Провадження № 2/520/9091/17
05.12.2017 року Київський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого - судді Васильків О.В.
секретар судового засідання - Дідур Г.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» про визнання договору недійсним, суд, -
21.09.2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу від 14.01.2010 року, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Кобзар О.Ю., реєстровий номер - 25. При цьому позивач посилається на те, що у зв'язку із скасуванням ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20.11.2013 року заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 04.12.2009 року, позивач не набув права власності на садовий будинок загальної площі 276,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1. Позивач зазначає, що оспорюваний договір укладений 14.01.2010 року від його імені представником ОСОБА_5
До судового засідання позивач ОСОБА_1 не з'явився, повідомлявся належним чином, до суду надано заяву представника позивача ОСОБА_6 про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Відповідач ОСОБА_2 та її представник до судового засідання повторно не з'явилися, повідомлялися належним чином у відповідності до ст. 74 ЦПК України, причини неявки суду не повідомили.
Представник третьої особи ПАТ «Фідобанк» до судового засідання не з'явилася, повідомлялася належним чином, матеріали справи містять заяву представника Банку про зупинення провадження у справі та застосування строків позовної давності.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Як встановлено у судовому засіданні, 22.02.2003 року ОСОБА_7 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування № 647 подарував позивачу ОСОБА_1 садовий будинок, що знаходиться у АДРЕСА_1, що складається із садового будинку загальною площею літ. «А» - 212,5 кв.м., житловою площею - 74,8 кв.м., № 1-4 огорожі, розташованого на земельній ділянці 0,0296 га /а.с. 5/. Право власності на будинок зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 31.03.2003 року кн..8стр.30р.1222.
Судом досліджено оспорюваний договір купівлі-продажу, посвідчений 14.01.2010 року приватним нотаріусом ОМНО Кобзар О.Ю., реєстровий номер - 25, за умовами якого, ОСОБА_5, який діє від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності від 04.12.2009 року, продав, а ОСОБА_2 купила садовий будинок, що знаходиться у АДРЕСА_1, загальною площею 276,1 кв.м., житлова площа 94,4 кв.м., площа земельної ділянки 0,0296 га /а.с. 8-9/.
Матеріали справи містять нотаріально посвідчену довіреність, видану 04.12.2009 року ОСОБА_1 на ім'я ОСОБА_5 з правом управляти і розпоряджатися належною земельною ділянкою площею 0,0296 га, що розташована в АДРЕСА_1, ділянка НОМЕР_1, кадастровий номер НОМЕР_2, яка надана для індивідуального дачного будівництва та розташованим на цій земельній ділянці садовим будинком АДРЕСА_1, загальною площею 212,5 кв.м. /а.с. 7/. Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлісяком Т.Ю., реєстровий номер № 180. Довіреність видана терміном до 15.01.2010 року.
Судом встановлено, що у провадженні Київського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання права власності. Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04.12.2009 року задоволено вимоги ОСОБА_1 та визнано за ним право власності на садовий будинок, що знаходиться у АДРЕСА_1, загальною площею 276,1 кв.м., житлова площа 94,4 кв.м.
Також, у ході розгляду справи, сторона позивача пояснювала, що ОСОБА_1 не подавав позову до Одеської міської ради, та не мав такого наміру, від його імені діяла особа, якій він не надавав довіреності. З цих підстав ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20.11.2013 року скасовано заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 04.12.2009 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання права власності залишено без розгляду /а.с. 16/.
Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Таким чином, судом встановлено, що у зв'язку із скасуванням апеляційним судом Одеської області 20.11.2013 року заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 04.12.2009 року позивач ОСОБА_1 не набув права власності на садовий будинок, що знаходиться у АДРЕСА_1, загальною площею 276,1 кв.м., житлова площа 94,4 кв.м.
Отже, предметом за оспорюваним договором купівлі-продажу від 14.01.2010 року став садовий будинок, що знаходиться у АДРЕСА_1, загальною площею 276,1 кв.м., житлова площа 94,4 кв.м., площа земельної ділянки 0,0296 га, який не належав на праві власності Продавцю. Так як у зв'язку із скасуванням судового рішення, ОСОБА_1 продовжує належати садовий будинок загальною площею літ. «А» - 212,5 кв.м., житловою площею - 74,8 кв.м.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 звертався до суду із вимогами про визнання договору купівлі-продажу від 14.01.2010 року недійсним. Так, заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30.03.2016 року у справі № 520/580/16-ц задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 Суд вважав, що при укладенні цього правочину не додержано вимог ст. 203 ч. 1 ЦПК України, а отже відповідно до вимог ст. 215 ч. 1 ЦПК України спірний правочин необхідно визнати недійсним.
Сторона позивача у ході розгляду справи пояснювала, що оскільки підставою для скасування заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 30.03.2016 року стало лише незалучення до розгляду справи ПУАТ «Фідобанк», то позивач, врахувавши вказані роз'яснення суду апеляційної інстанції, пред'явив даний позов.
Положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦПК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі.
Статтею 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Таким чином, судом достеменно встановлено, що у позивача не було волевиявлення на відчуження належного йому майна, а також враховуючи, що предметом за оспорюваним договором купівлі-продажу від 14.01.2010 року став садовий будинок, що знаходиться у АДРЕСА_1, загальною площею 276,1 кв.м., житлова площа 94,4 кв.м., площа земельної ділянки 0,0296 га, який не належав на праві власності Продавцю, а також враховуючи пояснення сторони позивача, що ОСОБА_1 не надавав на ім'я ОСОБА_5 довіреність від 04.12.2009 року, суд приходить до висновку, що наявні підстави для визнання оспорюваного договору недійсним з підстав ч.ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України.
Матеріали справи містять заяву представника ПУАТ «Фідобанк» про застосування строків позовної давності. Оскільки, представник Банку вважає, що позивач вперше звернувся до суду із позовом ще у 2012 році з вимогою про визнання недійсним договору від 2010 року, тому позивач на цей раз пропустив строк позовної давності без поважних причин.
Згідно з ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Статтею 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Проаналізувавши матеріали справи, враховуючи те, що тривалі судові провадження із вирішення даного питання заявлені позивачем ще у 2012 року, про що безпосередньо зазначає представник Банку, та не закінчилися вирішенням спору по суті, суд приходить до висновку, що заява ПУАТ «Фідобанк» про застосування строків позовної давності не заслуговує на увагу, так як необґрунтована та недоведена.
З урахуванням вказаного, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання договору недійсним підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені.
Керуючись ст. ст. 10, 60, 79, 88, 209, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, ст. ст. 203, 2015 ЦК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1, - задовольнити.
Визнати договір купівлі-продажу садового будинку, що знаходиться у АДРЕСА_1, загальною площею 276,1 кв.м., житлова площа 94,4 кв.м., площа земельної ділянки 0,0296 га, укладений 14.01.2010 року між ОСОБА_5, який діяв від імені ОСОБА_1, з однієї сторони, та ОСОБА_2, з іншої сторони, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Кобзар О.Ю., реєстровий номер - 25, - недійсним.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого ЦПК України.
Суддя Васильків О. В.