Справа № 645/1489/17
Провадження № 2/645/1292/17
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 жовтня 2017 року м. Харків
Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:
головуючий - суддя Ульяніч І.В.
секретар судових засідань - Чигринова О.В., Савченко В.Ю.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5 про стягнення збитку та відшкодування моральної шкоди, спричинених внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -
Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення збитку та відшкодування моральної шкоди, спричинених внаслідок ДТП. Позов обгрунтував тим, що 27.01.2016 року близько 09 год. 15 хв. водій ОСОБА_4, керуючи автомобілем марки «АЗЛК 2140», державний номерний знак НОМЕР_1, біля буд. № 9/23 по вул. Танкопія у м. Харкові, не виконав вимоги світлофору, проїхав перехрестя вул. Танкопія та пр. Маршала Жукова на заборонений жовтий сигнал світлофору та допустив зіткнення з автомобілем марки «Skoda Осtаvіа», державний номерний знак НОМЕР_2, чим заподіяв матеріальну шкоду останньому.
Постановою судді Фрунзенського районного суду м. Харкова по справі № 645/537/16-п від 30 вересня 2016 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України - зазначеного ДТП.
Крім того, зазначив, що пошкодження його транспортного засобу в наслідок ДТП, забрало значну частину його робочого та вільного часу, спричинило йому душевні хвилювання. У зв'язку з чим було порушено нормальний спосіб життя, оскільки він був змушений докладати додаткові зусилля для захисту своїх прав. Просив стягнути в рахунок відшкодування моральної шкоди 5 000 грн., а також вартість проведених експертних досліджень в сумі 1 200 гривень 00 копійок та судові витрати.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила задовольнити, при цьому зазначила, що 27.01.2016 року з вини відповідача відбулось ДТП. Частково збитки, завдані в результаті ДТП, були відшкодовані МТСБУ, частково в розмірі 24 295, 99 грн.. не відшкодовані. Позивачу була завдана моральна шкода, яка полягає у тому, що він залишився без засобу пересування, багато зусиль докладав для захисту своїх прав, було порушено його звичний спосіб життя, він пережив душевні страждання, фізично в ДТП він не постраждав. Відповідач ОСОБА_4 в судове не з'явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причину неявки суд не повідомив. У відповідності до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, який сповіщався про час та місце розгляду справи належним чином.
Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином сповіщався про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та, зі згоди представника позивача, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Третя особа ОСОБА_5 в судове засідання не з"явився, про час та місце розгляду справи сповіщений належним чином, надав письмову заяву з проханням розглядати справу у його відсутність та письмові пояснення, згідно яких зазначив, що автомобіль «Skoda Осtаvіа», державний номер НОМЕР_2, належить йому на праві власності згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, але він за усною домовленістю надав автомобіль ОСОБА_3, тому всі подальші дії стосовно захисту прав та інтересів щодо відшкодування шкоди, довірив йому. Самостійних вимог, щодо предмету спору він не заявляє, позов підтримав, просив задовольнити.
Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх часткового задоволення, виходячи з наступного.
В судовому засіданні було встановлено, що 27.01.2016 року близько 09 год. 15 хв., біля буд. № 9/23 по вул. Танкопія у м. Харкові, відбулась дорожньо-транспортна пригода, учасниками якої були водій ОСОБА_4, який керував автомобілем марки «АЗЛК 2140», державний номерний знак НОМЕР_1, та водій ОСОБА_3, який керував автомобілем «Skoda Осtаvіа», державний номерний знак НОМЕР_2.
В результаті ДТП автомобілі пошкоджено та було завдано матеріальну шкоду.
Дані обставини встановлені повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, на адресу МТСБУ, постановою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30.09.2016 року.
Цією ж постановою ОСОБА_4, було визнано винним в скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП , провадження по справі закрито за закінченням строків накладання адміністративного стягнення.
Згідно з вимогами ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
У зв'язку з тим, що судовим рішенням встановлено, що ДТП скоєно з вини водія ОСОБА_4, який керував автомобілем «АЗЛК 2140», державний номерний знак НОМЕР_1, то даний факт не потребує доказуванню при розгляді даної цивільної справи.
Як вбачається з свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3, ОСОБА_5 є власником автомобіля марки «Skoda Осtаvіа», державний номерний знак НОМЕР_2.
Згідно ст. 1194 ЦК України - особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Частиною 1 ст. 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. (ч.2 ст. 1187 ЦК України)
При цьому, особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. (п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки»)
Згідно п.1 ч.1 ст.. 1188 ЦК України - шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Згідно постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», в п. 4 зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду.
Відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.
Пунктом 11 постанови передбачено, що за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред'явлена безпосередньо до винної особи, оскільки за змістом статті 1191 ЦК особа, яка відповідає за шкоду, завдану з вини іншої особи, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи, якщо за законом межі відповідальності останньої та особи, яка за неї відповідає, однакові.
Пунктом 13 постанови передбачено, що враховуючи, що відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну.
До таких осіб належить і особа, яка керувала транспортним засобом без доручення, але на підставі документів, визначених пунктом 2.1 Правил дорожнього руху України (посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб).
Пунктом 16 постанови передбачено, що при відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Згідно ст. 1192 ЦК України - з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.01.1995 р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Позивач не надав суду доказів, з чого саме виходив при визначенні суми відшкодування у розмірі 5000 гривень, яка ним заявлена.
Відповідно до п. 9 Постанови - розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
В частині відшкодування моральної шкоди, суд вважає, що позивачу були спричинені душевні хвилювання з приводу потрапляння в ДТП з вини відповідача, але як було встановлено в судовому засіданні фізичних страждань позивач не зазнав, автомобіль не є його власністю, а належить третій особі, тому суд приходить до висновку, що вимоги позивача завищені, оцінені ним суб'єктивно, у зв'язку з чим вважає за необхідним задовольнити їх на суму 1000 грн., виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.
Також позивач просив стягнути із відповідача по справі 1200 грн., витрати за проведення автотоварознавчого дослідження, але дані витрати не підлягають стягненню із відповіача, так як судом встановлено, що висновок № 0032/16 від 15.03.2016 року автотоварознавчого дослідження складено за заявою позивача ОСОБА_3, а не за ухвалою суду, ще до звернення останнього до суду з даним позовом. Статею 79 ЦПК України визначений перелік видів судових витрат, який є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає, тому відповідно до ст. 79 ЦПК України витрати позивача щодо проведення автотоварознавчого дослідження до судових витрат не відносяться.
Згідно ст.. 11 ЦПК України - суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд стороні, на користь якої ухвалено рішення, присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, таким чином із відповідача має бути стягнуто судовий збір в розмірі 640 грн..
Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач знайшли свого підтвердження під час судового засідання, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню.
На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 5, 8, 10, 11, 15, 57-60, 88, 208, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5 про стягнення збитку та відшкодування моральної шкоди, спричинених внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, адреса реєстрації: АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_2, адреса реєстрації: АДРЕСА_2, судовий збір у розмірі 640 гривень.
Відповідачем, який не приймав участі у розгляді справи, протягом десяти днів з дня отримання копії заочного рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення, відповідно до вимог ст.. 229 ЦПК України.
Заочне рішення може бути оскаржене іншими особами, які брали участь у розгляді справи до апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги. Іншими особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя І. В. Ульяніч