Справа №521/8166/17
Провадження №2/521/3824/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

08 листопада 2017 року

Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого судді - Гуревського В.К.

За секретаря - Ардаковської А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справа за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСоцБанк» про визнання кредитного договору недійсним, -

в с т а н о в и в:

До Малиновського районного суду м. Однеси позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до ПАТ «УкрСоцБанк» та просив кредитний договір № 2008/13-1-08/429 від 29 серпня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (зараз - ПАТ «Укрсоцбанк»), - визнати недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину, а також іпотечний договір від 29 серпня 2008 року, укладений між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 визнати недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину, посилаючись на таке.

29 серпня 2008 року між ОСОБА_1, та АКБ соціального розвитку «УкрСоцБанк» (зараз - ПАТ «УкрСоцБанк»», укладено Кредитний договір № 2008/13-1-08/429, відповідно до умов якого, ОСОБА_1 наданий кредит у розмірі 164400,0 доларів США, зі сплатою 14,0% річних, та комісій, в розмірі та порядку, визначених у Додатках до цього договору, на фінансування інвестування житлового будинку, загальною площею 262,7 кв. м., житловою площею 82,7 кв. м., який будується за адресою: АДРЕСА_1. Вважаю, Договір укладений з порушенням норм закону зі сторони Банку, умови Договору є несправедливими, такими, що призводять до істотного порушення моїх прав та обов'язків.

Так, відповідно до ст. 626 ЦК України, ст. ст. 11, 18, 21 Закон України «Про захист прав споживачів», Постанови правління Національного Банку України №168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» права позивача як Позичальника в договорі суттєво обмежені. Тобто, користуючись необізнаністю позивача, Банк надав йому на підпис Договір, що шкодить його інтересам, оскільки в ньому відсутні відомості про його права. Тобто, в даному випадку, свобода Банку, порушує свободу позивача, і як наслідок, наявний істотний дисбаланс договірних прав на його шкоду. Так, Договором встановлено щомісячний обов'язковий платіж, що становить 548 долари США, але не зазначено на які цілі спрямовуються ці кошти, яка сума вираховується на сплату відсотків, тіла кредиту, супутніх послуг і т.д. Тож, з чого складається саме ця сума, та на розподіл яких видатків йде не зрозуміло. В порушення приписів законодавства, Банком не було надано графіку платежів, тим самим позивача введено в оману, оскільки, по-перше, Банк знав, що наявність графіку платежів є обов'язковим додатком до кредитного договору, але не надав йому такого, а по-друге, фактично позбавив позивача можливості наглядно ознайомитися з порядком погашення кредиту, а найголовніше з кінцевою орієнтовною вартістю кредиту та супутніх послуг. Оскільки Банк надав Позивачу кредит, то при укладенні цього договору Банк зобов'язаний був дотримуватись вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, необхідність застосування цього Закону України «Про захист прав споживачів» до споживчого кредитування необхідно звернути увагу на Рішенні Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг).

В порушення вимог Закону України «Про банки і банківську діяльність», Закону України «Про захист прав споживачів», а також Правил, в Кредитному договорі не зазначений детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача (Позивача), необґрунтована реальна процентна ставка, а абсолютне значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі) не відповідає дійсності, що спричинило у Позивача викривлене, оманливе уявлення про реальну вартість отриманого кредиту, та змусило останнього понести незаплановані витрати в значному розмірі. Ні в Кредитному договорі, ні, власне, Додатку №1, що мали би визначати сукупну вартість кредиту та обґрунтовувати реальну процентну ставку та абсолютне значення подорожчання кредиту, немає жодної інформації, яким чином (за якою формулою та виходячи з яких сум, витрат тощо) була розрахована процентна ставка в розмірі 14,0%). Таке необґрунтоване встановлення відповідачем «реальної» процентної ставки за кредитом є грубим порушенням вищезазначених норм чинного законодавства України. Під час укладення кредитного договору та додаткових угод в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», не надано інформацію споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, в кредитному договорі не зазначений детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, що спричинило у позивача викривлене, оманливе уявлення про реальну вартість отриманого кредиту, та змусило останнього понести незаплановані витрати в значному розмірі.

Так, листом від 19 січня 2006 року №18-112/219-637 Національний банк України зобов'язав керівників банків вжити невідкладних заходів для забезпечення належного виконання вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів. Як зазначено в ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Згідно п. 7 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо ціну продукції визначено неналежним чином. З врахування вищевикладених доводів, ціна кредиту, яку має сплатити Позивач за кредитним договором, була визначена Банком неналежним чином. Враховуючи, те що при укладені даного договору та додатків до нього не враховані вимоги передбачені Законом України «Про банки та банківську діяльність», Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил в частині збільшення ціни договору, а саме процентної ставки, умови договору є несправедливими та такими, що суперечать добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків та спричинення шкоду Позивачу.

Відповідно до пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9 правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину, а також коли сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Таким чином, в результаті неправомірних дій Банка щодо неналежного зазначення сукупної вартості кредиту, та не зазначення у Кредитному договорі реальної процентної ставки - позивач, підписуючи Кредитний договір, був уведений в оману та не мав повного розуміння розміру усіх витрат, які він має понести під час укладення та протягом дії кредитного договору, тобто до позивача Банком не була доведена повна інформація про ціну кредиту. Умисел в діях Банка має місце в замовчуванні та перекрученні реальної ціни пропонованої фінансової послуги. Доказом приховування істотної інформації, що необхідна споживачу (позивачу) для здійснення ним свідомого вибору, є не проведення Банком визначеної Законом України «Про захист прав споживачів» переддоговірної роботи, що мало безпосередній вплив на прийняття Банком рішення щодо кредитування на певних умовах та призвело до укладення позивачем кредитного договору за найбільш невигідною для нього, та водночас, за найбільш прибутковою для відповідача, схемою. Мотивом введення споживача в оману є отримання максимально можливого прибутку, в тому числі й прихованого. За таких умов, формування волі позивача щодо укладення спірного кредитного договору відбувалось під впливом інформації, що не відповідала дійсності, та створювала помилкове уявлення про ціну фінансової послуги.

В кредитному договорі порушується принцип рівності сторін договору, який пов'язаний з тим, що кредитний договір передбачає надто широкий перелік підстав для дострокового повернення кредиту та сплати процентів позивачу. Пункти Кредитного договору безпідставно обмежують цивільну правоздатність сторони договору - позичальника, передбачену ст. ст. 25-27 Цивільного кодексу України, суперечать положенням ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», в частині несправедливості умов договору, та суперечать принципу добросовісності його наслідком, що спричиняє істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Так, у кредитному договорі встановлені жорсткі обов'язки споживача, тоді як надання послуг обумовлене лише власним розсудом Банку та надання відповідачу права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд.

Позивач, який при отриманні споживчого кредиту розраховував, як на конкретно визначений строк кредитування, так і на відповідний розмір щомісячних платежів, що мають бути здійснені згідно умов кредитного договору, в результаті не може почувати себе таким суб'єктом правовідносин, чиї права захищені, оскільки в разі хоча і ненастання якихось несприятливих для Банка наслідків, але в силу положень укладеного Кредитного договору залежить лише від рішення Банку: «чи подавати до позивача вимогу про дострокове повернення кредиту разом зі всіма належними платежами». Власне, таким правом вимоги, збільшення процентної ставки, дострокового повернення кредиту і скористався відповідач, не зважаючи на те, що позивач, не усвідомлював про численні, грубі порушення при укладенні Кредитного договору.

В Розділі 3 Кредитного договору наявні 17 пунктів, які передбачають зобов'язання позивача та в п. 3.1. Кредитного договору передбачено «Банк зобов'язаний» лише 2 пункти, які встановлюють, що Банк зобов'язаний відкрити рахунок та здійснити видачу кредиту, при цьому взагалі з тексту кредитного договору не зрозуміло, які зобов'язання взагалі повинен виконати Банк. Тобто, для позивача кредитним договором передбачений цілий перелік конкретних видів відповідальності в разі невиконання останнім своїх зобов'язань, а для Банка, автора тексту цього кредитного договору - лише належним чином виконувати свої, невідомо які, зобов'язання за Кредитним договором. Таким чином, такі положення кредитного договору є несправедливими відносно позивача. До вищезазначених положень Кредитного договору, також повинні застосовуватися вимоги ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», де зазначено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

В порушення п. 3.8 Правил, які в свою чергу приймалися на виконання вимог Законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про захист прав споживачів», та в порушення ст. ст. 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідачем не було попереджено позивача про те, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе позивач (споживач). Отже, ні кредитний договір, ні жодний інший документ не містить положень, відповідно до яких Банк попереджав би позивача про те, що валютні ризики несе саме позивач (споживач). Проте, як вже було сказано, Банк не повідомив позивача про валютні ризики, що можуть вплинути на збільшення (а станом на сьогодні - дійсно значно збільшили) обсягу зобов'язань Позивача перед Банком в процесі сплати кредитної заборгованості, тим самим Банк ввів позивача в оману, оскільки висвітлив перед позивачем лише позитивні риси отримання кредиту в іноземній валюті (наприклад необхідність сплати значно меншого розміру процентної ставки в іноземній валюті в порівнянні до процентної ставки у гривневих кредитах), що має наслідком невиправданий дисбаланс та непропорційність інтересів позивача та Банка на шкоду саме позивачу. Таким чином, на даний момент позивач опинився у складному становищі, викликаному суттєвим знеціненням національної валюти і зростанням курсу долара США. Якби позивачу було б належним чином роз'яснені Банком всі валютні ризики, то в зв'язку з одержанням свого доходу виключно в гривнях, позивач обравби споживчий кредит в національній валюті України. Також, Банк не повідомив позивача про переваги та недоліки такої схеми кредитування, тобто позивач не мав можливості зважено визначитись з усіма ризиками, які чекають на нього після укладення оспорюваного кредитного договору.

За п. 16 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року за №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», а також зазначені положення Кредитного договору обмежують конкуренцію страхових компаній, порушують права споживача та суперечать нормам законодавства України: ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», п. 2 ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 2 ст. 6 Закону України «Про страхування», ст. 627 Цивільного кодексу України, ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України, ст. 42 Конституції України, ч. 5 ст. 13 Цивільного кодексу України, ст. 27, ст. 228 Цивільного кодексу України, оскільки обмежують можливість фізичної особи мати незаборонені законом цивільні права та обов'язки.

Таким чином, позивач був позбавлений можливості укладення договору страхування на користь відповідача з обраною саме позивачем страховою компанією, на більш вигідних для позивача умовах страхування, та був змушений застрахувати заставлене майно на умовах, вигідних відповідачу. Відповідач свідомо, умисно та цілеспрямовано йшов на порушення чинного законодавства, нав'язуючи своїм клієнтам (позичальникам) вигідних лише для відповідача контрагентів за договорами страхування. Тобто, такі порушення мали системний характер, та не були випадковою помилкою відповідача відносно позивача.

Всупереч зазначеним нормам відповідачем не було надано позивачу, як споживачу, у письмовій формі усієї необхідної, достатньої та вичерпної інформації для здійснення позивачем свідомого вибору. Повідомлена позивачу відповідачем, до укладання Кредитного договору, інформація виявляється недостовірною та неповною, а відтак волевиявлення позивача щодо укладання договору формувалося під впливом омани з боку відповідача, який повідомив позивачу до укладання договору неправдиві та недостовірні відомості та приховав від позивача важливу інформацію, яка стосується плати за кредит, порушивши ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 2.1. Правил, банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту. Ні до, ні підчас укладення Кредитного договору, зазначеної інформації в повному обсязі передбаченому ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», та п. 2.1. Правил відповідачем позивачу надано не було. Отже, факт приховування Банком від позивача вищевказаної інформації перед підписанням договору, свідчить про недобросовісну підприємницьку діяльність відповідача, умисне введення позивача в оману стосовно загальної вартості кредиту, процентної ставки, а також порушення норм п. п. г, ґ, д ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», який діяв на час укладання кредитного договору. При таких обставинах, та враховуючи, що під час укладення Кредитного договору №2008/13-1-08/429 від 29 серпня 2008 року між Банком та ОСОБА_1, порушено вимоги норм вищевказаного законодавства України та він укладений під впливом обману з боку Банку, даний Кредитний договір повинен бути визнаний судом недійсним.

Також необхідно зазначити, що на виконання умов вищевказаного Договору, між позивачем та АКБ СР «Укрсоцбанк» 29 серпня 2008 року, укладено Іпотечний договір, згідно п. 1.1 якого, іпотекодавець (ОСОБА_1), передає в іпотеку Іпотекодержателю у якості забезпечення виконання Іпотекодавцем зобов'язань за Договором кредиту №2008/13-1-08/429, укладеним між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем 29 серпня 2008 року, нерухоме майно, що стане власністю в майбутньому, після укладення цього Договору, а саме: житловий будинок, загальною площею 262,7 кв. м., житловою площею 82,7 кв. м., що розташований на земельній ділянці площею 0,0418 га., яка знаходиться у фактичному користуванні Іпотекодавця, та будується за адресою: АДРЕСА_1.

Посилаючись на ст. ст. 216, 236, ч. 2 ст. 548, ст. 593 ЦК України, оспорюваний кредитний договір, та іпотечний договір, - які не відповідали вимогам чинного законодавства, як на момент їх укладення, так і на даний час. На даний час Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» змінив свою організаційно-правову форму, відповідно до вимог чинного законодавства України, та його правонаступником є ПАТ «Укрсоцбанк». Про існування вищевказаних порушень, позивач дізнався після звернення до адвокатського об'єднання, з метою проведення аналізу законності укладеного договору (березень 2017 року). У зв'язку з чим, відповідно до вимог ч. 1 ст. 261 ЦК України, строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, - позивачем не пропущено. За викладених обставин позивач вимушений звернутися до суду для захисту своїх прав.

Відповідач ПАТ «УкрСоцбанк» надав до суду заперечення, в яких просив відмовити позивачу у позовних вимогах в повному обсязі та застосувати позовну давність до вимог позивача.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, у якому необхідно відмовити з наступних причин. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі пояснень сторін, представлених письмових доказів.

У судовому засіданні встановлено, що 29 серпня 2008 року між ОСОБА_1, та АКБ соціального розвитку «УкрСоцБанк» (зараз - ПАТ «УкрСоцБанк»), укладено Кредитний договір № 2008/13-1-08/429, відповідно до умов якого, ОСОБА_1 наданий кредит у розмірі 164400,0 доларів США, зі сплатою 14,0% річних, та комісій, в розмірі та порядку, визначених у Додатках до цього договору, на фінансування інвестування житлового будинку, загальною площею 262,7 кв. м., житловою площею 82,7 кв. м., який будується за адресою: АДРЕСА_1.

В забезпечення виконання зобов'язань щодо погашення кредиту, сплаті відсотків за користування кредитом, можливих штрафних санкцій, а також відшкодування збитків, пов'язаних із порушенням умов кредитного договору, банк укладає в день укладення цього договору з ОСОБА_1 іпотечний договір.

Відповідно до п. 1.1 Іпотечного договору від 29 серпня 2008 року, Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю у якості забезпечення виконання Іпотекодавцем зобов'язань за Договором кредиту № 2008/13-1-08/429, укладеним між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем 29 серпня 2008 року, нерухоме майно, що стане власністю в майбутньому, після укладення цього Договору, а саме: житловий будинок, загальною площею 262,7 квадратних метрів, житловою площею 82,7 квадратних метрів, що розташованний на земельній ділянці площею 0,0418 га., яка знаходиться у фактичному користуванні Іпотекодавця, та будується за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до змісту ст. 629 ЦК України обов'язковість договору до виконання сторонами, та ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно умов договору й вимог Цивільного кодексу, а згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно п. п. 1 та 3 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). В силу ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тому підписуючи кредитний договір ОСОБА_1 ще в 2007 році, погодив умови кредитного договору, та на час укладання ніяких нарікань не було.

Згідно п. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору.

Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини.

З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором.

Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі.

Тому враховуючи що ОСОБА_1 не звернувся з письмовою вимогою до ПАТ «УкрСоцБанк» кредитора у передбачений строк 14 днів, спростовує посилання, про порушення його прав як споживача фінансової послуги при укладанні кредитного договору.

Відповідно до п. 2.1. Банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо).

Згідно із п. 3.1 Правилами встановлено, що Банки зобов'язані в кредитному договорі АБО додатку до нього надати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх, а також інших фінансових зобов'язань споживача.

Крім того, п. 3.3. правил встановлено, що Банки зобов'язанні в кредитному договорі зазначити сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки, супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача.

П. 3.4. Правил визначено, Банки зобов'язанні в кредитному договорі зазначити вищевказані умови, сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки, супутніх послуг, та інших фінансових зобов'язань споживача.

П. 3.4. правил визначено, банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити вищевказані умови.

З аналізу зазначених вище положень, правил, на які безпосередньо посилається позивач є очевидним той факт, що інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту банк має право зазначити все у кредитному договорі і обов'язкове укладання окремих додаткових угод із зазначенням вказаної вище інформації, законом не передбачено.

Відповідно до п. 1.1.1 кредитного договору, у якому викладений графік погашення кредиту, із кінцевою датою повернення кредиту, та ст. 2 Кредитного договору.

Судом встановлено, що позивачем на недоведені позовні вимоги, позивач не надав, жодного доказу, який свідчив би про порушення, невизнання, або оспорювання прав, з боку банку.

Головною обставиною, є пропуск строку позовної давності, щодо звернення із позовом про захист свого порушеного права, а саме кредитний договір підписаний 29 серпня 2008 року, а з позовною заявою сторона позивача, звернулась лише у 2017 році, тобто за спливом 9 років.

Відповідна правова позиція викладена в постанові ВСУ від 03 лютого 2016 року, «формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Обов'язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

Частина п'ята статті 261 ЦК України визначає початок перебігу позовної давності у зобов'язаннях з визначеним або невизначеним строком виконання.

Так, згідно із цією нормою за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Право цієї норми є спеціальним, тобто застосовується й тоді, коли заінтересована особа не знала і не могла знати про порушення свого права.

Разом з тим положення частини п'ятої статті 261 ЦК України застосовуються до вимог про зобов'язання сторін (щодо виконання правочину), а не до вимог про недійсність правочину.

У справі, яка переглядається, позивачка звернулася до суду з позовними вимогами про визнання договору іпотеки недійсним.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (стаття 236 ЦК України). Отже, перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійснім правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Саме з такого розуміння зазначених норм матеріального права виходили суди касаційної інстанції, ухвалюючи судові рішення, надані заявницею для порівняння.

Отже, у справі, яка переглядається, суди апеляційної й касаційної інстанцій помилково погодилися з висновком суду першої інстанції про те, що початок перебігу позовної давності для пред'явлення вимог про визнання недійснім спірного договору іпотеки починається зі спливом строку його виконання і, як наслідок, про відсутність правових підстав для застосування позовної давності до цих вимог.

Таким чином, у справі, яка переглядається Верховним Судом України, суди неправильно застосували норми частини п'ятої статті 261 ЦК України, що призвело до неправильного вирішення справи, а це відповідно до статті 3604 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій, ухвалених у цій справі...».

Враховуючи вищезазначене, суд вважає за необхідним у задоволені позову ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСоцБанк» про визнання кредитного договору недійсним відмовити.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов'язання в натурі.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 15, 18, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживача», ст. ст. 15, 16, 20, 203, 215, 236, 261, 267, 525, 526, 627, 628, 629, 638, 651 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 61, 88, 212, 214-215, 217 ЦПК України, СУД -

В И Р І Ш И В

У задоволені позову ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСоцБанк» про визнання кредитного договору недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційному суду через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.К.Гуревський