АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 596/2451/16-цГоловуючий у 1-й інстанції Лисюк І.О.
Провадження № 22-ц/789/1222/17 Доповідач - Хома М.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2017 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючої - Хоми М.В.

суддів - Сташків Б. І., Костів О. З.,

при секретарі - Романюк Х.Ю.

з участю сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 12 вересня 2017 року по справі за позовом органу опіки та піклування Гусятинської районної державної адміністрації в інтересах малолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2016 року орган опіки та піклування Гусятинської РДА в інтересах малолітнього ОСОБА_2 звернувся в суд із вказаним позовом, в якому просив відібрати малолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 від батька ОСОБА_1, без позбавлення батьківських прав.

Вимоги обґрунтовано тим, що 9 грудня 2016 року до служби у справах дітей Гусятинської РДА звернувся малолітній ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та повідомив, що 8 грудня 2016 року його батько ОСОБА_1 вчинив психологічне насильство по відношенню до нього, а саме: кричав, називав нецензурними словами та погрожував йому. В результаті вказаних дій відповідача малолітній ОСОБА_2 отримав психологічний стрес та покинув будинок, в якому проживав, дитина категорично заперечує проти повернення до батька. Враховуючи, що попередньо у цій сімї уже були зафіксовані випадки неналежного виконання батьком своїх обовязків по відношенню до сина ОСОБА_3, але відповідач не змінив свого відношення до сина, ігноруючи рекомендації та застороги працівників служби у справах дітей, тому на підставі ч.2 ст. 170 СК України 9 грудня 2016 року було видано розпорядження голови Гусятинської РДА №866 Про негайне відібрання ОСОБА_2І., на підставі якого представники служби у справах дітей та центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді провели спільну роботу по негайному відібрані ОСОБА_2 та його влаштуванні у сім'ю ОСОБА_4, яка фактично замінила ОСОБА_2 матір. Залишення малолітнього ОСОБА_2 разом із батьком ОСОБА_1 є небезпечним для здоровя та морального виховання дитини, натомість його відібрання від батька, без позбавлення останнього батьківських прав дасть змогу влаштувати дитину в інше середовище, з метою подолання ним наслідків психологічного насильства.

Рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 12 вересня 2017 року позов задоволено. Відібрано без позбавлення батьківських прав малолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, у його батька ОСОБА_1 Передано ОСОБА_2 для вирішення питання про його влаштування органу опіки та піклування Гусятинської РДА. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 1280,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Вказує, що висновок суду не відповідає фактичним обставинам справи, рішення суду не грунтується на належних та допустимих доказах. Судом допущено неповне зясування обставин, що мають значення для справи. Згідно норм чинного законодавства відповідач як батько дитини має переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Натомість, у даній ситуації його колишня співмешканка ОСОБА_4, яка проживала з відповідачем та дитиною з 2008 року до квітня 2016 року, впливає на дитину та налаштовує проти батька. У травні 2016 року відповідач знайшов іншу жінку, яка переїхала до нього. Дізнавшись про це, ОСОБА_4 почала систематично дзвонити до сина ОСОБА_3 та підбурювати його проти іншої жінки та батька, зводила наклепи, та переконала сина втекти з дому, що він і зробив, поїхав до ОСОБА_4 в інше село. З цього приводу відповідач звернувся до поліції. Згодом син повернувся. Тоді ОСОБА_4 знайшла інший шлях з допомогою служби у справах дітей, які надали пораду як їй діяти. Так появилась заява ОСОБА_2, адресована службі у справах дітей, про вчинення психологічного тиску, і одночасно, заява самої ОСОБА_4, що вона готова забрати дитину до себе. Суд першої інстанції прийшов до безпідставного висновку про те, що батько ухиляється від виконання обовязків по вихованню дитини, а тому залишення дитини при батькові є небезпечним для життя і здоровя. Рішення про відібрання дитини прийнято виключно на підставі заяви дитини. Ніхто не відбирав пояснень у батька щодо ситуації, яка склалась 8 грудня 2016 року. У справі відсутні докази того, що батько систематично чинить психологічне насильство на своїм малолітнім сином. Згідно довідки сільської ради, ОСОБА_1 характеризується позитивно, спиртними напоями не зловживає, будь-яких зауважень та скарг на нього немає. Суд першої інстанції не звернув уваги на зазначені обставини та поверхнево дослідив матеріали справи. У справі наявний акт оцінки потреб дитини та її сімї, складений 9.12.2016 року спеціалістами Гусятинського районного центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді, згідно висновків якого фахівець із соціальної роботи пропонує надання послуг без оформлення соціального супроводу за карткою обліку роботи із сімєю. Пропозиції відібрати дитину не було. Однак суд першої інстанції не звернув на це увагу. Суд взяв до уваги покази свідків колишньої співмешканки ОСОБА_4, колишньої дружини ОСОБА_5, дочки ОСОБА_6, з якими відповідач тривалий час перебуває у неприязних стосунках, тому ці показання слід оцінювати критично. Щодо показів у суді самого ОСОБА_2, з огляду на його малолітній вік, ці пояснення не його власні, а підготовлені колишньою співмешканкою ОСОБА_4, в якої син проживає і під вплив якої потрапив.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_7, які свою апеляційну скаргу підтримали, представника позивача органу опіки та піклування Гусятинської ОСОБА_8, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, малолітнього ОСОБА_2, який не бажає повертатись до батька ОСОБА_1, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, констатуючи безумовне право батька на виховання дитини, прийшов до висновку, що у даному випадку неможливо надати перевагу саме цьому праву, оскільки воно суперечить інтересам малолітньої дитини, які мають першочергове значення при вирішенні справи. Вважаючи доведеним факт вчинення психологічного насильства над дитиною, суд зазначив, що спілкування дитини з батьком сприймається критично та сприяє розвитку зайвого психоемоційного навантаження. Тому залишення дитини з відповідачем є небезпечним для її здоровя і морального виховання. Посилання відповідача щодо впливу ОСОБА_4 на дитину суд визнав безпідставними. При цьому суд зазначив, що на ОСОБА_1 лежить відповідальність батька, який повинен був докласти усіх зусиль для того, щоб у його сина виникла любов і довіра до нього, прагнення бути разом із батьком. У матеріалах справи відсутні докази того, що протягом усього життя дитини ОСОБА_1 вчиняв активні дії щодо налагодження із сином добрих стосунків.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_1 є батьком малолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Матір дитини померла 20.09.2006 року.

ОСОБА_1 разом із сином постійно проживали у ІНФОРМАЦІЯ_4, з 2008 року по квітень 2016 року з ними проживала ОСОБА_4, з якою відповідач перебував у фактичних шлюбних відносинах.

9 грудня 2016 року до служби у справах дітей Гусятинської РДА звернувся особисто малолітній ОСОБА_2 та повідомив, що напередодні, 8 грудня 2016 року його батько ОСОБА_1 вчинив щодо нього психологічне насильство, спонукав його їхати у м.Тернопіль, кричав, нецензурно лаявся, погрожував фізичною розправою. Такі дії тривали протягом 3-4 годин. Відчувши сильне душевне хвилювання, хлопчик втік через вікно до старшої сестри, яка проживає окремо. У заяві малолітній ОСОБА_2 зазначив, що боїться повертатись до батька, так як він неодноразового сварився та принижував його, та висловив бажання проживати разом із ОСОБА_4, яка піклується про нього як рідна.

У цей же день, 9.12.2016 року, на підставі п.2 ст. 170 СК України, п.8 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, повязаної із захистом прав дитини, затв. Постановою КМУ від 24.09.2008 року №866, було видано розпорядження голови Гусятинської РДА №448-од Про негайне відібрання малолітнього ОСОБА_2І.. Відповідно до п.3 вказаного Положення, органами опіки та піклування є районні держадміністрації.

В цей же день було повідомлено прокуратуру. Дитину тимчасово влаштовано у сімю ОСОБА_4, враховуючи бажання дитини та згоду самої ОСОБА_4

20.12.2016 року предявлено позов у суд про відібрання дитини.

Відповідно до ч.1 ст. 170 СК України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоровя і морального виховання.

