, задовольнити частково.

Рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 23 червня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_7 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 заборгованість зі сплати орендної плати за 2015, 2016 роки з урахуванням індексу інфляції у сумі 12789грн. 08 коп.

У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.А. Приходько

Судді: В.О. Бездрабко

ОСОБА_3