У х в а л а

іменем україни

06 грудня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Євтушенко О.І.,

суддів: Євграфової Є.П., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» на рішення Апеляційного суду м. Києва від 13 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому просив поновити його на роботі на посаді водія публічного акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» (далі - ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень», банк) та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 23 483 грн 79 коп. та моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилався на те, що його було звільнено з посади водія відділу забезпечення діяльності банку Управління по роботі з персоналом та забезпечення діяльності банку з 14 січня 2015 року у зв'язку з скороченням вказаної посади відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. В попередженні про його звільнення було зазначено, що вакантних посад, на які його можливо було б перевести за своєю професією та спеціальністю у банку не було, проте після попередження його про звільнення та до дати безпосереднього звільнення водієм на роботу в банку було прийнято ОСОБА_4, який раніше не перебував в штаті банку і якому був переданий автомобіль, яким керував позивач до скорочення.

Посилаючись на те, що такими діями відповідач порушив законодавство про працю при звільненні його з роботи за скороченням штату, а також вказавши, що незаконними діями відповідача йому було завдано і моральну шкоду, яку він оцінює в 5 000 грн, ОСОБА_3 просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 березня

2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 13 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 березня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді водія ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» з 14 січня 2015 року.

Стягнуто з ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 88 957 грн 50 коп. та моральну шкоду у розмірі 1 000 грн 00 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень», посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що при звільненні ОСОБА_3 з посади водія відділу забезпечення діяльності банку Управління по роботі з персоналом та забезпечення діяльності банку за п. 1 ст. 40 КЗпП України відповідачем була дотримана процедура звільнення, передбачена ст. 49-2 КЗпП України, у зв'язку із чим дійшов висновку про те, що права позивача не порушені.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що відповідачем не було виконано вимоги ст. 49-2 КЗпП України, оскільки не було запропоновано позивачу вакантної на момент його звільнення посади в межах однорідних професій і посад, яку займав позивач, у зв'язку із чим дійшов висновку, що звільнення ОСОБА_3 проведено з порушеннями норм трудового законодавства.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалено із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на таке.

Судами встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до наказу від 01 серпня 2013 року № 238-ос ОСОБА_3 з 01 серпня 2013 року було прийнято на посаду водія відділу забезпечення діяльності банку Управління по роботі з персоналом та забезпечення діяльності банку з посадовим окладом 5100 грн.

Відповідно до наказу ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» № 471-ос від 14 листопада 2014 року було скорочено штат працівників банку, виключивши 14 листопада 2014 року зі штату ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» посаду водія відділу забезпечення діяльності банку Управління по роботі з персоналом та забезпечення діяльності банку з посадовим окладом 5100 грн. Наказано начальнику відділу організації кадрової роботи Кравченко С.В. підготувати попередження про наступне звільнення і повідомити ОСОБА_3, водія відділу забезпечення діяльності банку Управління по роботі з персоналом та забезпечення діяльності банку, про наступне вивільнення його із займаної посади у зв'язку зі скороченням штату працівників ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» у строки та порядку, установленому чинним законодавством України; підготувати наказ про звільнення ОСОБА_3 у строки, встановлені чинним законодавством.

14 листопада 2014 року ОСОБА_3 був попереджений про наступне звільнення та ознайомлений з наказом № 471-ос від 14 листопада 2014 року, що підтверджується копією попередження, з якого вбачається, що у зв'язку зі скороченням посади водія відділу забезпечення діяльності банку Управління по роботі з персоналом та забезпечення діяльності банку позивач підлягає звільненню згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України. Датою звільнення ОСОБА_3 є 14 січня 2015 року. Також зазначено., що вакантних посад, на які позивач міг би претендувати за його професією чи спеціальністю, у банку немає. Вакантні посади за іншими професіями чи спеціальностями також відсутні.

Наказом від 14 січня 2015 року №9 9-ос ОСОБА_3 був звільнений з посади водія відділу забезпечення діяльності банку Управління по роботі з персоналом та забезпечення діяльності банку з 14 січня 2015 року, у зв'язку зі скороченням штату працівників, згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Обґрунтовуючи позов ОСОБА_3 посилався на те, що відповідач порушив законодавство про працю при звільненні його з роботи за скороченням штату, а також вказавши, що незаконними діями відповідача йому було завдано і моральну шкоду, яку він оцінює в 5 000 грн.

Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно із частинами першою та третьою статті492 цього Кодексу про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника на іншому підприємстві чи після розірвання з працівником трудового договору відповідно до вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України не є обов'язком роботодавця.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права на підставі положень ст. 360-7 ЦПК України.

Разом з тим, із наказу голови Правління ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» Байрака В.М. від 13 листопада 2014 року № 496-ос про прийняття на роботу вбачається, що на посаду водія відділу забезпечення діяльності банку Управління по роботі з персоналом та забезпечення діяльності банку з 13 листопада 2014 року було прийнято з випробувальним терміном ОСОБА_4 з посадовим окладом 5100 грн (а. с. 44).

Таким чином ОСОБА_4 було прийнято на роботу в той час, як вже вирішувалось питання щодо скорочення штату працівників, у зв'язку із чим апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки ОСОБА_4 було прийнято на роботу з випробувальним терміном, то саме його посада водія підлягала скороченню, а тому звільненню підлягав ОСОБА_4, а не ОСОБА_3

При цьому апеляційним судом вмотивовано відхилено доводи відповідача про те, що ОСОБА_4 має двох неповнолітніх дітей та його дружина не працює, оскільки вказані обставини не надавали йому переваги перед ОСОБА_3 в залишенні на роботі, так як він перебував на випробувальному терміні, тобто не був прийнятий на постійну роботу.

Крім того судом враховано, на виконання вимог ст.49-2 КЗпП УкраїниПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» не було запропоновано ОСОБА_3 переведення в межах однорідних професій і посад на іншу вакантну посаду в банку, яка відповідала його кваліфікаційному рівню, його освіті та досвіду роботи, натомість його було повідомлено, що вакантні посади, на які він міг би бути переведений за своєю професією та спеціальністю. в ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» відсутні.

Отже відповідачем не було виконано вимоги ст. 49-2 КЗпП України, так як не було запропоновано позивачу вакантної на момент його звільнення у ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» посади, в межах однорідних професій і посад, яку займав позивач, оскільки станом на 13 листопада 2014 року у ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» існувало чотири посади водія у відділі забезпечення діяльності банку, одну з яких з 13 листопада 2014 року обіймав з випробувальним терміном ОСОБА_4 (а. с. 160).

Згідно ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір; при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП Українипри винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Отже, вказана норма матеріального права визначає обов'язок суду ухвалити рішення про стягнення працівникові, який поновлюється судом на роботі, середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками апеляційного суду, що ОСОБА_3 був звільнений із займаної ним посади з порушенням вимог законодавства про працю, а тому наявні правові підстави для задоволення позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вирішуючи питання щодо розміру стягнення з відповідача моральної шкоди, апеляційний суд виходив з вимог розумності та справедливості, дійшовши обґрунтованого висновку, що моральна шкода підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 1000 грн.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновком суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» відхилити.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 13 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.І. Євтушенко

Судді: Є.П. Євграфова

Л.М. Мазур

Т.О. Писана

О.В. Попович