Ступінь небезпеки для кожної дитини може бути різним для новонародженої дитини один, для підлітка інший. Тому характер небезпеки, її місця у житті дитини визначається в кожному випадку окремо. І не важливо, що її негативні наслідки не настали. Для відібрання дитини достатньо самого факту її існування.

Зясовуючи обставини, чи така небезпека справді існує у даному випадку у звязку із застосуванням батьком психологічного насильства щодо дитини, суд враховуючи досліджені у судовому засіданні докази, прийшов до вірного висновку про наявність такої небезпеки.

Так, 9.12.2016 року із малолітнім ОСОБА_2 спілкувалася практичний психолог відділу соціальної роботи Гусятинського районного центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді ОСОБА_9, яка за наслідками розмови із дитиною зробила висновок, що з боку ОСОБА_1 неодноразово вичнялося психологічне насильство щодо малолітнього сина ОСОБА_3, в тому числі такий випадок мав місце 8.12.2016 року. Зі слів дитини, батько забороняв йому спілкуватися з друзями, а також із ОСОБА_4, яка фактично замінила йому матір, та після розриву стосунків із ОСОБА_1 цікавиться життям хлопчика, розділяє його уподобання у дозвіллі з друзями, в той час як батько забороняє та обмежує спілкування з ними. Психолог зазначила про панічну боязнь дитини повертатися додому та продовжувати спілкування з батьком. Беручи до уваги ступінь психологічного стресу, емоційний стан дитини, небажання повертатись у середовище, до порушуються його права, психолог зробила висновок про те, що повернення ОСОБА_2 до батька несе загрозу безпеці і здоровю дитини.

У суді апеляційної інстанції практичний психолог ОСОБА_9 підтвердила вказану інформацію та пояснила, що під час бесіди із нею 9.12.2016 року малолітній ОСОБА_2 був засмучений, від хвилювання у нього спостерігалась затримка мовлення, він благав допомогти і не повертати його до батька, так як останній неодноразово його ображав, навязував свої погляди, при цьому не враховував думку дитини, зокрема, забороняв хлопчику спілкуватись із друзями, а також із жінкою, яка після смерті рідної матері фактично стала його матірю і з якою у дитини довірливі стосунки. Хлопчик пояснив, що у випадку, якщо його повернуть до батька, він втече.

Крім цього, психолог ОСОБА_9 пояснила, що у складі комісії 9.12.2016 року вона виїжджала за місцем проживання батька у с.Самолусківці, однак останній був відсутній за місцем проживання, тому відібрати його пояснення з приводу ситуації, що сталася 8.12.2017 року, не виявилось можливим. Батько дитини ОСОБА_1, не звертався за допомогою чи консультацією ні до служби у справах дітей, ні до Гусятинського районного центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді, та не виявив бажання надати будь-які пояснення.

До суду першої інстанції було надано висновок органу опіки і піклування Гусятинської РДА про доцільність відібрання малолітнього ОСОБА_2 від батька без позбавлення останнього батьківських прав, оскільки батько неодноразово вчиняв психологічне насильство щодо дитини, не виявляє бажання змінювати своє відношення до дитини, дитина категорично заперечує проти повернення до батька, залишення малолітнього ОСОБА_2 у ОСОБА_1 є небезпечним для здоровя і морального виховання дитини. Разом з тим, у висновку органу опіки зазначено, що у подальшому, за умови повного виправлення негативного відношення до сина, відсутністю ризику повторного вчинення психологічного насильства буде розглядатись можливість повернення малолітнього батькові ОСОБА_1

Відповідно до ст. 1 Закону України Про попередження насильства в сімї, психологічне насильство в сімї - це насильство, повязане з дією одного члена сімї на психіку іншого члена сімї шляхом словесних образ або погроз, переслідування, залякування, якими навмисно спричиняється емоційна невпевненість, нездатність захистити себе та може завдаватися або завдається шкода психічному здоровю.

Частиною 1 статті 155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають грунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Згідно ст. 10 Закону України Про охорону дитинства держава здійснює захист дитини від усіх форм фізичного і психологічного насильства, образи, недбалого і жорстокого поводження з нею.

Суд першої інстанції вірно врахував положення Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної асамблеї ООН від 20.11.1959 року, згідно якої дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості.

