Справа № 521/1438/17
Провадження № 2/521/2532/17
14 листопада 2017 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді Целуха А.П.,
при секретарі судового засідання Корнієнко Л.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Кей Колект», ОСОБА_2 нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3, за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_4 про визнання недійсним правочину, застосування наслідків недійсності правочину, визнання права власності,-
Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом в якому просив суд, визнати недійсним вчинений ТОВ «Кей Колект» правочин щодо набуття права власності на квартиру АДРЕСА_1 (№ запису про право власності 10924901 від 26.08.2015 року згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і.н. 23916458 від 26.08.2015, прийняте приватним нотаріусом Київського МНО ОСОБА_3М.) на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в договорі іпотеки від 22.12.2006 року посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрованого за № 4596; застосувати наслідки недійсності правочину та повернути у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1., визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1., визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 23916458 від 26.08.2015, прийняте приватним нотаріусом Київського МНО ОСОБА_3, скасувати запис в державному реєстрі прав власності про право власності на квартиру АДРЕСА_1 за № 10924901 від 26.08.2015 року згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і.н. 23916458 від 26.08.2015, прийняте приватним нотаріусом Київського МНО ОСОБА_3
Позовні вимоги мотивував тим, що відповідачем ТОВ «КейКолект» при зверненні стягнення на спірну квартиру не дотримано вимоги укладеного між сторонами договором Іпотеки та вимоги ст. 35 ЗУ «Про іпотеку», а саме йому на було направлене іпотечне повідомлення та повідомлення про застосування обраного іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на заставлене майно, відповідач не здійснював оцінку предмета іпотеки на момент звернення стягнення. Крім того, Відповідачами не було враховано той факт, що спірною квартирою має право користуватись його малолітня дитина. Також позивач посилався на неможливість звернення стягнення на предмет іпотеки у звязку з дією ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Представник позивача у судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання, надав суду клопотання, в якому просив відкласти розгляд справи, проте не представив суду доказів поважності причин неявки у вказане судове засідання. Окрім наведеного представник позивача скористався своїм правом та надав суду письмові пояснення до цього позову й висловив свою правову позицію у вказаних правовідносинах.
Враховуючи, що судом не встановлено підстав для відкладення розгляду справи в силу неявки сторони позивача, враховуючи її неодноразову неявку, суд має застосувати до таких правовідносин положення частини 3 статті 27 ЦПК України про заборону здійснювати свої процесуальні права недобросовісно, з огляду на що суд зобовязаний розглянути справу за наявними в справі доказами за відсутності учасників спору, які не зявилися в засідання без доведення наявності поважних причин для такого.
Згідно ч. 2 ст. 158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.
Відповідач ТОВ «Кей Колект» у судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання, поважних причин неявки в судове засідання суду не представив. Раніше суду надав письмові заперечення проти позову.
Відповідач приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 у судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання, поважних причин неявки в судове засідання суду не представив.
Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів щодо взаємовідносин сторін, а також маючи згоду представника позивача на заочний розгляд справи, суд ухвалив заочно розглядати справу у відсутності належно повідомленого відповідача без фіксування судового процесу звукозаписувальним засобом.
Суд, дослідивши матеріали справи, наявні у справі докази, вважає можливим задовольнити даний позов, виходячи із нижче викладених підстав.
Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» і Товариством з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» 13 лютого 2012 року укладено договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки, за яким право вимоги по договору іпотеки від 22.12.2006 року перейшло до ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ».
З інформаційної довідки з державного реєстру прав власності, речових прав та іпотек вбачається, що ТОВ «КейКолект» набув право власності на квартиру, належну позивачеві 26.08.2015 року на підставі договору іпотеки укладеного позивачем з Банком 22.12.2006 року, № 4596, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_5 Право власності відповідача зареєстровано приватним нотаріусом Київського МНО ОСОБА_3.
Обґрунтовуючи вимоги вказаного позову позивач вказує, що що укладання договору іпотеки та реалізація своїх прав іпотекодержателем за цим договором відбулося із значними та грубими порушеннями чинного законодавства. Також відповідачем ТОВ «Кей-Колект» порушено умови, виконання яких є необхідними під чаї застосування застереження про задоволення вимог іподекодержателя, зокрема ст. 35, Закону України «Про іпотеку».
З такими доводами позивача суд погоджується з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів реєстраційної справи відсутня, а відповідачами не надана вимога до боржника та іпотекодержателя (якщо він є відмінним від боржника) про усунення порушень основного зобовязання з попередженням про звернення стягнення) та докази її направлення боржнику (іпотекодержателю).
Відповідно до положень ч. 1ст. 33 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент вчинення оскаржуваного правочину) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»).
У разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку»).
Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент вчинення оскаржуваного правочину), сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (ч. 2 ст. 36 ЗУ «Про Іпотеку».
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону (ч. 3 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку»).
Згідно з ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на момент вчинення оскаржуваного правочину), іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.
Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя (ч. 3 ст. 37 ЗУ «Про іпотеку»).
Вимогами Пункту 61 «Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», передбачено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:
1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;
2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;
Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Частиною 1 ст. 202 ЦК України, встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Статтею 202 ЦК України визначено поняття правочину.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1). Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ч. 2). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (ч. 3). До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину (ч. 5).
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини;
З викладеного, випливає, що правочин має дві ознаки, які відрізняють його від інших юридичних фактів:
- правочин є дією осіб, тобто йому завжди притаманний вольовий характер. Цим він відрізняється від таких юридичних фактів, як події, настання яких знаходиться поза вольовим впливом осіб.
- правочин завжди має цільову спрямованість на досягнення певного правового результату, що полягає в набутті, зміні або припиненні цивільних прав та обов'язків.
Відповідно до вимог ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» встановлено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Отже, в системному тлумаченні ст. 11, 202 ЦК України зі ст. 35 ЗУ «Про іпотеку», вбачається, що рішення іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі іпотечного застереження є нічим іншим, як правочином, який, в залежності від особливостей, встановлених у договорі вчиняється іпотекодержателем за наявності та на підставі певного фактичного складу.
Згідно з п. 4.2. договору іпотеки, звернення стягнення здійснюється Іпотекодержателем у випадках, зазначених, зокрема, в п.п. 2.1.1.-2.1.2 цього договору.
Пунктом 4.4. договору іпотеки визначено, що у випадках, передбачених п.п. 2.1.1-2.1.2 цього договору, Іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцю повідомлення, оформлене згідно зі ст. 35 ЗУ «Про іпотеку»;
Наступним пунктом 4.5. договору іпотеки передбачено, що у випадку невиконання Іпотекодавцем вимог, зазначених в повідомленні, про яке йдеться в п. 4.3., Іпотекодержатель здійснює звернення стягнення на предмет іпотеки.
Згідно з п. 4.3. іпотечного договору, звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; застереження про задоволення вимог іпотекодержателя;
Правовою підставою для реєстрації права власності за відповідачем став розділ 5 іпотечного договору «Застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя».
Згідно з п. 5.2. договору, у разі настання обставин, визначених в п. 4.1. договору іпотеки, Іпотекодержатель надсилає рекомендованим листом Іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя.
Відповідно до п. 5.3. договору іпотеки, в повідомленні, про яке йде мова в п. 5.1., Іпотекодержатель зазначає в який із способів задоволення вимог Іпотекодержателя, що передбачені ч. 3 ст. 36 ЗУ «Про Іпотеку», застосовується Іпотекодержателем для задоволення своїх вимог.
Пунктом 5.4. іпотечного договору встановлено, що у разі застосування передачі предмету Іпотеки у власність Іпотекодержателя, як способу задоволення вимог Іпотекодержателя право власності переходить до Іпотекодержателя з моменту отримання повідомлення, про яке йдеться у п. 5.1. цього договору іпотеки.
Таким, чином, право власності на предмет іпотеки у іпотекодержателя виникає на підставі наступних юридичних фактів: Укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження іпотечному договорі;Порушення боржником основного зобовязання;Сплив 30-денного терміну з моменту отримання боржником та /або майновим поручителем письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушення основного зобовязання (Іпотечного повідомлення).Здійснення оцінки вартості предмета іпотеки у випадку незадоволення боржником/ або майновим поручителем іпотечного повідомлення протягом 30-ти днів.Отримання Іпотекодавцем Повідомлення про прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням конкретного способу звернення стягнення. Звернення до субєкта державної реєстрації із заявою про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за Іпотекодержателем в порядку, встановленому чинним законодавством.
Отже, вищевикладена сукупність послідовних дій іпотекодержателя на ряду з наявністю інших з перелічених юридичних фактів завершується зверненням до субєкта державної реєстрації із заявою до субєкта, уповноваженого на здійснення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем та має конкретну мету перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодателя до іпотекодержателя.
Таким чином, враховуючи, що перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя у позасудовому порядку повязується з наступними вольовими діями: 1) правом приймати рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки згідно зі ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» за наслідками невиконання іпотечного повідомлення по завершенні 30-денного терміну з моменту отримання іпотекодержателем такого іпотечного повідомлення; 2) зверненням із заявою до субєкта державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, можна зробити висновок, що оскаржуваний правочин, вчинений відповідачем ТОВ «КейКолекст», у вигляді його рішення про звернення стягнення на предмети іпотеки згідно застереження в іпотечному договорі .
Таке рішення відповідача про набуття права власності на предмет іпотеки відповідає визначенню правочину як вольової дії, направленої на виникнення цивільного права в даному випадку права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.
Отже, суд дійшов висновку, що односторонній правочин на підставі якого відповідач ТОВ «КейКолект» набув право власності на іпотечне майно відповідно до застереження в іпотечному договорі має бути визнаним недійсним з наступних підстав:
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлені загальні вимоги чинності правочинів, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Згідно з п. 2 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України
та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Як було встановлено судом, в матеріалах реєстраційної справи відсутні, а відповідачами не надано документів, які згідно з п. 61 «Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є підставою для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, а саме 1) письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця та 2) документу, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;
Згідно з узагальненням судової практики розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин із змінами і доповненнями, внесеними повідомленням Верховного Суду України від 1 грудня 2011 року, судам рекомендовано, вирішуючи спори цієї категорії, встановити факт невиконання або неналежного виконання основного зобовязання, лише за цієї умови суд й має право звернути стягнення на предмет іпотеки/застави. Відповідно до положень статей 33, 35 Закону № 898-IV, згідно з якими у разі порушення основного зобовязання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення у не менш ніж тридцятиденний строк. У такому документі зазначається стислий зміст порушених зобовязань та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Недотримання зазначених правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає зверненню з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобовязання відповідно до ч. 2 ст. 35 Закону № 898-IV. Отже, у випадках, коли з матеріалів справи вбачається, що письмова вимога, передбачена ст. 35 Закону № 898-IV банком іпотекодавцю та/або боржнику не направлялася, то позов про звернення стягнення на предмет іпотеки є передчасним, в його задоволенні може бути відмовлено. Тобто недотримання іпотекодержателем процедури звернення стягнення на предмет іпотеки є однією з підстав для відмови в позові.
Крім того, відповідачами суду не надано також повідомлення, передбаченого п. 5.2. іпотечного договору про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя із зазначенням конкретного способу позасудового врегулювання. Саме з отриманням такого повідомлення застереженням про позасудове врегулювання повязується момент переходу права власності на іпотечне майно.
Суд також приходить до висновку, що відповідачем ТОВ «КейКолект» всупереч вимог ч. 3 ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» не здійснено оцінку вартості предмета іпотеки на момент здійснення позасудового врегулювання.
Таким чином, з урахуванням викладеного, оскаржуваний правочин слід визнати недійсним з підстав порушення при його вчиненні вимог ст. 35 ЗУ «Про іпотеку».
Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлено, що: протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: 1) таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; 2)загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку;
Суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин слід застосовувати норми ЗУ «Про мораторій», оскільки по-перше, на момент набуття права власності відповідачем зазначений закон був та залишається на даний момент чинним; по-друге, кредит, отриманий позивачем в АТ «УкрСиббанк» є споживчим та наданий в іноземній валюті; по-третє, спірна квартира є єдиним житлом позивача та членів його сімї та використовується ними для проживання; по-четверте, загальна площа спірної квартири складає 50.2 кв.м.
Суд не бере до уваги доводи відповідача ТОВ «КейКолект» про те, що набуття права власності на спірну квартиру відповідачем відбулось за згодою позивача, оскільки відповідачем не вчинені дії, передбачені ч. 1 ст. 35 ЗУ «Про Іпотеку»; п. 5.2. іпотечного договору про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя; ч. 3 ст. 37 ЗУ «Про іпотеку», внаслідок чого, позивач був позбавлений права вчасно оскаржити такі дії іпотекодержателя, тим більше, що частиною 2 ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» іпотекодержателю надане право оскаржити у суді рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.
Наслідки недійсності правочину встановлені ст. 216 ЦК України: Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч.1). Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною (ч.2). Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (ч.3). Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін (ч.4). Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою (ч.5).
Згідно з п. 10. Постанови Пленуму ВСУ № 9, Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі.
Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть, зокрема, бути: 2) визнання правочину недійсним; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення;
Таким чином, належним способом захисту субєктивних прав позивача наряду із визнанням правочину недійсним є застосування наслідків недійсності правочину та відновлення становища, яке існувало до порушення.
Суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 з огляду на наступне.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов'язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації.
Відповідно до ч. 1 статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав проводиться в такому порядку:
1) формування та реєстрація заяви в базі даних заяв;
2) прийняття документів, що подаються разом із заявою про державну реєстрацію прав, виготовлення їх електронних копій шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та розміщення їх у Державному реєстрі прав;
3) встановлення черговості розгляду заяв про державну реєстрацію прав, що надійшли на розгляд;
4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, зупинення державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень;
5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав або про відмову в такій реєстрації;
6) відкриття (закриття) розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до Державного реєстру прав відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав;
7) формування інформації з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником;
8) видача документів за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.
Частиною 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено підстави для відмови у державній реєстрації прав:
1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону;
2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою;
3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом;
4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження;
5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями;
6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно;
7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем;
8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав;
9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію;
10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі;
11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав.
Відповідно до ч. 2 вказаної статті, за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав.
Як було встановлено судом, в матеріалах реєстраційної справи відсутні, а відповідачами не надано документів, які згідно з п. 61 «Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є підставою для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, а саме 1) письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця та 2) документу, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;
З огляду на викладене, відповідачем ОСОБА_2 нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 порушено вимоги 1 частини другої статті 10, ч .1 ст 18, ч. 2,3 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та вимоги п. 61 «Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у звязку з чим, позовні вимоги про визнання рішень державного реєстратора протиправними та їх скасування підлягають задоволенню в повному обсязі.
У звязку з викладеним, керуючись ст.ст. 15, 16, 203, 215, 216 ЦК України, ст. 35, 37 ЗУ «Про іпотеку»,
Визнати недійсним вчинений ТОВ «Кей Колект» правочин щодо набуття права власності на квартиру АДРЕСА_1 (№ запису про право власності 10924901 від 26.08.2015 року згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і.н. 23916458 від 26.08.2015, прийняте приватним нотаріусом Київського МНО ОСОБА_3М.) на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в договорі іпотеки від 22.12.2006 року посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрованого за № 4596;
Застосувати наслідки недійсності правочину та повернути у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1.
Визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 23916458 від 26.08.2015, прийняте приватним нотаріусом Київського МНО ОСОБА_3
Скасувати запис в державному реєстрі прав власності про право власності на квартиру АДРЕСА_1 за № 10924901 від 26.08.2015 року згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і.н. 23916458 від 26.08.2015, прийняте приватним нотаріусом Київського МНО ОСОБА_3
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідачів шляхом звернення із заявою про перегляд заочного рішення протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Малиновського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня оголошення ухвали про залишення заяви без задоволення.
Головуючий А.П.Целух