Справа №359/2398/17
№ 2/359/1401/2017
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2017 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого судді - Муранової-Лесів І.В.,

при секретарі - Степаненко А.О..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Борисполі Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Панченко Алла Павлівна, про визнання правочину недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

22.03.2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом, в якому просила суд: -визнати причини пропуску нею строку для звернення до суду за захистом прав та законних інтересів поважними та поновити даний строк; -визнати недійсною заяву ОСОБА_1 від 22.12.2012 р. за реєстровим № 2144, що зберігається у справах приватного нотаріуса Панченко А.П.; - визнати недійсним абзац третій пункту 5 Договору купівлі-продажу домоволодіння від 22.12.2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Панченко А.П. за № 2150, та стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати( а.с.2-5).

Свої вимоги позивач обґрунтовує наступним. З 10.10.2004 р. вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 19.12.2016 року рішенням Дніпровського районного суду м.Києва. Від шлюбу мають дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 В період шлюбу придбали за взаємною згодою та за спільні кошти у власність домоволодіння, за адресою: АДРЕСА_1, вартістю 5695590,00 грн. Між собою дійшли усної згоди та вирішили провести державну реєстрацію права власності на вказане домоволодіння за відповідачем ОСОБА_2 З моменту придбання вказаного домоволодіння проживали у даному домоволодінні разом з їх малолітнім сином ОСОБА_6. З 2015 року до розірвання шлюбу вона разом з дітьми проживала як у домоволодінні в с. Велика Олександрівка, так і в придбаній ними в 2014 році квартирі в м. Києві. Зазначила, що при розгляді Бориспільським міськрайонним судом справи № 359/10108/16-ц за її позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна, 07.03.2017 року вона дізналася про існування умови договору в абзаці 3 п. 5, в якому вказано, що «покупець заявляє, що на момент придбання домоволодіння в шлюбі перебуває, але купує домоволодіння за особисті кошти і воно буде належати йому на праві особистої приватної власності, що підтверджує нотаріально засвідчена заява дружини ОСОБА_1 від 22 грудня 2012 року за реєстровим номером 2144, що зберігається у справах приватного нотаріуса Панченко А.П., та про існування заяви саме такого змісту. При укладенні вказаного договору, про те, що домоволодіння буде належати відповідачу на праві особистої приватної власності ні ОСОБА_2, ні нотаріус Панченко А.П. їй нічого не повідомили. Також зазначила, на час купівлі домоволодіння в с. Велика Олександрівка, відповідач працював у ТОВ «Квадро Центр», будь-яких інших доходів, які належали йому особисто він не отримував, та не міг купувати домоволодіння за особисті кошти, що не відповідає дійсності. Також зазначає, що нотаріусом їй було роз'яснено лише статті Сімейного кодексу України, що регулюють право спільної сумісної власності подружжя, тому вона була впевнена, що підписує у нотаріуса заяву про надання згоди на купівлю-продаж домоволодіння, що буде належати їм з ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності

В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги та викладені в позовній заяві обставини, просив суд позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, підтримали надані до суду письмові заперечення (а.с.а.с.44-48, 61-65,103). Вважають, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими. Вважає, що твердження позивача, що вона дізналася 07.03.2017 р. про існування зазначеної в п.5 умови договору та заяви від 22.12.2012 р., зареєстрованої в реєстрі № 2144, яку сама підписала, де домоволодіння належить на праві приватної власності відповідачеві, є хибним та таким, що вводить суд в оману. Тому просив суд відмовити в задоволенні позову.

Третя особа, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Панченко А. П., в судове засідання не з'явилася, однак направила суду листи (а.с.80,82), в яких просила суду розглянути справу без її участі, позовні вимоги не підтримує.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи та витребувані судом матеріали, надані на вимогу суду приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Панченко А.П. щодо посвідченого нотаріусом та оспорюваного позивачем договору купівлі-продажу, та даючи оцінку усім дослідженим в судовому засіданні письмовим доказам, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають з таких підстав.

У відповідності до вимог ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України судом було роз'яснено особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, та попереджено про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій.

У тому числі роз'яснено, що відповідно до вимог ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

З досліджених в судовому засіданні письмових доказів встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 10 жовтня 2004 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2, та що рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 19 грудня 2016 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.8,9).

Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження (а.с.10,11).

Під час шлюбу, 21.12.2012 року відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу домоволодіння посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Панченко А.П. за № 2150 та зареєстрований Великоолександрівською сільською радою Бориспільського району Київської області 24.12.2012. а також в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 25 грудня 2012 року, відповідно до якого він набув у власність домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с.24-27).

Згідно п.9 Договору купівлі-продажу від 22.12.2012 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_2, ОСОБА_2 купив належне ОСОБА_7 на праві власності домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, вартістю 5 695 590,00 грн., з яких сума 695590 грн. отримана продавцем від покупця до підписання договору, а сума 5000000грн. мала бути сплачена продавцю до 01 липня 2013 року ( а.с.24-27).

Згідно з п.п.9,11 Договору купівлі-продажу за домовленість сторін продавець надає право покупцю провести державну реєстрацію з моменту підписання та нотаріального посвідчення договору. Право власності на домоволодіння виникає у покупця з моменту державної реєстрації цього Договору.

Також встановлено, що за змістом п.5 вказаного договору, покупець заявляє, що на момент придбання домоволодіння в шлюбі перебуває, але купує домоволодіння за особисті кошти і воно буде належати йому на праві особистої приватної власності, що підтверджує нотаріально засвідчена заява дружини ОСОБА_1 від 22 грудня 2012 року за реєстровим номером 2144, що зберігається у справах приватного нотаріуса Панченко А.П.

Зі змісту заяви № 83 від 22.12.2012 року, зареєстрованої в реєстрі № 2144, справжність підпису позивача ОСОБА_1 на якій посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Панченко А.П. (а.с.16) встановлено, що ОСОБА_1 цією заявою стверджує той факт, що «перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 - чоловік купує домоволодіння номер АДРЕСА_1 за свої особисті кошти, і домоволодіння номер АДРЕСА_1 - буде належати йому на праві особистої приватної власності і не буде, хоча придбане під час перебування в зареєстрованому шлюбі, об'єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв'язку із тим, що придбане домоволодіння АДРЕСА_1 чоловіком за його особисті кошти».

Також даною заявою позивач підтвердила, що вона діє вільно, цілеспрямовано, свідомо і добровільно, розумно та на власний розсуд, без будь-якого примусу, як фізичного так і психологічного, не порушуючи права третіх осіб, бажаючи реального настання правових наслідків, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючись ними, не помиляючись, щодо обставин викладених в заяві, діючи без впливу, обману, за відсутності впливу тяжкої обставини, розуміла значення заяви, умови та її правові наслідки та стверджувала, що заява не є фіктивною (а.с.16).

Відповідно до частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє, правочин. повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, за змістом ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом ч.1 ст.229 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Той факт, що ОСОБА_1 особисто підписала вищевказану заяву, позивачем не оспорюється.

Судом також встановлено, що момент підписання заяви вих. № 83 від 22.12.2012 року зареєстрованої в реєстрі № 2144, позивач усвідомлювала свої дії та керувала ними, про що зазначено у вище вказаній заяві. Крім того, правоздатність та дієздатність позивача нею не оспорюється.

Твердження позивача, що відповідач та нотаріус не повідомили їй, що домоволодіння буде належати її чоловіку на праві особистої приватної власності, суд вважає необґрунтованими, оскільки про усвідомлення позивачем таких наслідків свідчить сам текст підписаної позивачем вищевказаної заяви, а саме, що домоволодіння, яке купує її чоловік, буде належати йому на праві особистої приватної власності і не буде, хоча придбане під час перебування в зареєстрованому шлюбі, об'єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв'язку із тим, що воно придбане чоловіком за його особисті кошти (а.с.16).

Зокрема, суд звертає увагу, що цією заявою позивач сама стверджує та доводить до відома приватного нотаріуса і всіх, кого це може стосуватися, факт того, що її чоловік ОСОБА_2 купує домоволодіння номер АДРЕСА_1 за свої особисті кошти.

При цьому позивач стверджувала та визнавала, що діє вільно, цілеспрямовано, свідомо і добровільно та, окрема, не помиляючись.

Отже твердження позивача та її представника, що позивач довіряла чоловікові, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами.

Суд також враховує роз'яснення, надані п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду «Про судову практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року , про те, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

А також, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Так, відповідно до Глави 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено, що: нотаріус зобов'язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії; нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Установлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони; правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Таким чином під час укладання Договору купівлі-продажу домоволодіння від 22.12.2012 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Панченко А.П. за № 2150 та заяви вих. № 83 від 22.12.2012 року, зареєстрованої в реєстрі № 2144, майнові права ОСОБА_1 не були порушені, що підтверджуються її підписом у вищевказаній заяві.

В судовому засіданні також досліджено податкову декларацію про майновий стан і доходи відповідача ОСОБА_2, з якої вбачається, що відповідач за 2013 рік були вказані виключно ті доходи, що були отримані ним протягом часу з 01.01.2013 по 31.12.2013 р.р. Доходи та майно, що були набуті декларантом за попередні звітні періоди до 01.01.2013 р., в податковій декларації за 2013 рік не зазначені.( а.с.87-89).

З огляду на зазначене, податкова декларація за 2013 рік не може бути доказом того, що у власності декларанта на момент купівлі вищезазначених об'єктів не було інших грошових коштів, набутих до 01.01.2013 року, що були його особистими коштами.

З урахуванням усього вищенаведеного, суд прийшов до переконання, що відсутні зазначені позивачем підстави для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу та заяви, оскільки позивачем не було доведено в судовому засіданні належними і допуститими доказами, що абз. 3 п. 5 Договору купівлі - продажу домоволодіння від 22.12.2012 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Панченко А.П. за № 2150 та Заява вих. № 83 від 22.12.2012 року зареєстрованої в реєстрі № 2144, були вчинені останньою внаслідок не розуміння правових наслідків вчинених дій.

Крім того, судом встановлено, що з моменту підписання заяви та укладення договору купівлі-продажу 22.12.2012 року, позивач п.5 вказаного договору та заяву не оспорювала, до суду з відповідним позовом не зверталась.

Зі змісту позовної заяви та пояснень представника позивача в судовому засіданні встановлено, що позивачу було відомо про те, що на підставі її заяви від 22.12.2012 року був укладений та посвідчений нотаріусом договір купівлі-продажу, про що також свідчить її нотаріально посвідчена заява від 22.12.2012 року (а.с. 16), проте що до 2017 року позивач до суду за захистом своїх порушених прав без поважних причин не зверталась, підстави для поновлення строку позовної давності позивачу судом не встановлені, тому клопотання про поновлення строку позовної давності не підлягає задоволенню.

В цьому зв'язку суд також враховує правові висновки Верховного Суду України, викладені в постанові у справі №6-152цс14 від 29.10.2014 року.

Позовна давність за статтею 256 ЦК України - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Йдеться про те, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.

Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Стаття 261 ЦК України визначає, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

В зв'язку з цим, для визначення порядку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до переконання, що в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до вимог ст..88 ЦПК України понесені позивачем витрати по сплаті судового збору (а.с.1) відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 209, 212, 214, 215 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Панченко Алла Павлівна, про визнання недійсними заяву ОСОБА_1 від 22 грудня 2012 року за реєстровим номером 2144, що зберігається у справах приватного нотаріуса Панченко А.П., а також абзацу третього пункту 5 Договору купівлі-продажу домоволодіння від 22.12.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Панченко А.П. за №2150 - відмовити повністю.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга Апеляційному суду Київської області через Бориспільський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.В.Муранова-Лесів