Однак, батько малолітнього ОСОБА_2 не створив дитині атмосферу любові, розуміння та моральної забезпеченості, поваги прав дитини, а навпаки, неодноразово вчиняв щодо нього психологічне насильство, що спонукало дитину втікати з дому, а тому залишення малолітнього ОСОБА_2 з батьком створює небезпеку для дитини.

Суд І інстанції також врахував, що у жовтні 2016 року малолітній ОСОБА_2 у звязку із застосуванням батьком неналежних методів виховання самовільно покидав домівку та деякий час не проживав із батьком. ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 184 КУпАП у вигляді попередження. За даним фактом у приміщенні Самолусківської сільської ради 7.11.2016 року працівниками служби у справах дітей Гусятинської РДА, у присутності секретаря виконавчого комітету Самолусківської сільської ради, класного керівника малолітнього ОСОБА_2 - ОСОБА_10, з ОСОБА_1 було проведено профілактичну бесіду щодо виховання дитини. Факт проведення такої бесіди з батьком підтвердили допитані у якості свідків у суді І інстанції ОСОБА_10, та сільський голова с.Самолусківці ОСОБА_11

Проте, відповідач ОСОБА_1 не змінив свого відношення до виховання дитини та 8.12.2016 року знову вчинив психологічне насильство.

Крім доведеності факту психологічного насильства, яке створює небезпеку для здоровя і морального виховання дитини, суд першої інстанції також обгрунтовано врахував й думку самої дитини.

Згідно ст.12 Конвенції ООН про права дитини, Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага. Думка дитини має бути вислухана з повагою і врахована настільки, наскільки це відповідає її найвищим інтересам.

Аналогічні положення викладені у ч.1 ст. 17 СК України - дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сімї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сімї.

Малолітній ОСОБА_2 надав свої особисті пояснення як суду першої, так апеляційної інстанцій, підтвердив вчинення батьком психологічного насильства щодо нього та пояснив, що на даний час він не бажає повертатись до батька, хоча не заперечує можливості спілкування з ним. У письмовій заяві, надісланій на адресу апеляційного суду після надання особистих пояснень у судовому засіданні, малолітній ОСОБА_2 додатково висловив прохання не повертати його до батька.

Крім цього, ОСОБА_2 надіслав суду диск із фрагментом аудіозапису подій, що відбувались 8.12.2016 року.

Заслухавши вказаний аудіозапис у судовому засіданні, ОСОБА_1 підтвердив, що це дійсно частина бесіди між ним та сином, що мала місце 8.12.2016 року. Під час цієї бесіди ОСОБА_1 неодноразово викрикував нецензурні слова, а також образливі звертання до дитини.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, у всіх рішеннях, що стосуються дітей, суд зазначає про те, що першочергове значення повинні мати найкращі інтереси дітей.

Судом першої інстанції враховано мотиви, зазначені Європейським судом з

прав людини у рішення по справі Савіни проти України.

У цьому рішенні, зокрема, суд звертає увагу на те, що розірвання сімейних звязків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини. Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде зясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки.

У даному спорі колегія суддів вважає, що є наявними виняткові обставини для відібрання дитини. Батько неодноразово вчиняв психологічне насильство по відношенню до дитини, внаслідок чого малолітня дитина втікала з дому, що створює небезпеку для здоровя дитини, стосунки між батьком та сином не були налагоджені як на час розгляду справи судом першої, так апеляційної інстанцій, дитина не бажає повертатись до батька, а батько, у свою чергу, не вживає жодних заходів для налагодження стосунків із сином.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що у даній ситуації інтереси дитини не можуть полягати виключно у збереженні переважного права батька на виховання дитини.

Інтереси дитини полягають насамперед у забезпеченні атмосфери любові, розуміння та моральної забезпеченості, поваги прав дитини, чого відповідач не забезпечив.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, підстав для його скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд взяв до уваги покази свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, з якими відповідач тривалий час перебуває у неприязних стосунках, колегія суддів оцінює критично, так як висновки про вчинення психологічного насильства та існування небезпеки для здоровя та морального виховання дитини суд зробив на підставі не лише показів зазначених свідків, а оцінивши у сукупності усі наявні у справі докази. Окрім цього, згідно ст.ст.10,60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач вправі був заявляти клопотання про допит тих свідків, які на його думку, могли спростувати подані позивачем докази вчителі, сусіди, друзі, родичі чи інші особи, яким відомі обставини справи. Справа розглядалась судом І інстанції тривалий час, проте жодних доказів відповідач не подавав і не клопотав про їх витребування.

