АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Ратнікової В.М., Пікуль А.А.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 за договором - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 вересня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2013 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 09.03.2006 року у розмірі 28 290,12 грн. та судові витрати.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що 09 березня 2006 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та громадянином України ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № б/н від 09.03.2006 року відповідно до якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 4 000, 00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 48,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном проведення, що відповідає строку дії картки. Відповідач зобов'язався повернути позивачу суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом згідно умов договору, та виконувати всі інші зобов'язання в порядку та строки, визначені договором. Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки.

Свої зобов'язання позивач виконав в повному обсязі, а відповідач ОСОБА_1 свої зобов'язання належним чином не виконував, в результаті чого утворилась заборгованість станом на 19.09.2013 року у розмірі 28 290 гривень 12 копійок, що складається з заборгованості за кредитом - 3 980 гривень 20 копійок, заборгованість по процентам за користування кредитними коштами - 22 486 гривень 58 копійок, штраф (фіксована частина) - 500 гривень 00 копійок, штраф (процентна складова) - 1 323гривень 34 копійок.

Справа № 753/11421/13-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/11547/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Леонтюк Л.К.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19 вересня 2017 року позов задоволено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1, через свого представника, подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, неповне з'ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог .

В обґрунтування заявлених вимог апелянт посилається на те, що суд першої інстанції незаконно стягнув заборгованість з нього, оскільки позивач звернувся до суду 19 листопада 2013 року, тобто через чотири з половиною роки після закінчення строку позовної давності за основним зобов'язанням та через шість з половиною років після закінчення строку позовної давності для заявления вимог про стягнення штрафних санкцій, нарахувавши при цьому відсотки за користування кредитом за весь час - до дати підписання позовної заяви.

Апелянт зазначає, що ним та його представником було заявлено про застосування строку позовної давності, однак судом першої інстанції до спірних правовідносин не було застосовано закон, який підлягав застосуванню, а саме ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України.

Представник апелянта в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про день, час та місце апеляційного розгляду. Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу, на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України, у відсутності не з'явившихся осіб.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом встановлено, що 09.03.2006 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 було укладено договір № б/н від 09.03.2006 року про відкриття картрахунку та обслуговування платіжної картки.

Позивач свої зобов'язання за кредитним договором № б/н від 09.03.2006 року перед відповідачем виконав в повному обсязі, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Встановлено, що у передбачені строки відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, а тому утворилась заборгованість у розмірі 28 290 гривень 12 копійок.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що банк виконав свої обов'язки перед боржником належним чином, а відповідач в свою чергу не виконує взятих на себе зобов'язань, у результаті чого виникла заявлена заборгованість.

Колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає, оскільки суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню.

Так, в судовому засіданні відповідач та його представник заявляли про застосування строку позовної давності до вимог банку.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 19.03.2014 р. у справі № 6-14цс14, відповідно до Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливу останнього дня місяця дії картки, а не закінченням строку дії договору.

В розділі 2, пункті 3 договору між сторонами визначено, що строк дії карти зазначений на лицьовій стороні карти (місяць та рік). Карта дійсна до останнього календарного дня зазначеного місяця та з цієї дати закінчується строк дії картки.

По закінченню строку дії картки банк перевипускає клієнту картку з новим строком дії (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії), якщо не надійшла письмова заява клієнта про закриття карткового рахунку.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач надав відповідачу картку 09.03.2006р. із строком дії у 12 місяців, тобто до березня 2007 року.

Доказів того, що банком перевипускалася вказана картка та видавалася відповідачу з новим строком дії позивачем надано не було.

Згідно з ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. встановлено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В ч.1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи викладене, перебіг строку позовної давності до даних правовідносин почав свій відлік у березні 2007 року, та до основного зобов'язання закінчився у березні 2010 року, а позивач звернувся до суду з позовом тільки у листопаді 2013 року, тобто після спливу строку позовної давності.

Судом першої інстанції не було в'язко до уваги викладеного, що призвело до ухвалення помилкового рішення про задоволення позову.

В абз.2 п.31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи).

Таким чином, банк пропустив строк позовної давності для захисту своїх порушених прав відповідачем, відповідач заявив про застосування строків давності, а тому, керуючись вимогами ч.4 ст.267 ЦК України, у задоволенні позову слід відмовити.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 вересня 2017 року скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 вересня 2017 року задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 вересня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати.

У задоволенні позовної заяви Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді