У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Леванчука А.О., СтупакО.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про захист прав споживачів, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 28 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що 03 жовтня 2008 року між ним та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») укладений кредитний договір № CL-К00/179/2008, згідно з умовами якого банк надав йому кредит у розмірі 11 358,35 доларів США.

26 липня 2013 року між ПАТ «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») укладено договір факторингу, відповідно до якого останньому передано вимогу за кредитним договором від 03 жовтня 2008 року № CL-К00/179/2008.

Позивач вважав, що умови кредитного договору є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача - споживача кредитних послуг.

Несправедливими є умови кредитного договору в частині надання кредиту в доларах США, що передбачає згідно умов кредитного договору погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом в іноземній валюті, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону, відповідач перекладає, як суб'єкт підприємницької (господарської) діяльності виключно на позивача.

Крім того, відповідач не надав позивачу у письмовій формі орієнтовану сукупну вартість кредиту у грошовому виразі, тобто у гривнях. Позивачу невідомо про наявність у банку відповідної ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями (генеральної та індивідуальної).

Відповідно до листа Національного банку України (далі - НБУ) від 03 липня 2015 року №28-115/46025, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не має генеральної та індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій.

Тобто, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не мав права укладати договір факторингу 26 липня 2013 року про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором, що був укладений між позивачем та ПАТ «ОТП Банк» у доларах США.

Враховуючи викладене, просив визнати несправедливим та недійсними кредитним договір від 03 жовтня 2008 року № CL-К00/179/2008 та договір факторингу від 26 липня 2013 року у частині відступлення права грошової вимоги за кредитним договором від 03 жовтня 2008 року № CL-К00/179/2008.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 28 березня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 03 жовтня 2008 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № CL-К00/179/2008, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 11 358, 35 доларів США для купівлі автомобіля марки DACIA Logan 90 L СПГ зі сплатою 13,49 % річних з кінцевим терміном повернення 22 вересня 2015 року (а. с. 5−7).

Згідно з умовами договору кредит позивачу надавався у іноземній валюті.

Відповідно до п. 1.11.1 вказаного договору усі платежі для повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом повинні здійснюватись позичальником у валюті кредиту у строки та на умовах, встановлених цим договором.

Відповідно до п. 1.11.2 договору підписанням цього договору позичальник висловлює свою обізнаність з діючими тарифами банку, обов'язковими платежами передбаченими чинним законодавством України, а також валютними ризиками, які несе позичальник під час виконання боргових зобов'язань, якщо валютою кредиту виступає долар США, євро, чи швейцарський франк (а. с. 7).

Встановлено, що банк станом на час укладання кредитного договору від 03 жовтня 2008 року № CL-К00/179/2008 мав генеральну банківську ліцензію від 02 березня 1998 року № 191 на право здійснення банківських операцій, визначених частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та Дозвіл від 08 листопада 2006 року за № 191-1 з додатком, в якому наведено перелік операцій, які має право здійснювати банк з валютними цінностями (а. с. 88−91).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Пунктом 1 ч. 2 ст.11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Виходячи з вимог ч. 1ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Тобто, положення даної статті надають учасникам цивільного обороту право вільно, виходячи з власних інтересів, вирішувати, вступати їм у договірні відносини чи не вступати, а також вільно вибрати майбутнього контрагента у договірних відносинах.

Укладаючи кредитний договір позивач ознайомився та погодився з порядком видачі кредитних коштів, встановленням плати за кредит та розміром процентних ставок, що підтверджується кредитним договором.

З боку банку позичальнику був виданий інформаційний листок про умови кредитування по програмі «Автомобіль в кредит» та розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту (а. с. 66, 67).

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93 визначено, що генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальних ліцензій, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Таким чином, спеціальне законодавство у сфері банківської діяльності не містить приписів, які б забороняли банкам надавати кредити в іноземній валюті або регламентували умови кредитування в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 8 зазначеного Декрету валютні курси встановлюються НБУ за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Положенням про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженим постановою правління НБУ від 12 листопада 2003 року № 496, передбачено, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долара США, установлюється щоденно.

Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, тому укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу.

Під час укладення кредитного договору в іноземній валюті у позивача не було будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого на день підписання договору валютного курсу не настане.

Положеннями статті 99 Конституції України визначено, що грошовою одиницею України є гривня. Але вказана стаття Конституції України визначає правовий статус грошової одиниці України, але не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Крім того, ч. 2 ст. 192, ч. 2 ст. 524, ч. 3 ст. 533 ЦК України передбачено, що у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом допускається використання іноземної валюти при виконанні зобов'язань.

Отже, чинне законодавство передбачає можливість вираження та виконання зобов'язань у іноземній валюті, у випадках встановлених законом.

Відповідно до ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (далі - Закон) кредитними операціями є операції, вказані зокрема у п. 3 ч. 1 ст. 47 Закону, а саме операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 47 Закону, операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик банки мають право здійснювати на підставі ліцензії.

Відповідно до абзацу 8 ч. 1 ст. 2 Закону, банківською ліцензією є документ, який видається Національним банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність.

Згідно з ч. 3 ст. 49 Закону операції, визначені пунктами 1-3 частини першої цієї статті (серед яких операції з розміщення залучених коштів в національній та іноземній валюті) належать виключно до банківських операцій, здійснювати, які у сукупності дозволяється тільки юридичним особам, які мають банківську ліцензію.

Пунктом 1.5 Положення НБУ від 14 жовтня 2004 року № 843 визначено, що використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи (ч. 2 ст. 5 ЦК України).

Кредитний договір укладено сторонами 03 жовтня 2008 року, тобто до набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», тому дія цього Закону не поширюється на спірні правовідносини.

Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що доводи позивача щодо порушення банком при укладенні кредитного договору норм Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними та необґрунтованими, оскільки не знайшли свого підтвердження.

Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 28 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

Ситнік О.М. Леванчук А.О. СтупакО.В.