Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючої судді - Шеремет А.М.,

суддів: Ковальчук Н.М., Хилевича С.В.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 21 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором та за порушення зобовязання,-

в с т а н о в и л а :

19 серпня 2016 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором та за порушення зобовязання.

Заочним рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 21 листопада 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 18 102 грн. авансу, переданого на придбання автомобіля, суму інфляції за період з 1 листопада 2014 року по 31 липня 2016 року в розмірі 10 430 грн. 37 коп., а також 3 відсотки річних від простроченої суми за цей же період в розмірі 973 грн. 84 коп., а всього 29 506 грн. 21 коп.

У задоволенні вимоги ОСОБА_2 про стягнення на його користь з ОСОБА_1 3 145 грн. витрат, повязаних з виготовленням паспорта для виїзду за кордон та за виготовлення візи відмовлено, за безпідставністю заявленої вимоги.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій доводить про незаконність та необґрунтованість вказаного рішення суду через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що судом не встановлено суті правовідносин, які виникли між сторонами, в розписці не зазначено, які дії відповідач зобовязувався вчинити, отримавши грошові кошти, до якого строку, тобто із самої розписки не можливо встановити права та обовязки сторін, що спростовує висновок суду щодо досягнення сторонами домовленості про всі істотні умови договору, оскільки за вищезазначеною розпискою він зобовязувався лише завести кошти як завдаток.

Позивачем не надано жодних доказів, що він предявив ОСОБА_1 вимогу про повернення коштів, наданих як аванс чи завдаток, тобто нарахування 3% річних та інфляційних є безпідставним, крім того, індекс інфляції розраховується в національній валюті, завдаток був отриманий в розмірі 600 дол. США.

Просить заочне рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 21 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В запереченні на позовну заяву, ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, беручи до уваги пояснення учасників процесу, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 06 жовтня 2014 року отримав, згідно розписки, від ОСОБА_2 600 доларів США та 3 000 грн. як завдаток на придбання авто із закордону (а.с. 11).

Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Тобто внесення завдатку як способу виконання зобовязання може мати місце лише у випадку наявності зобовязання, яке б мало випливати із договору, укладеного між сторонами.

Оскільки, договір купівлі-продажу в установленому законом порядку між сторонами укладено не було, то передані ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 600 дол. США та 3000 грн. є авансом, а отже підлягають поверненню особі, яка їх сплатила, незалежно від того з вини якої сторони не відбулось укладення договору.

Ухвалюючи рішення в частині стягнення інфляційних втрати та 3 % річних від простроченої суми, суд виходив із того, що відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України стягнення трьох відсотків річних та суми авансу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення зобов'язання не є фінансовою (економічною) санкцією, а є способом захисту майнового права та інтересу позивача, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна з огляду на таке.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом вказаної норми вимога про сплату боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми застосовується, як санкція, лише за прострочення грошового зобов'язання.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення 3 % річних, суд касаційної інстанції не звернув уваги, що статтею 625 ЦК України передбачено можливість стягнення 3 % річних за прострочення саме грошового зобов'язання.

Разом із тим, стягнення з відповідача суми авансу не є наслідком порушення ним грошового зобов'язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

За своєю суттю обов'язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні статті 625 ЦК України.

На суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 ЦК України від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Отже, суд першої інстанції дійшов до неправильного висновку, застосувавши до спірних правовідносин положення частини 2 статті 625 ЦК України та стягнувши з відповідача 3 % річних, оскільки повернення суми попередньої оплати є поверненням суми авансу (а не грошовим зобов'язанням), на який можуть нараховуватися лише проценти, передбачені статтею 536 ЦК України.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині стягнення інфляційних втрат та 3 % річних підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 21 листопада 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_1 інфляційних втрат в сумі 10430 (десять тисяч чотириста тридцять) грн. 37 коп. та 3 % річних в сумі 973 (девятсот сімдесят три) грн. 84 коп. скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 в цій частині відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча

Судді :