Допитаний у суді апеляційної інстанції за клопотанням відповідача свідок ОСОБА_12 пояснив, що є неповнорідним братом ОСОБА_2 (по матері), спілкується з ним у телефонному режимі, так як проживає в іншому населеному пункті. У розмовах із свідком ОСОБА_3 ніколи не жалівся на батька. Проте, показання цього свідка не спростовують наявних у справі доказів. Та обставина, що дитина не жалілася на поведінку батька саме цьому свідку, не свідчить про відсутність психологічного насильства зі сторони батька. Безпосередньо свідку ОСОБА_12 не відомі обставини щодо відносин між відповідачем ОСОБА_1 та його малолітнім сином ОСОБА_3, так як свідок проживає в іншому населеному пункті.

Натомість, інші свідки, які не перебувають у неприязних відносинах із відповідачем класний керівник ОСОБА_2 ОСОБА_10, сільський голова ОСОБА_11 підтвердили у судовому засіданні обставини щодо неналежної поведінки відповідача по відношенню до свого малолітнього сина ОСОБА_3. Зокрема, ОСОБА_11 був безпосереднім свідком, коли відповідач ОСОБА_1 у грубій формі, застосовуючи нецензурну лайку, кричав на сина. При цьому ОСОБА_2 дуже плакав, у нього була істерика.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не зловживає алкогольними напоями, відсутні негативні характеристики щодо нього, він як батько має переважне право на виховання дитини, у даному випадку причиною усіх його непорозумінь із сином є ОСОБА_4, яка підбурює та налаштовує дитину проти батька, провокує до втеч із дому, тому підстав для відібрання від нього дитини не було, колегія суддів оцінює критично.

Відібрання дитини у батьків це санкція за невиконання батьківських обовязків. Ця санкція є більш мякою, порівняно з іншими, зокрема із позбавленням батьківських прав.

Рішення про відібрання дитини прийнято не з тих підстав, що відповідач зловживає алкоголем, а з інших вчинення психологічного насильства, що створює небезпеку для дитини.

ОСОБА_1 застосовував такі методи виховання сина, які суперечать нормам Сімейного кодексу України та не грунтуються на повазі до прав дитини та її людської гідності, вчинив психологічне насильство, яке створило небезпеку психічному здоровю та моральному вихованню дитини, що доведено наявними у справі доказами.

Відібрання дитини не є крайнім і незворотним заходом. Згідно ч.3 ст. 170 СК України, якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини.

Отже, ОСОБА_1 не позбавлений можливості налагодити приязні стосунки із сином, відмовитись від застосування таких методів виховання, які принижують дитину, при потребі звернутись до відповідних служб за допомогою, змінити своє відношення до виховання сина, та звернутись в суд із позовом про повернення йому дитини.

Колегія суддів також враховує, що з 9.12.2016 року, протягом розгляду справи як судом першої, так апеляційної інстанцій, відповідач не вживав жодних заходів для усунення наслідків вчиненого ним психологічного насильства та налагодження стосунків із сином, не звертався за допомогою до соціальних служб, тощо.

Перекидання відповідачем провини за труднощі у стосунках із сином на інших осіб, які підбурюють дитину та налаштовують проти батька, колегія суддів оцінює критично, так як малолітній ОСОБА_2 з моменту народження 1.03.2004 року і до 8.12.2016 року, тобто більш як 12 років проживав з батьком, який мав усі можливості налагодити добрі стосунки із сином та застосовувати такі методи виховання, які грунтуються на взаємній любові та повазі.

Згідно ч.3 ст. 151 СК України, батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Оскільки відповідач застососував такі методи і форми виховання, які суперечать закону вчиняв психологічне насильство, внаслідок якого дитина втікала з дому, що є небезпечним для здоровя та морального виховання 13-річної дитини, тому підстав для скасування рішення суду І інстанції колегія суддів не вбачає.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 12 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_13