22-ц/775/643/2017(м)
Категорія 27 Головуючий у 1-й інстанції Литвиненко Н.В.
Суддя-доповідач Мироненко І.П.
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

10 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Мироненко І.П.

суддів: Баркова В.М., Биліни Т.І.

секретаря Брежнєва Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Апалько Марина Юхимівна, ОСОБА_7 про визнання договору позики недійсним, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом до ОСОБА_4 посилаючись на те, що у квітні 2015 року між нею та відповідачем було укладено договір позики, відповідного до якого ОСОБА_4 начебто передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 28 270 грн., які остання зобов'язана була б повернути не пізніше 08 квітня 2016 року. Однак, фактично, вона перебувала з відповідачем у трудових відносинах, працювала продавщицею в належному йому магазині. При цьому ніяких договорів з ОСОБА_4 не укладала, грошей в нього не позичала, а зазначену угоду підписала під примусом, побоюючись втратити місце роботи, дохід від якого був її єдиним джерелом існування. Вважає, що договір повинен бути визнаний недійсним оскільки є фіктивним, був укладений всупереч внутрішньої волі позивача та під впливом тяжкої для неї обставини, сам правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Позивач просила визнати недійсним договір позики укладений між нею та ОСОБА_4 08 квітня 2015 року, та посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Апалько М.Ю.

В подальшому позивач уточнила позовні вимоги, просила долучити до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_5 - дружину ОСОБА_4 та в якості третьої особи ОСОБА_7 - її чоловіка, визнати недійсним договір позики укладений між нею та ОСОБА_4 08 квітня 2016 року і стягнути судові витрати по справі.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 липня 2017 року у задоволені позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування вказує, що судом не було надано правової оцінки стосовно грошових коштів, які були передані до укладення договору позики; відносин між позивачем та ОСОБА_4, передачі грошових коштів начебто незнайомій останньому ОСОБА_2; відсутності розписок про отримання до укладення договору грошових коштів незнайомою позикодавцю позивачем.

Позивач ОСОБА_2, відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_7, приватний нотаріус Апалько М.Ю. в судове засідання апеляційного суду не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Відповідно до положень ч.2 ст.305 ЦПК України апеляційний суд розглянув справу за відсутності осіб, що не з'явились.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, який підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення скасувати, позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити, заперечення представника відповідачів - ОСОБА_8, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

За правилами ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що на вказані позивачем та її представником обставини щодо відсутності вільного волевиявлення ОСОБА_2, впливу під час підписання договору позики, фіктивності, суду не були надані належні та допустимі докази. Щодо підписання договору позики позивачем під впливом тяжкої обставини, то ці обставини спростовуються поясненнями самої ОСОБА_2, яка підтвердила, що у трудових відносинах з відповідачем не перебувала.

З таким висновком суду колегія суддів не може не погодитись виходячи з наступного.

Як встановлено судом, 08 квітня 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 уклали договір позики, за умовами якого позикодавець передав позичальникові грошові кошти в сумі 28 270 грн., які остання зобов'язалася повернути згідно умов зазначеного договору до 08 квітня 2016 року.

За п.2 вказаного договору грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання договору.

Відповідно до п.5 договору у разі невиконання зобов'язань за договором позики позикодавець вправі задовольнити свої вимоги в повному обсязі шляхом звернення стягнення, зокрема, на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Пунктом 7 договору передбачено, що згода дружини позикодавця ОСОБА_5 на укладання цього договору підписана до укладання договору та посвідчена приватним нотаріусом Апалько М.Ю. Згода чоловіка позичальника ОСОБА_7 на укладання цього договору підписана до укладання договору та посвідчена приватним нотаріусом Апалько М.Ю.

Пункт 8 зазначеного договору вказує, що сторони підтверджують, що цей договір вчиняється за відсутності впливу тяжкої обставини та обставин, що спонукають вчинити даний договір на вкрай невигідних умовах та не є фіктивним або удаваним. У сторін відсутні будь-які заперечення щодо кожної з умов договору, вони однаково розуміють значення договору, умови та правові наслідки для кожної сторони.

15 липня 2016 року приватним нотаріусом Апалько М.Ю. на підставі заяви ОСОБА_4 вчинено виконавчий напис № 424 по примусовому стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суми заборгованості за договором позики від 08 квітня 2015 року в розмірі 29 064 грн. 73 коп., за яким 13 вересня 2016 року державним виконавцем Кальміуського відділу ДВС ГТУЮ було відкрито виконавче провадження.

Згідно ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.3, ст.627 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору. Сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або речей, визначених родовими ознаками.

Пунктами 19, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що відповідно до ст. ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст.233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оспорюваний договір позики не можливо визнати недійсним на підставі ст.233 ЦК України, оскільки з матеріалів справи не вбачається, що правочин вчинено позивачем під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах. В судовому засіданні позивач підтвердила, що у трудових відносинах з ОСОБА_4 не перебувала, проходила стажування в магазині у матері відповідача і після підписання договору позики на роботу не вийшла. ОСОБА_2 не доведено, що оспорюваний правочин вчинений під впливом тяжких обставин, на вкрай невигідних умовах та, що при інших обставинах вона б не уклала цього договору.

Відповідно до змісту ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що само по собі невиконання правочину сторонам не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року №6-1873цс16, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що само по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_2 зазначала, що оспорюваний договір позики є фіктивним, оскільки грошові кошти за ним не передавались.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність не лише в неї, а й в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Факт передання грошових коштів підтверджується змістом договору позики, в якому зазначено, що 28 270 грн. були отримані ОСОБА_2 до підписання договору, в чому остання розписалась. Згода на укладення цього договору була надана дружиною відповідача - ОСОБА_5 та чоловіком позивача - ОСОБА_7

Позивач ОСОБА_2 будь-яких належних та допустимих доказів на спростування вказаних обставин суду не надала та не довела, що сторони договору не передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином, що у діях відповідача був умисел на фіктивність правочину.

Не було надано таких доказів і в суді апеляційної інстанції.

Таким чином суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 і в цій частині. Зазначені висновки відповідають обставинам справи й узгоджуються з нормами матеріального права.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо не витребування судом даних про розмір отримуваних відповідачем ОСОБА_4 доходів, сплати податків та інших обов'язкових платежів, оскільки сторони у трудових відносинах не перебували, оспорюваний договір позики укладено між фізичними особами.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв'язку з чим апеляційна скарга представника позивача - ОСОБА_3 підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий І.П. Мироненко

Судді: В.М. Барков

Т.І. Биліна