Справа № 136/991/17 Провадження № 22-ц/772/2717/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 27 Доповідач Береговий О. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого судді Берегового О.Ю.,

суддів Денишенко Т.О., Сопруна В.В.,

за участі секретаря Торбасюк О.І., представника позивача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку Приватбанк до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором , за апеляційною скаргою представника публічного акціонерного товариства комерційного банку Приватбанк ОСОБА_4 на заочне рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 12 вересня 2017 року ,

встановила:

ПАТ КБ Приватбанк звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 14 травня 2013 року відповідач отримала кредит у розмірі 1800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Власник картки зобовязаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту, згідно п. 1.1.2.7 Умов та правил надання банківських послуг.

Відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобовязань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. +5 % від суми позову.

Відповідач в порушення зазначених умов договору зобовязання за вказаним договором не виконав. Станом на 31 травня 2017 року прострочена заборгованість склала 13384,34 гривень, з яких:

- 1796,85 гривень заборгованість за кредитом;

- 10473,95 гривень заборгованість по відсоткам за користування кредитом;

а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг:

-500 гривень штраф (фіксована частина);

-613,54 гривень штраф (процентна складова).

Зважаючи на викладене, ПАТ КБ Приватбанк просило стягнути з ОСОБА_3 на його користь зазначену заборгованість за кредитним договором № б/н від 14 травня 2013 року.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 12 вересня 2017 року позов публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" () заборгованість за договором №б/н від 14.05.2013 року станом на 31.05.2017 року в розмірі 3 097 (три тисячі дев'яносто сім) грн. 87 коп., з них: 1 796,85 грн. - заборгованість за кредитом, 1 301,02 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду в частині відмови в задоволенні позову, ПАТ КБ Приватбанк подало апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просило оскаржуване рішення в цій частині скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 12 вересня 2017 року в частині задоволення позову сторонами не оскаржується, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" апеляційним судом не перевіряється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності, тощо), що мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Умовами обґрунтованості є повне і всебічне з'ясування обставин, що мають значення для справи, доведеність тих обставин, які суд вважає встановленими, відповідність висновків суду обставинам справи.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не відповідає цим вимогам.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідно до укладеного договору № б/н від 14 травня 2013 року відповідач отримала кредит у розмірі 1800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

ОСОБА_3 умови кредитного договору не виконав, кредитні кошти не повернув, у звязку з чим допустив утворення заборгованості, яка станом на 31 травня 2017 року за розрахунками банку становить 13384,34 гривень та складається з: 1796,85 гривень заборгованість за кредитом; 10473,95 гривень заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 500 гривень штраф (фіксована частина); 613,54 гривень штраф (процентна складова).

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача штрафів, виходив з того, що відсутні докази, які б підтверджували письмове погодження позичальником взяття на себе зобовязань зі сплати неустойки (пеня, штраф). Зменшуючи заборгованості по процентам, суд, виходячи з положень ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України вважав п. 1.1.3.2.3 Умов та Правил нікчемним, оскільки зміна банком розміру процентної ставки за користування кредитним договором була зроблена в односторонньому порядку.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками з огляду на наступне.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно із частиною першою статті 1054 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

В матеріалах справи міститься анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» підписана ОСОБА_3 (а.с.8).

Підписавши зазначену анкету-заяву відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами (Правилами) надання банківських послуг та Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Беручи до уваги, що між сторонами фактично укладено кредитний договір з дотриманням письмової форми (ст. 1055 ЦК України), при укладені договору сторони виходили з вимог ч. 1 ст. 634 ЦК України (договір приєднання), зміст правочину зафіксований в одному документі і підписаний сторонами (ст. 207 ЦК України), договором є домовленість двох сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 ЦК України), зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України), договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ст. 638 ЦК України), при цьому відповідач письмово підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява позичальника разом з Памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ним і Банком Договір надання банківських послуг, що підтверджується підписом відповідача на заяві, відсутні правові підстави для ствердження у даному випадку про не укладення правочину між Банком та відповідачем.

Разом з тим, укладений між сторонами договір у встановленому законом порядку не розірвано і не визнано недійсним, зокрема з підстав не ознайомлення позичальника з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банку, які згідно заяви надавались їй для ознайомлення у письмовому вигляді, а також, що позивач не попереджав її письмово про те, що вказані Умови та Правила розміщені на офіційному сайті Приватбанку і позичальник зобовязувався їх виконувати, а також регулярно знайомитись з їхніми змінами на сайті.

