АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5201/17 Справа № 201/1380/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення збитків та судових витрат,

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2016 року позивач звернулась до суду із вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 09 січня 2008 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір №NKGDAW10340006, за умовами якого позивач отримала кредит в розмірі 16843,33 долари США для придбання автомобіля. В забезпечення вказаного кредитного договору між сторонами було укладено договір застави, предметом якого є автомобіль на придбання якого ОСОБА_2 отримала кредитні кошти в ПАТ КБ «ПриватБанк». В лютому 2010 року, внаслідок фінансових проблем позивача, з метою погашення заборгованості за кредитним договором №NKGDAW10340006 позивач в добровільному порядку передала ПАТ КБ «ПриватБанк» предмет застави, транспортний засіб, для його реалізації банком на підставі довіреності від імені ОСОБА_2 Таким чином, автомобіль позивача було продано за 4931,34 долар США, що в еквіваленті складає 122538,65 грн. Вказану суму ОСОБА_2 вважає своїми власними збитками, оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк», окрім реалізації автомобіля боржника, в судовому порядку реалізував своє право на стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором №NKGDAW10340006 від 09 січня 2008 року.

У звязку з чим, ОСОБА_2 просила суд стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на її користь збитки в розмірі 122538,65 грн., заподіяні неналежним виконанням зобовязання.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що 09 січня 2008 року між ОСОБА_2 та відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір №NKGDAW10340006, за умовами якого ОСОБА_2 отримала кошти в розмірі 16843,33 доларів США зі сплатою обумовлених річних % за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом строком до 08 січня 2015 року з метою придбання автомобіля.

В забезпечення виконання умов вищевказаного договору, 09 січня 2008 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладений договір застави рухомого майна, за умовами якого в забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором позивач надала в заставу автомобіль марки ЗАЗ TF55Y0, 2007 року випуску, кузов Y6DTF55Y070001054, об'єм двигуна 1.5, державний номер НОМЕР_1.

Відповідно до ч. 2 ст. 589 ЦК України за рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

В лютому 2010 року у ОСОБА_2 виникли фінансові труднощі, утворилася заборгованість по сплаті кредиту і сторони домовилися про те, що позивачка передає банку свій автомобіль для реалізації його ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою погашення заборгованості позивача.

Згідно меморіального валютного ордеру від 20 січня 2011 року, автомобіль марки ЗАЗ TF55Y0, 2007 року випуску, кузов Y6DTF55Y070001054, об'єм двигуна 1.5, державний номер НОМЕР_1 було реалізовано за 4931,34 долар США і в цей же день вказані кошти було спрямовано на погашення заборгованості за кредитним договором №NKGDAW10340006 від 09 січня 2008 року.

Однак, вказаного розміру коштів на повне погашення заборгованості не вистачило, у звязку з чим в січні 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва із позовними вимогами до ОСОБА_2 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України та п. 2.3.3 умов кредитного договору, позикодавець має право вимагати дострокового повернення усієї частини кредитних коштів та відсотків, що залишилися у разі прострочення позичальником повернення чергової частини позики, та пені.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 грудня 2012 року, яке ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 25 березня 2014 року залишено без змін, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» було задоволено та стягнуто всю суму заборгованості з ОСОБА_2 за кредитним договором №NKGDAW10340006 від 09 січня 2008 року.

Водночас, відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції керувався положеннями Цивільного кодексу України та виходив із того, що позивачем не було надано доказів того що їй неправомірними, злочинними діями відповідача, повязаними з неналежним виконанням взятих на себе обовязків було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями ПАТ КБ «ПриватБанк» і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, зокрема, на те, що приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд не врахував довіреність від 20 серпня 2010 року, посвідчену приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстровану в реєстрі за №2117, згідно якої вбачається укладення між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» договору доручення і як наслідок виникнення між сторонами зобовязальних правовідносин, які були порушені банком шляхом відмови ОСОБА_2 у поверненні коштів, отриманих від реалізації автомобіля марки ЗАЗ TF55Y0, 2007 року випуску, кузов Y6DTF55Y070001054, об'єм двигуна 1.5, державний номер НОМЕР_1.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, оскільки автомобіль марки ЗАЗ TF55Y0, 2007 року випуску, кузов Y6DTF55Y070001054, об'єм двигуна 1.5, державний номер НОМЕР_1 є предметом застави за договором від 09 січня 2008 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 в забезпечення виконання зобовязань останньої за кредитним договором №NKGDAW10340006 від 09 січня 2008 року і був реалізований представниками банку на підставі довіреності від 20 серпня 2010 року з метою погашення саме заборгованості у відповідності до умов вищевказаних договорів, а не з метою повернення цих коштів ОСОБА_2

Окрім цього, сума в розмірі 122538,65 грн., що еквівалентно 4931,34 долар США та яку просить стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» позивач, не може вважатися в розумінні вимог цивільного законодавства збитками, так як не є втратами особи у звязку зі знищенням або пошкодженням речі чи витратами, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення 122538,65 грн. як збитків не ґрунтуються на вимогах закону, тож не можуть бути задоволені.

А тому, виходячи із вищевикладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

ОСОБА_4