Справа № 646/6772/16-ц
№ провадження 2/646/213/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.12.17 року м. Харків

Червонозаводський районний суд м.Харкова у складі:

головуючого судді Сорока О.П.

за участю секретаря Безсонної Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Харківської міської ради про визнання права власності,

в с т а н о в и в :

Позивач звернулась до суду з позовом, який нею був в подальшому уточнений, яким вона просить визнати за нею право власності на 19 / 100 домоволодіння за адресою: м.Харків, вул.Ганни, 11, а саме приміщення VIII тамбур загальною площею 2,9 м.кв., сходи 6-1 загальною площею 6,3 м.кв., кухня 6-2 загальною площею 15,8 м.кв., коридор 6-3 загальною площею 3,3 м.кв., санвузол 6-4 загальною площею 7,0 м.кв., житлова кімната 6-5 загальною площею 9,5 м.кв., житлова кімната 6-6 загальною площею 21,8 м.кв., що розташовані на першому поверсі та сходи 6-7 загальною площею 10,18 м.кв., житлова кімната 6-8 загальною площею 11,0 м.кв., коридор 6-9 загальною площею 7,0 м.кв., санвузол 6-10 загальною площею 2,5 м.кв., житлова кімната 6-11 загальною площею 11.5 м.кв., що розташовані на другому поверсі та складають 108,7 м.кв. загальної площі, 53,8 м.кв. житлової площі житлового будинку літера «В-1» загальною площею 196,2 м.кв. житловою площею 106,0 м.кв., альтанка літери «Ю» загальною площею 7,3 м.кв., та гараж літера «С» загальною площею 22,2 м.кв., що розташовані на території домоволодіння № 11 по вул.Ганни у м.Харкові.

В обґрунтування позову позивач зазначила, що на підставі договору купівлі-продажу № НЗ-1086 від 10.08.1996 року позивачеві належить 19/100 частин домоволодіння за адресою: м.Харків, вул.Ганни,11. З метою покращення житлових умов на протязі 1996-1998 року на території вказаного домоволодіння було побудовано прибудову до будинку літ. «Б-1». Рішенням Виконавчого комітету Червонозаводської районної ради м.Харкова всі ці прибудови були введені в експлуатацію, після чого позивач повинна була отримати свідоцтво про право власності, однак цього вона не зробила.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не зявились з невідомих суду причин. Відповідач ОСОБА_6 подала заяву про розгляд справи за відсутності.

Представник відповідач ХМР в судовому засідання заперечував проти задоволення позову. В матеріалах справи містяться заперечення проти позову, в яких зазначено, що позивач, не дотримуючись порядку введення обєкта в експлуатацію звернулась до суду з заявою про визнання права власності.

Суд вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 є власником 19/100 домоволодіння по вул.Ганни, 11 у м.Харкові, на підставі договору купівлі-продажу від 10.08.1996 року.

Згідно рішення Виконавчого комітету Червонозаводської Райради м.Харкова № 73/3 від 14.04.1998 року було прийнято в експлуатацію прибудову до будинку літ. «В-1» приміщення VIII тамбур загальною площею 2,9 м.кв., сходової площадки 6-1 загальною площею 6,3 м.кв., сходової площадки 6-7 площею 10,1 м.кв., жилої кімнати 6-8 площею 11,00 м.кв., коридор 6-9 загальною площею 5,8 м.кв., ванної 6-10 загальною площею 2,5 м.кв., житлової кімнати 6-11 загальною площею 11.5 м.кв.

Стаття 331 ЦК України визначає загальні підстави та порядок набуття права власності на нове майно, створене з додержанням вимог закону, та не регулює правовий режим самочинного будівництва. Відповідно до положень цієї статті право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст.375 ЦК України, власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі,споруди, інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст.376 ЦК України, самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких обєкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; обєкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; обєкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За загальним правилом, закріпленим у ч. 2, ч.3 ст.376 ЦК України особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Згідно до змісту п.п.1 п. "б" ч. 1 ст. 31 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21 травня 1997 року, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать надання (отримання, реєстрація) документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, здійснення державного архітектурно-будівельного контролю та прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів у випадках та відповідно до вимог, встановлених Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Державний контроль та нагляд у системі центрального органу виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури здійснює Державна архітектурно-будівельна інспекція України та її територіальні органи.

Згідно роз'яснень, які містяться у п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Відповідно п. 9 Постанови, при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону України від 16 листопада 1992 року № 2780-XII "Про основи містобудування" спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю є єдиним органом державної влади, уповноваженим на встановлення факту готовності об'єкту до експлуатації. Прийняття в експлуатацію об'єктів проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією та її територіальними органами поданої замовником Декларації про готовність об'єкту до експлуатації або на підставі акта готовності об'єкту до експлуатації шляхом видачі Інспекцією сертифікату.

Відповідно до ч. 2 ст.5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону.

За змістом ст.26 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; 6) реєстрація права власності на об'єкт містобудування.

Також суд зазначає, що за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Згідно п. 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) " зазначено, що у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК України). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК України), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК України. Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

У пункті 14 Постанови зазначено, що на підставі частини третьої статті 376 ЦК суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК).

Наведена правова норма дає суду підстави для висновку, що під час розгляду справи за позовом власника земельної ділянки про визнання за ним права власності на самочинно збудоване на ній нерухоме майно встановленню підлягають такі обставини, зокрема: чи позивач є власником земельної ділянки,чи звертався до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації,чи є законною відмова в такому прийнятті, чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Слід зазначити, що позивач є власником лише 19 / 100 частини домоволодіння за адресою: м.Харків, вул.Ганни, 11. Даних про виділ частки домоволодіння в натурі суду не надано, таких вимог не заявлено.

Рішенням Виконавчого комітету Червонозаводської райради м.Харкова № 73/3 від 14.04.1998 року було прийнято в експлуатацію лише частина новобудов, а саме: прибудову до будинку літ. «В-1» приміщення VIII тамбур загальною площею 2,9 м.кв., сходової площадки 6-1 загальною площею 6,3 м.кв., сходової площадки 6-7 площею 10,1 м.кв., жилої кімнати 6-8 площею 11,00 м.кв., коридор 6-9 загальною площею 5,8 м.кв., ванної 6-10 загальною площею 2,5 м.кв., житлової кімнати 6-11 загальною площею 11.5 м.кв. (а.с.14).

Доказів про виділ в натурі або прийняття в експлуатацію приміщень в будинку літ. «В-1» кухні 6-2 загальною площею 15,8 м.кв., коридору 6-3 загальною площею 3,3 м.кв., санвузолу 6-4 загальною площею 7,0 м.кв., житлової кімнати 6-5 загальною площею 9,5 м.кв., житлової кімнати 6-6 загальною площею 21,8 м.кв., альтанки літери «Ю» загальною площею 7,3 м.кв., гаражу літери «С» загальною площею 22,2 м.кв. суду не надано.

Більше того, матеріали справи не містять даних про звернення ОСОБА_1 до відповідних органів з приводу прийняття в експлуатацію здійсненого будівництва та відмови їй у задоволенні звернення з такого питання.

Відповідно до ч. 1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Зазначивши Харківську міську раду відповідачем, всупереч вимогам ст.15 ЦПК України, у своєму позові ОСОБА_1 не вказала, яким чином її права та охоронювані законом інтереси порушені, оспорені чи не визнані відповідачем.

Оскільки позивач не реалізував свого права шляхом звернення до компетентних органів, його право не можна визнати порушеним.

На підставі викладеного, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та недоведеними.

Керуючись ст.ст. 10,11,60,88,212-215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Харківської міської ради про визнання права власності залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Сорока О.П.