АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/5613/17 Головуючий 1 інст. - Погасій О.Ф.
Справа № 643/8441/16-ц Доповідач - Кружиліна О.А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2017 року м. Харків

Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого Кружиліної О.А.

суддів Кіся П.В., Хорошевського О.М.

за участю секретаря Сементовської О.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 30 травня 2017 року

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини,

в с т а н о в и в:

11 липня 2016 року з ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 звернулася у суд з позовом до ОСОБА_1, який в подальшому уточнила та просила визначити місце проживання їх неповнолітньої дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з нею.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що вона з відповідачем по справі перебувала у зареєстрованому шлюбі з 23 лютого 2007 року.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 31 травня 2012 року шлюб між ними було розірвано. Від спільного проживання вони мають неповнолітню дочку - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З часу припинення шлюбно-сімейних відносин, з січня 2012 року неповнолітня дочка постійно проживала разом з нею та перебувала на повному її матеріальному забезпеченні, тільки вона, позивач, займалась вихованням дитини та її лікуванням. Відповідач допомоги на утримання дитини не надавав, дитиною та її потребами не цікавився. Позивач забезпечена житлом, є власником квартири АДРЕСА_1. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20 жовтня 2014 року ОСОБА_1 було позбавлено батьківських прав, яке в подальшому було скасоване ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 23 січня 2015 року.

З 2014 року позивач та дитина ОСОБА_4, 2007 року народження постійно мешкають у Франції, де позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_6, та вони разом живуть однією сім'єю, новий чоловік позивача прийняв дитину як рідну дочку, піклується про неї, займається її вихованням, для дитини створені всі умови для нормального психологічного та фізичного росту і розвитку, між ними існують добрі стосунки.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 30 травня 2017 року позов задоволено частково.

Визначено місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю ОСОБА_2, яка зареєстрована: АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 551 грн 20 коп.

29 червня 2017 року ОСОБА_1 подав заяву про перегляд заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 30 травня 2017 року.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 11 серпня 2017 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до нього та прийняти в цій частині нове про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення норм матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, відповідно до статті 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши осіб, що з'явилися у судове засідання, вважає що скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з положень статей 150, 155, 161 СК України та тих обставин, що мати дитини ОСОБА_2 у Франції сприяє та забезпечує умови для навчання дитини у навчальному закладі, забезпечує медичне лікування дитини, у новій сім'ї позивача для дитини створений добрий психоемоційний клімат, у дитини добрі стосунки з новим чоловіком позивача та його дочкою ОСОБА_7, виключних обставин, за яких малолітня дитина могла би бути розлучені з матір'ю не встановлено, а тому суд прийшов до висновку про те, що в інтересах дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 доцільно визначити місце її проживання разом з матір'ю ОСОБА_2

З таким висновком суду першої інстанції, судова колегія погодитись не може, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 23 лютого 2007 року ОСОБА_8 та ОСОБА_1 уклали шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народилася донька - ОСОБА_4.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 31 травня 2012 року шлюб, укладений 23 лютого 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, розірваний.

26 квітня 2014 року ОСОБА_2 зареєструвала шлюб з громадянином Французької Республіки ОСОБА_6.

Департаментом права та соціальної політики управління служб у справах дітей Харківської міської ради надано висновок від 17 березня 2017 року № 218 про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю, ОСОБА_2

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків.

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні.

Вирішуючи спір про визнання місця проживання дитини, суд першої інстанції на зазначені вище положення уваги не звернув та ухвалив рішення без визначення конкретного місця (адреси) проживання малолітньої дитини, зазначивши, що місцем проживання - є разом з матір'ю, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до частини 3 статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно із частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Пунктом 3 Правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил).

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Надання такого дозволу на постійне проживання малолітньої дитини без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

Даних про те, що позивач ОСОБА_2 має посвідку на проживання у Франції, матеріали справи не містять.

При цьому, 04 жовтня 2016 року Суд Великої інстанції м. Нім, суддею із сімейних питань ухвалено Постанову суду першої інстанції у порядку винесення ухвали з невідкладних питань у змагальному процесі відповідно до Гаазької конвенції від 25 жовтня 1980 року про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, засвідчено незаконність переміщення дитини ОСОБА_4 на територію Франції; застосовано статтю 13b) Конвенції, та вважав недоречним прийняття постанови про повернення дитини до батька в Україну.

Як вбачається з висновку Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, згідно довідки дільниці № 37 КП «Жилкомсервіс» від 10 березня 2017 року місце проживання дитини зареєстроване разом із батьками за адресою: АДРЕСА_1. У теперішній час дитини проживає разом із матір'ю та чоловіком матері у Франції.

Згідно акту обстеження умов проживання від 13 березня 2017 року за вищевказаною адресою умови проживання задовільні, санітарний стан приміщення задовільний, для виховання та розвитку дитини створено такі умови: виділена окрема кімната, в якій наявні ліжко, шафа, стіл.

Питання визначення місця проживання малолітньої дитини, ОСОБА_4, було додатково розглянуто на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради.

За результатами розгляду питання щодо визначення місця проживання дитини, Управлінням служб не виявлено виключних обставин за яких малолітня дитина могла би бути розлучена з матір'ю, та з урахуванням викладеного та враховуючи рекомендацію Комісії, в інтересах дитини, Управління служб, як представник органу опіки та піклування, вважало за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини з матір'ю ОСОБА_2

Апеляційний суд вважає, що Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики, при вивченні питання щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, формально підійшло до вирішення цього питання, та надало висновок, який не відповідає вимогам статей 141, 153, 157 СК України, визначивши місце проживання малолітньої дитини за місцем проживання матері без зазначення певної адреси проживання, що може призвести до маніпуляцій щодо проживання малолітньої дитини, зокрема проживання ОСОБА_2 за межами України разом з малолітньою дитиною, унаслідок чого батько дитини - ОСОБА_1 буде позбавлений можливості приймати участь у вихованні доньки.

Крім цього, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про визначення місця проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю ОСОБА_2, фактично надав дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди батька, що суперечить чинному законодавства, яке визначає рівність прав та обов'язків обох батьків відносно виховання дитини, унаслідок чого батько фактично позбавляється можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею.

З урахуванням викладеного, за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд відповідно до пункту 2 частини 1 статті 307 ЦПК України, скасовує рішення суду першої інстанції і ухвалює нове рішення по суті позовних вимог ОСОБА_2 про відмову у задоволенні позову, з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини 1 статті 309 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 316, 319, 324 ЦПК України, ст. 51 Конституції України, ст.ст. 7, 141, 153, 157, 161 СК України, -

в и р і ш и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 30 травня 2017 року - скасувати і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання дитини.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на рішення апеляційного суду може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий О.А. Кружиліна

Судді П.В. Кісь

О.М. Хорошевський