У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: Бондаренко Н.В.,Ковальчук Н.М., Хилевича С.В.

секретар судового засідання: Москалик Т.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Органу опіки та піклування Радивилівської районної державної адміністрації Рівненської області на рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 12 жовтня 2017 року у справі за позовом Органу опіки та піклування Радивилівської районної державної адміністрації Рівненської області до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав,

заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

Рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 12 жовтня 2017 року в позові Органу опіки та піклування Радивилівської районної державної адміністрації Рівненської області до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав відмовлено.

Попереджено ОСОБА_1 про необхідність змінити ставлення, як матері до виховання дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Покладено на орган опіки та піклування Радивилівської районної державної адміністрації контроль за виконанням ОСОБА_1 своїх батьківських обов'язків щодо виховання дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У поданій апеляційній скарзі позивач посилається на неповноту з'ясування судом обставин, що мають значення для справи і порушення норм матеріального права.

Зазначає, що судом не дана оцінка тим обставинам, що ОСОБА_1, після поміщення сина у прийомну сім'ю його не відвідувала, не телефонувала та не цікавилася його долею та станом здоров'я.

Судом безпідставно, за відсутності належних доказів, зроблено висновок про намагання відповідачкою приймати участь у вихованні дитини, виявлення бажання виконувати батьківські обов'язки. При цьому залишено поза увагою покази свідків, що були допитані в процесі розгляду справи та інші наявні в матеріалах справи докази.

Вказує, що дитина ОСОБА_2 перебуває на обліку служби у справах дітей, як дитина позбавлена батьківського піклування на підставі рішенні суду від 10.03.2015року. Відповідно до ч.3 п.27 постанови КМ України «Питання діяльності органів опіки та піклування пов'язаної із захистом прав дитини» дитина втрачає статус дитини, позбавленої батьківського піклування на підставі скасування рішення суду про відібрання дитини у батьків без позбавлення батьківських прав. Суд не вирішив питання при розгляді даної справи про повернення матері дитини, яка в судовому порядку була відібрана.

Просить скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

З матеріалів справи безспірно вбачається, що ОСОБА_1 є матір'ю ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. Батько дитини записаний за вказівкою матері.

Згідно рішення Радивилівського районного суду від 15.03.2015 року малолітнього ОСОБА_2 відібрано у відповідачки без позбавлення її батьківських прав(а.с.8).

30.03.2015 року розпорядженням №49 голови Радивилівської районної державної адміністрації дитину ОСОБА_2 направлено на виховання та спільне проживання у прийомну сім'ю, утворену на базі родини ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які проживають в м.Рівне.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, вірно виходив із того, що позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків, так його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. п. 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява від 18 грудня 2008 року № 39948/06) вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст. 8 Конвенції.

Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків.

Заперечуючи проти позовних вимог, матір дитини вказувала на те, що вона має інвалідність з дитинства, проживає у будинку в с.Підзамче Радивилівського району, в якому є всі належні умови для проживання, має присадибну ділянку та проживає за рахунок тимчасових заробітків. Її вини у недостатньому спілкуванні з дитиною немає, оскільки вона не знала місяця проживання сина, а коли дізналася відразу відвідала дитину.

Крім того, суд оцінивши наявні у справі докази, взяв до уваги позитивну характеристику відповідачки, покази свідків про те, що ОСОБА_1 опинилася у складних сімейних обставинах, її намагання та бажання виховувати сина та виправляти ситуацію яка сталася в її родині.

Позивачами не доведено того, що спілкування відповідачки з дитиною в подальшому може призвести до порушень прав та інтересів останньої.

Слід відмітити, що висновок районної державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав, який складений на одному з половиною аркушах, не містить мотивованих висновків необхідності позбавлення банківських прав відповідачки, отже не надає достатньо підстав для застосування такого крайнього заходу.

Крім того, вирішальним у вказаній справі є питання щодо того, чи вжито органом влади необхідних дій і заходів для сприяння налагодженню відносин дитини з матір'ю, яка не проживає з нею, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мамчур проти України»).

З огляду на вказане вище у сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який, виходячи з інтересів дитини, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 стосовно її малолітнього сина, оскільки відповідачкою доведено, що вона не втратила інтересу до дитини, має бажання утримувати та виховувати сина, а тому є недоцільним позбавлення її батьківських прав стосовно ОСОБА_2.

Докази та обставини, на які посилається заявник у апеляційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права. Приведені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Безпідставними є покликання апеляційної скарги на не вирішення судом питання про повернення матері дитини, яка в судовому порядку була відібрана, оскільки суд першої інстанції розглянув справу у межах позовних вимог, а вимоги про повернення дитини відповідачкою не заявлялись.

Рішення суду ухвалено без істотних порушень норм матеріального і процесуального права, судом з'ясовано обставини, що мають значення для справи, в повній мірі, висновки, яких дійшов суд, відповідають обставинам справи, а апеляційна скарга не містить посилань на закон, з порушенням якого ухвалено рішення, та не спростовує правильності висновків суду, а тому колегія суддів не знаходить підстав для його скасування.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Органу опіки та піклування Радивилівської районної державної адміністрації Рівненської області відхилити.

Рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 12 жовтня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: Бондаренко Н.В.

Ковальчук Н.М.

Хилевич С.В.