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову в оскаржуваній частині щодо стягнення штрафу.

Висновки суду першої інстанції щодо відсутності доказів, які б підтверджували письмове погодження позичальником взяття на себе зобовязань зі сплати неустойки в разі порушення зобовязання з повернення кредиту із посиланням на правову позицію Верховного Суду України у справі №6-2320цс16 від 22 березня 2017 року не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вона стосувалась доказів підписання Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, які разом складають між сторонами кредитно-заставний договір.

Згідно п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобовязань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. +5 % від суми позову.

У частинах 1,2 ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

З позовної заяви вбачається, що позивач ставив питання про стягнення з відповідача, крім іншого і штрафів, а саме 500,00 грн. фіксована частина, 613,54 грн. процентна складова.

Однак, з огляду на те, що ст. 549 ЦК України не передбачено встановлення штрафу в твердій грошовій сумі, позовні вимоги в частині стягнення 500,00 грн. штрафу (фіксована частина) задоволенню не підлягають.

Згідно із ч.ч. 1-2, 4 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором.

З розяснень, даних пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в абз. третьому п. 28 своєї постанови від 30.03.2012 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", вбачається, що при вирішенні питання про правомірність підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентною ставкою суди повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641-642 ЦК України або в порядку, визначеному частиною 6 статті 1056-1 ЦК України.

Згідно із п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг банк має право змінювати тарифи (куди включено і винагороду банку), а також інші умови обслуговування рахунків. При цьому банк, за винятком випадків зміни розміру наданого кредитного ліміту, зобов'язаний не менш як за сім днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема, у виписці по картковому рахунку. Якщо протягом семи днів банк не отримав повідомлення від клієнта про незгоду із змінами, то вважається, що клієнт приймає нові умови.

Пунктом 1.1.6 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що банк повідомляє клієнтів про внесення змін шляхом розміщення інформації на офіційному сайті банка та у відділеннях банку.

Згідно пункту 1.1.6.2.4 Умов та правил надання банківських послуг зміни, внесені в Умови та правила діють з моменту їх публікації на сайті, але не пізніше підтвердження змін діями клієнта по користуванню послугами банку.

Факти повідомлення позичальника про збільшення процентної ставки стверджуються випискою з рахунку наданою позивачем. (а.с. 107-112).

Згідно розрахунку заборгованості по кредитному договору № б/н від 14 травня 2013 року укладеному між відповідачем та позивачем заборгованість останнього по процентах складає 10473,95 грн., які і підлягають стягненню з нього на користь позивача.

За змістом ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобовязання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Наявність вини позичальника, який одержав кредитні кошти за договором та не довів, що вжив усіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобовязань за цим договором згідно зі ст. 614 ЦК України, є підставою для покладення на нього цивільно-правової відповідальності за невиконання взятих на себе зобовязань.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 листопада 2012 року у справі № 6-122цс12, яка згідно із абз. 2 ч. 1 ст. 360 (7) ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Приходячи до висновку про часткову обґрунтованість позову ПАТ КБ "Приватбанк" у оскаржуваній частині, колегія суддів також ураховує право позивача на звернення до суду у разі порушення позичальником зобовязання за укладеним кредитним договором, наявність заборгованості по погашенню кредиту, сплаті відсотків і штрафу та відсутність спростування відповідача з цього приводу.

Підлягають також стягненню з відповідача на користь банку судові витрати у справі відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України та ЗУ Про судовий збір з урахуванням таких понесених ним витрат у судах першої і апеляційної інстанцій пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку Приватбанк задовольнити частково.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 12 вересня 2017 року в частині відмови в задоволенні позову та стягнення судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" () 613,54 грн. штрафу (процентна складова), а також 1 536 грн. судового збору за подання позовної заяви пропорційно задоволеним вимогам.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 12 вересня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" заборгованості по процентам за користування кредитом змінити, збільшивши їх розмір з 1301,02 грн. до 10473,95 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" 1672 грн. у відшкодування сплаченого судового збору за подання до суду апеляційної скарги пропорційно задоволеним вимогам.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підпис/ /підпис/

Згідно з оригіналом: ОСОБА_5