Ухвала

іменем україни

1 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В.,

Ступак О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди за касаційними скаргами ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 18 серпня 2016 року,

встановила:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_3) звернувся до суду з указаним позовом до ОСОБА_4 (далі - ОСОБА_4), посилаючись на те, що вироком Кіровоградського обласного суду від 16 листопада 1994 року ОСОБА_4 було засуджено за умисне вбивства їх батька ОСОБА_5 та нанесення позивачу ОСОБА_3 тяжких тілесних ушкоджень, які викликали стійку втрату працездатності, та призначено покарання у вигляді 15 років позбавлення волі.

Вказував, що через насильницьку смерть батька та спричинення йому тілесних ушкоджень, наслідком чого стало тривале лікування, позивач зазнав психічних та душевних страждань, значних змін в організації свого життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, чим йому була заподіяна моральна шкода.

Ураховуючи наведене, позивач просив стягнути з відповідача на його користь 27 560 грн на рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 8 липня

2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 18 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3

15 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

У касаційних скаргах ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що позивач ОСОБА_4 був визнаний потерпілим у кримінальній справі по обвинуваченню відповідача, оскільки йому відповідачем були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили розлад здоров'я та тривале лікування. Крім того, встановлено, що позивач є сином, ОСОБА_6, який помер внаслідок насильницької смерті з вини відповідача.

Даний висновок суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є рідними братами.

Вироком судової колегії у кримінальних справах Кіровоградського обласного суду від 16 листопада 1994 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ст. 94, ч.1 ст.101, ст.102 КК України, та засуджено за умисне вбивства їх батька ОСОБА_5 і нанесення позивачу ОСОБА_3 тяжких тілесних ушкоджень, які викликали стійку втрату працездатності, та призначено покарання у вигляді 15 років позбавлення волі.

Позивача ОСОБА_3 визнано потерпілим у вказаній кримінальній справі.

У кримінальній справі позивач не заявляв цивільного позову щодо відшкодування моральної шкоди.

Звертаючись у листопаді 2015 року до суду з даним позовом, ОСОБА_3 посилався на те, що вчиненим відповідачем злочином, який полягав у завданні йому тілесних ушкоджень та вбивстві їх батька, йому завдана моральна шкода.

Згідно зі статтею 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

У пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України

від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК України, в редакції 1963 року про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом.

Встановивши факт завдання позивачу моральної шкоди, яка полягає в моральних стражданнях, викликаних спричинення йому відповідачем тяжких тілесних ушкоджень, які були небезпечними для життя в момент заподіяння та потягли розлад здоров'я, тривале лікування, фізичні та психологічні страждання, а також смертю батька, яка настала внаслідок неправомірних дій відповідача, що підтверджено вироком суду, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для її відшкодування відповідно до ст. 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, за рахунок її заподіювача - відповідача, вина якого зокрема підтверджується вироком суду.

При визначенні розміру моральної шкоди, апеляційний суд врахував норми статті 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, якою було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати, дав належну оцінку фактичним обставинам справи, зокрема ступеню тяжкості та обсягу душевних страждань позивача, який одержав тілесні ушкодження, фізичний біль, втратив батька, зазнав значних вимушених змін у його життєвих стосунках та необхідності докладати додаткових зусиль для організації свого життя, ступеню вини відповідача, характеру його умисних дій та його майновий стан, зокрема те, що він є інвалідом другої групи загального захворювання, отримує невелику пенсію, потребує лікування, а також об'єктивно виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.

При цьому, в силу вимог ст. 335 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вдається до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваному рішенні, не вдається до вирішення питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди заявника з покладенням на нього обов'язку по відшкодуванню моральної шкоди та з її розміром, визначеним апеляційним судом, а також щодо оцінки доказів, які на його думку мали бути перевірені апеляційним судом або були оцінені ним неправильно.

Згідно з вимогами ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Таким чином, під час розгляду справи судом не були порушені норми матеріального й процесуального права, а наведені в скаргах доводи висновок суду не спростовують, тому суд касаційної інстанції не знаходить підстав для задоволення касаційних скарг.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 18 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.С. Висоцька

Судді:М.К. Гримич О.В. Кафідова О.В. Ступак

І.М. Фаловська