Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/4798/17
Р І Ш Е Н Н Я

13 листопада 2017 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого-судді Демчика Р.В.

при секретарі Бузун Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Свій позов обґрунтовує тим, що рішенням апеляційного суду Черкаської області від 23 жовтня 2006 року його позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на його користь 40400 грн. боргу, а також 1200 грн. відсотків за прострочення погашення боргу та 400 грн. судових витрат по справі.

Вказане рішення до цього часу перебуває на примусовому виконанні у Соснівському відділі ДВС, згідно виконавчого листа №2-1475 виданого 24 жовтня 2006 року Придніпровським районним судом м.Черкаси.

Разом з тим, з часу ухвалення рішення апеляційним судом Черкаської області від 23 жовтня 2006 року, відповідач по справі ОСОБА_2 свої боргові зобовязання не виконав.

Вважає, що боржник ОСОБА_2 мав значні кошти і майно достатні для своєчасного виконання судового рішення в порядку та в спосіб зазначений у Законі України «Про виконавче провадження». Однак, не дивлячись на вказане, рішення суду відповідачем в примусовому порядку до сьогодні не виконане, сума боргу з ОСОБА_2 до сьогодні не стягнута.

Наявність судового рішення, про стягнення боргу за договором позики, яке не виконане боржником ОСОБА_2 не припиняє правовідносин між сторонами у зобовязанні, та не позбавляє позичальника права на отримання суми боргу.

Тривале невиконання судового рішення ОСОБА_2 завдало йому матеріальних збитків, які полягають у наступному.

Надавши ОСОБА_2 позику в сумі 8000 доларів США, яка на час розгляду справи була перерахована у гривні із розрахунку 5 грн.05 коп. за 1 долар США, та у випадку отримання відшкодування позики у гривні по більш низькому курсу, він повинен зазнати додаткових витрат для відновлення свого початкового стану, права власності на іноземну валюту.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобовязані визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Отже, положення чинного законодавства не містять заборони на визначення грошового еквіваленту зобовязань в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобовязання у випадку зміни курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Зважаючи на те, що ОСОБА_2 не виконав вказане вище рішення апеляційного суду Черкаської області, і на даний час курс долара виріс та за курсом НБУ становить 26 грн. 15 коп. за 1 долар США станом на 12 червня 2017 року, тому з врахуванням зміни офіційного курсу долара СІНА сума заборгованості за отриманою ОСОБА_2 позикою в гривневому еквіваленті на цю дату збільшилась.

Зокрема, згідно рішення апеляційного суду Черкаської області від 23 жовтня 2006 року сума боргу за позикою становила 8000 доларів США, що еквівалентно згідно курсу НБУ 5 грн. 05 коп. за 1 долар США станом на 5 червня 2006 року - 40400 грн.

Станом на 12 червня 2017 року еквівалент суми боргу за позикою 8000 доларів США (згідно курсу НБУ 26 грн. 15 коп. за 1 долар США становить 209200 грн.

Відповідач частково повернув йому визначену судом позику в гривнях, 4000 грн. 6 листопада 2014 року та 4000 грн. 18 листопада 2016 року.

Таким чином, відповідно до положень чинного законодавства та перерахунку грошового зобовязання, в звязку зі зміною курсу долара по відношенню до гривні, стягненню з відповідача підлягає різниця між еквівалентами суми боргу за позикою згідно офіційних курсів НБУ гривні до долара СІНА станом на 23 жовтня 2006 року та 12 червня 2017 року, з урахуванням часткового погашення боргу відповідачем (209200 грн. - 32400 грн.) в сумі 176800 грн..

Вважає, що ОСОБА_2 за положеннями ст.536 та ч.1ст.1048 ЦК України зобовязаний сплатити йому проценти від суми позики за ввесь час користування грошовими коштами, в розмірі облікової ставки НБУ України, сума яких станом на 12 червня 2017 року складає 11 584,19 долари США., що є еквівалентом 302926 грн. 57 коп.

Частиною 1 ст. 1050 ЦК України визначено, що в тому разі, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України незалежно від сплати позикодавцеві процентів, належних йому відповідно до ч. 1ст. 1048 ЦК України.

А тому, ОСОБА_2 зобовязаний сплатити йому 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення, прочинаючи від 5 червня 2005 року (дата заяви про збільшення суми позову по цивільній справі Придніпровського районного суду м.Черкаси №2- 1475/2006 року).

Станом на 12 червня 2017 року розмір таких процентів складає 2621,59 доларів США, що є еквівалентом 68554 грн. 58 коп.

Крім того, вважає що йому завдано моральної шкоди, яка полягає у тому, що внаслідок невиконання ОСОБА_2 боргового зобовязання він змушений був неодноразово звертатися до суду для відновлення свого порушеного права. Для свого захисту та повернення йому боргу він змушений був додатково прикладати зусилля, змінювати для себе звичайний спосіб свого життя. В звязку з протиправними діями ОСОБА_2 він зазнав душевних і як внаслідок тяжких фізичних страждань.

Наслідком протиправних дій ОСОБА_2 стало його перебування у листопаді 2006 року на стаціонарному лікуванні в інфарктному відділенні 3-і міської лікарні з діагнозом інфаркт міокарда з аневризмою.

Внаслідок тяжкого захворювання серця в лютому 2007 року Черкаська МСЕК визнала його непрацездатним і інвалідом II групи довічно.

У наслідок протиправних дій ОСОБА_2 він отримав значне ушкодження здоровя, що привело до погіршення його здібностей та потребує постійного лікування, а також хірургічного втручання.

В звязку з цим, вважає, що ОСОБА_2 повинен відшкодувати йому моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 100 000 грн.

Просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики в розмірі 176800 грн., що складається із суми, що обрахована як різниця встановленого НБУ офіційного курсу гривні до долара США станом на 23 жовтня 2006 року та станом на 12 червня 2017 року, процентів в сумі 302926 грн. 57 коп., 3% річних в сумі 68554 грн. 58 коп., 100000 грн. моральної шкоди. та судові витрати.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити повністю.

В судовому засіданні відповідач та його представник проти задоволення позову заперечували, посилаючись на те, що рішення апеляційного суду Черкаської області від 23 жовтня 2006 року, яким з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто 40400 грн. боргу, 1200 грн. відсотків за прострочення погашення боргу та 400 грн. судових витрат не є грошовим зобовязанням, внаслідок прострочення виконання якого може застосовуватися ч.2 ст. 625 ЦК України. Правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень врегульовані Законом України «Про виконавче провадження». Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли у звязку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобовязання (ст. 625 ЦК України). Вимога про стягнення 3% річних може бути предявлена лише на момент існування боргу. Станом на момент звернення з позовом до суду будь якого боргу у відповідача перед позивачем не існувало. Крім того вважають, що позивачем пропущено строк позовної давності

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Як передбачено ст. 3 ЦПК України, ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК). Способи захисту визначені ст. 16 ЦК.

Відповідно до положень ст.ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В судовому засіданні встановлено наступне.

Як вбачається з розписки від 24 січня 2004 року, ОСОБА_2 взяв в борг у ОСОБА_1 8000 доларів США, які зобовязався повернути 31 травня 2005 року.

Відповідно до вимог статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 23 жовтня 2006 року частково задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 40400 грн. боргу, 1200 грн. відсотків за прострочення погашення боргу та 400 грн. судових витрат. В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Вказаним рішенням встановлено, що ОСОБА_1 4 липня 2005 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. В позовній заяві вказував, що 24 січня 2004 року позичив відповідачу 8000 доларів США, про що останній видав йому розписку і зобовязався повернути борг 31 травня 2005 року, однак в зазначений термін гроші не повернув.

У позовній заяві від 5 червня 2006 року ОСОБА_1 доповнив свої вимоги і просив суд стягнути з відповідача на його корпить 3% річних за прострочення виконання зобовязання, що складає 1200 грн., 5 тис. грн. на відшкодування моральної шкоди та судові витрати по справі.

Справа двічі розглядалась судами. Останнім рішенням Придніпровського районного суду від 11 серпня 2006 року в задоволенні позову відмовлено.

Колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду повинно бути скасовано і по справі ухвалено нове рішення про часткове задоволення вимог ОСОБА_1 До задоволення підлягають вимоги позивача про стягнення суми боргу у розмірі 40400 грн., виходячи з курсу долара США до гривні на час розгляду справи ( 5 грн. 05 коп. за 1 долар США) та з розрахунку 8000 доларів США х 5 грн. 05 коп., та про стягнення 1200 грн. відсотків за прострочення сплати боргу відповідно до вимог ст. 625 ЦК України.

В задоволенні позову про стягнення моральної шкоди слід відмовити, оскільки між сторонами існували договірні стосунки і виплата моральної шкоди в разі прострочення сплати боргу договором передбачена не була.

Отже, рішенням апеляційного суду Черкаської області від 23 жовтня 2006 року вирішений по суті спір між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, щодо повернення останнім позики в сумі 8000 доларів США, та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг у розмірі 40400 грн., виходячи з курсу долара США до гривні на час розгляду справи ( 5 грн. 05 коп. за 1 долар США) та з розрахунку 8000 доларів США х 5 грн. 05 коп., 1200 грн. відсотків за прострочення сплати боргу відповідно до вимог ст. 625 ЦК України та судовий збір.

Також суд враховує, що офіційний курс гривні до іноземних валют в різні періоди часу може змінюватися (зростати або падати), однак дана обставина не дає підстав стороні у зобовязанні, спір щодо якого вже вирішений судом, предявляти після цього до іншої сторони додаткові вимоги про стягнення курсової різниці. Крім того ризики за договором несуть обидві сторони, і не можливо покладати відповідальність за коливання курсу долару США лише на відповідача. При тому, що позивач добровільно надав позику відповідачу, і в свою чергу також розумів подальші ризики.

Крім того, після набрання рішенням суду (яке є актом правосуддя, що остаточно вирішує спір з заявлених підстав) законної сили, правовідносини сторін зі сфери вирішення спору переносяться у виконавчу сферу. Якщо відповідач добровільно не виконує судове рішення, ЦПК України та Законом України «Про виконавче провадження» передбачено заходи примусового його виконання.

У звязку з цим суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь заборгованості за договором позики в розмірі 176800 грн., що складається із суми, що обрахована як різниця встановленого НБУ офіційного курсу гривні до долара США станом на 23 жовтня 2006 року та станом на 12 червня 2017 року.

Не може бути задоволена й вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь процентів від суми позики за ввесь час користування грошовими коштами, в розмірі облікової ставки НБУ України, сума яких станом на 12 червня 2017 року складає 11 584,19 долари США., що є еквівалентом 302926 грн. 57 коп., виходячи з наступного.

Так, звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач вказував на те, що незважаючи на рішення апеляційного суду Черкаської області від 23 жовтня 2006 року, станом на момент звернення з вказаним позовом до суду, відповідач не повернув йому позику.

В письмових поясненнях від 2 жовтня 2017 року, наданих суду, позивач зазначив, що відповідач частково повернув йому борг 6 листопада 2014 року та 18 листопада 2016 року на загальну суму 8000 грн., що підтверджується відповідними розписками.. Вказані кошти ОСОБА_2 передав йому через його доньку.

Розписки від 29 червня 2011 року, 2 серпня 2011 року, 8 вересня 2011 року, 16 листопада 2011 року, 19 квітня 2012 року, 27 грудня 2012 року, 5 вересня 2013 року, 27 грудня 2013 року він вважає сфальсифікованими і грошові кошти за цими розписками від боржника він не отримував.

А тому, рішення апеляційного суду Черкаської області є невиконаним.

Такі доводи ОСОБА_1 не можуть бути визнані обгрунтованими і такими, що дали б змогу задовольнити його вимоги, виходячи з наступного.

Під час розгляду справи, суду були надані для огляду оригінали розписок від 29 червня 2011 року, 2 серпня 2011 року, 8 вересня 2011 року, 16 листопада 2011 року, 19 квітня 2012 року, 27 грудня 2012 року, 5 вересня 2013 року, 27 грудня 2013 року, 6 листопада 2014 року і 18 листопада 2016 року, за якими ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти сумі 41000 грн. в рахунок погашення боргу в розмірі 8000 доларів США.

В судовому засіданні ОСОБА_1 зазначив, що ним були складені лише розписки від 6 листопада 2014 року і 18 листопада 2016 року про отримання ним від ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 8000 грн. Інші розписки він не складав, грошові кошти за ними не отримував, а тому вони є сфальсифікованими.

Згідно висновку експертного дослідження Черкаського НДЕКЦ МВС №1/34 від 7 листопада 2017 року, проведеного за заявою ОСОБА_2 рукописний текст та підписи від імені ОСОБА_1 в розписці від 29 червня 2011 року, в розписці від 2 серпня 2011 року, в розписці № 8 від 27 грудня 2013 року, в розписці № 7 від 5 вересня 2013 року, в розписці № 4 від 16 листопада 2011 року, в розписці від 8 вересня 2011 року, в розписці № 5 від 19 квітня 2012 року, в розписці від 27 грудня 2012 року та рукописний текст та підписи від імені ОСОБА_1 в розписці №9 від 6 листопада 2014 року, в розписці №11 від 18 листопада 2016 року виконані однією особою.

За таких обставин суд приходить до висновку, що під час примусового виконання рішення апеляційного суду Черкаської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 42000 грн., ОСОБА_1, згідно вказаних розписок отримав від ОСОБА_2 в рахунок погашення боргу 41000 грн.

При цьому суд враховує, що будь-яких інших грошових зобовязань між сторонами не існувало.

Крім цього, постановою державного виконавця Соснівського відділу ДВС м. Черкаси Головного територіального управління юстиції в Черкаській області ОСОБА_3 від 27 червня 2017 року закінчене виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-1475, виданого 8 листопада 2006 року Придніпровським районним судом м. Черкаси про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 42000 грн., на підставі п.9 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», у звязку з повним фактичним виконання рішення згідно з виконавчим документом.

Також не підлягає й задоволенню вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення, починаючи від 5 червня 2005 року (дата заяви про збільшення суми позову по цивільній справі Придніпровського районного суду м.Черкаси №2- 1475/2006 року) з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 1050 ЦК України визначено, що в тому разі, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України незалежно від сплати позикодавцеві процентів, належних йому відповідно до ч. 1ст. 1048 ЦК України.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Верховний суд України у справі №6-2759цс15 від 20 січня 2016 року зробив правовий висновок, в якому зазначив, що відповідно до статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобовязання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобовязань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобовязань.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід зясувати: чи існує зобовязання між сторонами, чи це зобовязання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобовязання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобовязання (стаття 625 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, позивач звернувся в суд з позовом з підстав невиконання рішення апеляційного суду Черкаської області від 23 жовтня 2006 року.

Так, за змістом статей 524 та 533 ЦК грошовим є зобовязання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція підтверджується й практикою Верховного Суду України (постанова від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12).

Відтак грошовим слід вважати будь-яке зобовязання, що складається у тому числі, з правовідношення, а якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обовязок боржника сплатити грошові кошти на користь кредитора.

З урахуванням викладено положення стаття 625 ЦК України регулює зобовязальні правовідносини, тобто поширюється на порушення грошового зобовязання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду.

Оскільки обовязок відповідача сплатити на користь позивача кошти в сумі 42000 грн. виник саме внаслідок постановлення рішення суду до такого зобовязання не можна застосовувати положення ч.2 ст. 625 ЦК України.

Статтею 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення грошового зобовязання, її дія поширюється на всі види грошових зобовязань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобовязань. Дія статті поширюється на порушення грошового зобовязання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина пята статті 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобовязальних правовідносин. З рішення суду зобовязальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. (Правовий висновок ВСУ, викладений в постанові від 2 березня 2016 року у справі №6-2491цс15).

Крім цього суд враховує, що рішення апеляційного суду Черкаської області від 23 жовтня 2016 року виконувалося в порядку Закону України «Про виконавче провадження» і було виконане відповідачем повністю, у звязку з чим, виконавче провадження було завершено.

Не підлягає до задоволення й вимога позивача про стягнення на його користь моральної шкоди, повязаної з невиконанням відповідачем боргового зобовязання, у звязку з недоведеністю такої шкоди.

За таких обставин суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

На підставі викладеного та, керуючись ст.ст. 15, 16, 526, 599, 625, 1048, ЦК України, ст. ст. 8, 10, 11, 57-61, 79, 88, 209, 212, 213, 215, ЦПК України, суд,

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Черкаської області шляхом подачі в 10 денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі його оскарження - після розгляду справи апеляційним судом, якщо воно не буде скасоване.

Головуючий: ОСОБА_4