Справа №428/7521/17
Провадження номер2/428/2124/2017
23 листопада 2017р. Сєвєродонецький міський суд
Луганської області в складі:
судді Юзефовича І.О.
при секретарі Продченко О.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Сєвєродонецька цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання гаражу обєктом права спільної сумісної власності та визнання права власності ,
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не зявилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала до суду заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала, проти заочного рішення не заперечувала.
Відповідач ОСОБА_2 до судового засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи, про причини неявки до суду неповідомив.
У звязку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України не здійснювалось.
Оскільки позивач ОСОБА_1 в поданій до суду заяві не заперечувала проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, судом 23.11.2017р. на підставі ст.ст.224, 225 ЦПК України було винесено ухвалу про заочний розгляд справи.
Дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно із ч.1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Відповідно до ст.60, 61, 63, 65 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.ст. 58, 59 ЦПК України), і це є її процесуальним обов'язком (ст.ст.10, 60 ЦПК України ).
Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України, висловленої в цивільній справі №6-612цс15, норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Згідно п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. При цьому, відповідно до п.7 цієї ж статті, якщо у придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні відповідно до розміру внеску є його особистою приватною власністю. З огляду на наведені положення закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення.
Відповідно до ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Як зазначалось вище, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо майно було набуте за час шлюбу, передбачається (презумується), що воно є спільним.
В силу ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Відповідно до ст.ст.69-71 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу серії І-ЕД №480281, виданого Сєвєродонецьким відділом ЗАГС Ворошиловградськоїобластівід 18.10.1980р., викладеного російською мовою ОСОБА_3, 06.06.1959р.н. та ОСОБА_4, 06.09.1959р.н. уклали шлюб 18.10.1980р.н., про що зроблено запис№891. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу ОСОБА_3 (рос. мовою). З копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-ЕД №169062, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Сєвєродонецького міського управління юстиції в Луганській області від 20.08.2002р., шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено запис №421. Відповідно до копії Договору №94-360 від 20.12.1994р., укладеного між Сєвєродонецьким підприємством «МЖК «Мрія» , далі іменоване «Підрядник», та ОСОБА_2, далі іменованим «Пайовик», предметом договору є будівництво та передача Підрядником Пайовику у власність одного гаражу у двоповерховому гаражному комплексі по вул. Лисичанська в 36-му мікрорайоні м. Сєвєродонецьк. Пайова участь Пайовика виражається у його фінансуванні. Підрядник зобовязується побудувати гараж в строк до 31.12.1994р. Передача гаража у власність Пайовика здійснюється у порядку, передбаченому діючим законодавством України протягом 30 днів з дня прийняття у встановленому порядку двоповерхового гаражу по вул. Лисичанська в 36-му мікрорайоні м. Сєвєродонецька. З копії рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 24.01.2014р. у цивільній справі №428/9627/13-ц видно, що за ОСОБА_2 визнано право приватної власності на гараж №17, розташований у м. Сєвєродонецьк, вул. Лисичанська, 1-г, загальною площею 19,4кв.м. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта №104763013 від 23.11.2017р., обєкт нерухомості (гараж з підвалом, Г, Пд), розташований за адресою: Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Лисичанська, 1-г, гараж №17 належить ОСОБА_2 на підставі рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області №428/9627/13-ц, виданого від 24.01.2014р.
Таким чином, судом встановлено, що обставини, якими позивач ОСОБА_1 обґрунтовує свої позовні вимоги знайшли своє підтвердження в матеріалах справи, адже сторони перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з 18.10.1980р. набули у власність гараж №17 в двоповерховому гаражному комплексі по вул. Лисичанська, 1-г в 36-му мікрорайоні м. Сєвєродонецьк Луганськї області, загальною площею 19,4 кв.м., який хоч і зареєстровано на імя відповідача ОСОБА_2 є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Оскільки у ОСОБА_1 на даний час виникло питання про поділ майна, що належало сторонам на праві спільної сумісної власності, то суд вважає, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання гаражу обєктом права спільної сумісної власності та визнання права власності, підлягає задоволенню у повному обсязі.
На підставі ст.88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 підлягають стягненню на користь позивача ОСОБА_1 документально підтвердженні судові витрати у розмірі 650грн.
Керуючись ст.ст. 27 , 31 , 57 , 60 , 88, 154, 199 , 212-215 , 223-226, ЦПК України , ст.ст. 60-61, 63, 65, 69-71 СК України , суд -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання гаражу обєктом права спільної сумісної власності та визнання права власності, задовольнити.
Визнати гараж №17 в двоповерховому гаражному комплексі по вулиці Лисичанська, 1-г в 36-му мікрорайоні м. Сєвєродонецька Луганської області, загальною площею 19,4кв.м. обєктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1.
Копію заочного рішення надіслати відповідачу.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем в загальному порядку.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному суді Луганської області через Сєвєродонецький міський суд шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя