Справа № 358/754/13-ц Головуючий у І інстанції Якутюк В. С.
Провадження № 22-ц/780/5661/17 Доповідач у 2 інстанції Приходько К. П.
Категорія 47 06.12.2017
УХВАЛА

Іменем України

06 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Приходька К.П.,

суддів: Голуб С.А., Верланова С.М.,

за участю секретаря: Дрозда Р.І.,

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Богуславського районного суду Київської області від 23 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя,-

встановила:

у травні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, який уточнила в процесі розгляду справи, та остаточно просила в порядку поділу спільного сумісного майна колишнього подружжя визнати за нею право власності на: - житловий будинок з господарськими будівлями, загальною площею 53,60 кв.м, жилою площею 29,7кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, вартістю 92 195 грн; - 1/2 частини земельної ділянки площею 0,2500га, на якій розташований вищевказаний житловий будинок; - 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1966га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована по АДРЕСА_1, вартістю 23798 грн 50 коп.; - земельну ділянку площею 0,084га з цільовим призначенням для ведення садівництва в СТ «Рибак», яка розташована на території Трипільської сільської ради Обухівського району Київської області, вартістю 52 791 грн.

За відповідачем ОСОБА_3 позивачка просила в порядку поділу спільного сумісного майна колишнього подружжя визнати право власності на: - житловий будинок з господарськими будівлями, загальною площею 40,60 кв.м, жилою площею 15,2 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_1, вартістю 51 434 грн; - 1/2 частини земельної ділянки площею 0,2500 га, на якій розташований вищевказаний житловий будинок; - 1/2 частини земельної ділянки площею 0,1966 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована по АДРЕСА_1, вартістю 23798 грн 50 коп; - автомобіль Мазда 626, 1989 року випуску, державний номерний знак 028-85, вартістю 30 000 грн в порядку поділу спільного майна подружжя.

На обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 08 вересня 1990 року між нею та відповідачем укладено шлюб, який зареєстровано Центральним відділом реєстрації шлюбів міста Києва та який ними формально було розірвано з ініціативи відповідача з метою отримання нової квартири.

Вказала, що шлюбних відносин вони не припиняли, завжди проживали разом, вели спільне господарство і мали спільний бюджет та 11 листопада 2003 року знову зареєстрували шлюб, в їхніх шлюбних відносинах від 1990 року до червня 2012 року ніяких змін не відбувалося. Підтвердженням цього слугує також факт народження молодшої дочки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2.

У червні 2012 року відповідач створив нову сімю і, забравши свої особисті речі та частину спільного майна подружжя, придбаного під час шлюбу, переїхав проживати до нової цивільної дружини.

За час шлюбу, під час ведення спільного господарства за спільні кошти подружжям було придбано вищевказане нерухоме майно та автомобіль, які вони не можуть добровільно поділити з відповідачем, у звязку з чим, посилаючись на положення ст.ст.60,61,63,70,71 СК України, просила задовольнити її позовні вимоги.

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернувся із зустрічним позовом, в якому просив визнати за ним право особистої власності на житловий будинок загальною площею 40,60 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1, який був придбаний ним за договором купівлі-продажу від 12 серпня 1998 року, зареєстрованим у Білоцерківському МБТІ 06 липня 1999 року за реєстровим №12.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що на час придбання вказаного будинку він проживав окремо від ОСОБА_2, шлюбних відносин не підтримували з березня 1998 року та не вели спільного господарства, що підтверджено рішенням Харківського районного суду м. Києва від 07 березня 2000 у справі №2-989 про розірвання шлюбу. Посилаючись на положення ч.2 ст.28 Кодексу про шлюб та сімю України, який був чинним на час придбання будинку, просив задовольнити зустрічний позов.

Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 22 жовтня 2014 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини житлового будинку (літ. «Д») загальною площею 51,70 кв.м., житловою площею 28,30 кв.м. та 1/2 частини господарських будівель і споруд: сарай (літ. «Е»), погріб (літ. «Є/погр»), колодязь (№5), хвіртка (№7), огорожа (№6), ворота (№8), загальною інвентаризаційною вартістю 71 885 грн, що розташовані по АДРЕСА_1, та право власності на 1/2 частини земельної ділянки площею 0,2500га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, з кадастровим номером НОМЕР_2, що розташована за вказаною вище адресою.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини житлового будинку (літ. «Д») загальною площею 51,70 кв. м, житловою площею 28,30 кв.м. та 1/2 частини господарських будівель і споруд: сарай (літ. «Е»). погріб (літ. «Є/погр»), колодязь (№5), хвіртка (№7), огорожа (№6), ворота (№8), загальною інвентаризаційною вартістю 71 885 грн, що розташовані по АДРЕСА_1, та право власності на 1/2 частини земельної ділянки площею 0,2500га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, з кадастровим номером НОМЕР_2, що розташована за вказаною вище адресою.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на автомобіль Мазда 626, 1989 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, вартістю 29890 грн 60 коп.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 14 945,30грн., компенсації за різницю ідеальних часток спільного сумісного майна подружжя.

Інші вимоги позивачки ОСОБА_2 про поділ земельної ділянки площею 0,1966га., з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована по АДРЕСА_1, та земельної ділянки площею 0,0840га., з цільовим призначенням для ведення садівництва, що розташована на території СТ «Рибак» Трипільської сільської ради Обухівського району Київської області, залишено без задоволення за безпідставністю позовних вимог.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок (літ. «A») загальною площею 43,30 кв.м., житловою площею 26,90кв.м., та господарські будівлі і споруди: сарай (літ. «Б»), убиральня (літ. «Г»), колодязь (№1), ворота з хвірткою (№2), огорожа (№3), огорожа (№4), загальною інвентаризаційною вартістю 35 783 грн, що розташовані по АДРЕСА_1.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 05 лютого 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Богуславського районного суду Київської області від 22 жовтня 2014 року залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 квітня 2015 року, рішення Богуславського районного суду Київської області від 22 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 05 лютого 2015 року в частині визнання права власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 1/2 частини земельної ділянки площею 0,2500га., з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, з кадастровим номером НОМЕР_2, що розташована по АДРЕСА_1, а також в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на автомобіль Мазда 626, 1989 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 та стягнення з нього на користь ОСОБА_2 компенсації за різницю ідеальних часток спільного сумісного майна подружжя у розмірі 14 945,30грн. скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи, Богуславський районний суд Київської області 23 червня 2015 року ухвалив рішення, яким позов ОСОБА_2 задоволив частково.

Визно за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину земельної ділянки площею 0,2500га., (кадастровий номер НОМЕР_2) з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої по АДРЕСА_1.

Визно за ОСОБА_3 право власності на 3/4 частини земельної ділянки площею 0,2500га., (кадастровий номер НОМЕР_2) з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої по АДРЕСА_1.

В решті позовних вимог відмовив.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення в частині відмови, що стосується стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошової компенсацію половини вартості витрачених спільних коштів подружжя на відновлений ремонт автомобіля Мазда 626, д.н.з. НОМЕР_1, у грудні 2012 року у розмірі 14 917,50 грн. є необґрунтованим і незаконним.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції припустився помилки, не врахувавши, що у позові ОСОБА_2 іде мова про стягнення грошової компенсації в половинному розмірі від коштів, що були потрачені на відновлювальний ремонт автомобіля внаслідок ДТП, що мала місце 07.08.2011 року.

Апелянт, стверджує, що дані кошти були спільними з відповідачем, оскільки вони перебували в шлюбі.

Позивач вважає, що ОСОБА_3, перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_2 повністю відновив автомобіль Мазда 626, д.н.з. НОМЕР_1 перед ДТП. Сума компенсації могла бути значно більшою, якби позивач зорієнтувалась і правильно оцінила витрати, пов'язані з відновленням автомобіля.

Відповідно до листа ПАТ «Страхова компанія «Провідна» від 31.08.2011 року №17-12/11209 на ім'я ОСОБА_3 вартість відновлювального ремонту автомобіля Мазда 626, д.н.з. НОМЕР_1, становить 52 396,05 грн. Однак, ОСОБА_2 не надала належної оцінки вищезазначеним обставинам і заявила компенсацію на суму14 917,50 грн.

Крім того, зазначає, що ОСОБА_3 після ДТП в 2011 році, перебуваючи у шлюбі із ОСОБА_2, придбав за спільні кошти інший, такий же точно автомобіль Мазда 626 і причепив до нього державний номерний знак з розбитого автомобіля, відповідно до вищезазначеного, апелянт стверджує, що автомобіль вже був відновлений станом на 01.01.2012 року.

Просила скасувати рішення Богуславського районного суду Київської області від 23 червня 2015 року в частині відмови, що стосується стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації половини вартості витрачених спільних коштів подружжя на відновлений ремонт автомобіля Мазда 626, д.н.з. НОМЕР_1, у грудні 2012 року у розмірі 14 917,50 грн., а також ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію половини вартості витрачених спільних коштів подружжя на відновлювальний ремонт автомобіля Мазда 626, д.н.з. НОМЕР_1, у грудні 2012 року у розмірі 14 917,50 грн.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували в шлюбі, зареєстрованому 08.09.1990 року Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва, актовий запис № 4762, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу.

Із копії рішення Харківського районного суду м. Києва від 07 березня 2000 року видно, що шлюб між сторонами було розірвано.

11 листопада 2003 року ОСОБА_3 і ОСОБА_2 повторно зареєстрували шлюб в Центральному відділі державної реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї, актовий запис №2830, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу.

Від шлюбу позивач та відповідач мають двох дітей: дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

В рішенні Харківського районного суду м. Києва від 07 березня 2000 року у справі №2-989 про розірвання шлюбу зазначено, що шлюб між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 було розірвано на підставі ст.ст.38-40 Кодексу про шлюб та сім'ю України, оскільки сторони не підтримують сімейно-шлюбних відносин на протязі 2 років та не ведуть спільного господарства, сім'я фактично розпалася та шлюб існує лише формально, а тому зазначені факти (обставини), які встановлені судом, відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, не підлягають доказуванню в даній справі про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 не довела належними та допустимими доказами факту проведення за спільні з ОСОБА_3 кошти відновлювального ремонту автомобіля «Мазда 626».

З такими висновками погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності на майно є лише одна обставина: набуття (придбання, виготовлення, спорудження) майна за час шлюбу, крім випадків, встановлених законом або договором.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка за змістом ч.1 ст.57 СК України є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ч.2 ст.28 Кодексу про шлюб та сім'ю України, суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припинені шлюбу, власністю кожного з них.

Колегією суддів становлено, що з березня 1998 року до листопада 2003 року сторони не вели спільного господарства, не підтримували шлюбно - сімейних стосунків та з травня 2000 року до листопада 2003 року не перебували у шлюбі.

Відповідно до договору контрактової Української товарної біржі транспортний засіб Мазда 626, 1989 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, був придбаний ОСОБА_3 04 червня 2000 року, тобто після розірвання сторонами шлюбу (т.2 а.с.179).

За правилами статей 16,17 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України, який був чинним до 01 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї , чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю).

Відповідно до ст.128 , ч.3 ст. 240 ЦК УРСР 1963 року, який був чинним до 01 січня 2004 року, визначалось, що право власності в набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

З матеріалів справи вбачається, що договір купівлі - продажу автомобіля Мазда 626, 1989 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, укладено 04 червня 2000 року, тобто з цієї дати в ОСОБА_3 виникло право власності на вищезазначений автомобіль.

Майно, набуте до 01 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебували у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб сліб вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержавли спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Вищезазначене узгоджується з висновками, які містяться в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 квітня 2015 року за наслідками розгляду касаційної скарги ОСОБА_3 на рішення Богуславського районного суду Київської області від 22 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 05 лютого 2015 року.

Відповідно до ч.4 ст.338 ЦПК України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Відповідно до правової позиції, викладеної в Ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.04.2015 у справі №6-7307св15 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя, позивачу слід було довести «обставини щодо факту спільного проживання сторін» та «обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці».

Правова позиція Верховного суду України у справі №6-1568цс16 полягає у тому, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Ця позиція вимагає від судів при застосуванні норми статті 60 СК України та визначенні права спільної сумісної власності подружжя на майно установлювати не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається сукупно двома чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Вказана правова позиція Верховного суду України застосовується у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, і тоді майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Виходячи із цієї норми, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Ця правова позиція вимагає обов'язково встановлювати, крім часу набуття майна у власність, додатково і джерела набуття майна. А тому ніяким чином не передбачає можливість визнання спільною власністю подружжя того майна, що набуте у власність після припинення шлюбно - сімейних відносин і розірвання шлюбу.

Аналогічна позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 № 6-66цс13 та від 25.12.2013 № 6-135цс13 і є обов'язковою для судів.

Тому на підставі частини шостої статті 57, статті 60 СК України позовні вимоги ОСОБА_2 у частині відшкодування їй частини вартості відновлювального ремонту автомобіля Мазда 626, державний номер НОМЕР_1, 1989 р. випуску, як спільного майна подружжя не підлягають задоволенню, оскільки позивачкою не подані докази того, що спірний автомобіль набутий під час шлюбу, відновлювальний ремонт проводився за спільні кошти у період спільного проживання і ведення спільного господарства сторонами, розмір витрачених на його проведення коштів не встановлений, і такі кошти не можуть бути об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, відповідно до ст.303 ЦПК України, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313-315,317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Богуславського районного суду Київської області від 23 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді