ухвала

іменем україни

13 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В., Писаної Т.О.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за об'єднаним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Виконавчого комітету Одеської міської ради, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності, за об'єднаним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про витребування майна та усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, за касаційними скаргами ОСОБА_5 на рішення Суворовського районного суду м. Одеса від 16 лютого 2017 року, ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 18 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 18 квітня 2017 року, ОСОБА_5 на ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2017 року та Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2009 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У серпні 2009 року ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом про поділ спільного майна подружжя.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2010 року затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за умовами якої:

Визнано за фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 право власності на наступне майно:

- нерухоме майно - кафе-бар «ІНФОРМАЦІЯ_1», загальною площею 731,0 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

- нерухоме майно дискотека-бар «ІНФОРМАЦІЯ_2», загальною площею 232,1 кв. м та літній майданчик до дискотеки-бару площею - 744,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2;

- автомобіль MERCEDES BENZ VITO, 2003 року випуску, чорного кольору, кузов НОМЕР_3, реєстраційний номер НОМЕР_1, зареєстрований за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4, виданого РЕВ-2 УДАІ ГУ УМВС України в Одеській області 06 грудня 2007 року.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на наступне майно:

- нежитлову будівлю павільйон-бару «ІНФОРМАЦІЯ_3» з літним майданчиком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, який в цілому складається з нежитлової будівлі павільйону-бару під літ. «А», загальною площею - 98,8 кв. м; літнього майданчика під літ. «Б», загальною площею - 97, 8 кв. м відображених у технічному паспорті від 06 серпня 2002 року;

- автомобіль MITSUBISHI SPACЕSTAR, 2003 року випуску, чорного кольору, кузов НОМЕР_5, реєстраційний номер НОМЕР_2, зареєстрований за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6, виданого МРЕВ-2 ДАІ ГУ УМВС України в Одеській області 04 грудня 2003 року;

- автомобіль HYNDAI TUCSON, 2005 року випуску, сірого кольору, кузов ТС НОМЕР_7, реєстраційний номер № НОМЕР_8, зареєстрований за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_9, виданого МРЕВ-2 ДАІ ГУ УМВС України в Одеській області 27 грудня 2005 року.

Постановлено, що ОСОБА_5 звільняє ОСОБА_4 від усіх боргових зобов'язань, що виникають згідно укладених ОСОБА_5 договорів займа, або згідно розписок ОСОБА_5 за період шлюбу.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заявили, що з моменту підписання цієї мирової угоди та у випадку належного її виконання не мають жодних майнових претензій один до одного з приводу всього іншого належного їм майна.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ сумісно набутого майна в шлюбі та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ сумісно набутого майна в шлюбі закрито.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 23 січня 2012 року задоволено заяву ОСОБА_5, ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2010 року скасовано за нововиявленими обставинами.

Справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя призначено до розгляду в загальному порядку.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2012 року позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя залишено без розгляду.

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя продовжено слуханням.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 06 лютого 2014 року ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 23 січня 2012 року скасовано, питання щодо розгляду заяви про перегляд ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2010 року за нововиявленими обставинами направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 06 лютого 2014 року ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2010 року скасовано, цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ сумісно набутого майна в шлюбі направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду в іншому складі суду.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 06 серпня 2014 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя в частині поділу майна подружжя кафе-бару «ІНФОРМАЦІЯ_3», яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 залишено без розгляду.

Справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_6, про поділ майна подружжя, набутого в шлюбі продовжено слуханням.

ОСОБА_4 з урахуванням уточнень позову до ОСОБА_5 про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, посилався на те, що 26 лютого 1999 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено шлюб.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18 червня 2009 року шлюб розірвано.

У період шлюбу подружжям придбане майно, яке згідно зі ст. 22 КпШС України, що був чинним на час придбання майна, є спільною сумісною власністю подружжя.

Приміщення павільйону-бару за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 66 кв. м придбано подружжям ОСОБА_5 за сумісні грошові кошти відповідно до договору купівлі-продажу від 04 грудня 2003 року, укладеного між ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_5, реєстровий № 5748.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 23 листопада 2015 року № 150/2015 вартість павільйону-бару на час придбання складає 48 774 доларів США.

За час знаходження у шлюбі подружжям ОСОБА_5 проведено реконструкцію павільйону-бару. Після перебудови площа та вартість спірного майна суттєво збільшені. Спірний об'єкт у теперішній час має назву кафе-бар «ІНФОРМАЦІЯ_1» та загальну площу 768,5 кв. м.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 23 листопада 2015 року № 150/2015 вартість кафе-бару «ІНФОРМАЦІЯ_1» складає 1 783 689 доларів США.

Позивач зазначає, що кафе-бар «ІНФОРМАЦІЯ_1» придбано подружжям за сумісні грошові кошти, сумісними зусиллями збільшено площу та вартість за час шлюбу, у зв'язку із чим він є об'єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу.

У процесі реконструкції подружжям павільйону-бару, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 66,0 кв. м, у кафе-бар «ІНФОРМАЦІЯ_1», загальною площею 768,5 кв. м, ніяких договорів про дольову участь між подружжям укладено не було. Частини ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у спірному майні є рівними.

Відповідач ОСОБА_5 не визнає право власності ОСОБА_4 на спірне майно, яке оформлено на її ім'я, але є їх спільною сумісною власністю, тому позивач звернувся до суду із зазначеним позовом.

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, Виконавчого комітету Одеської міської ради, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності, в якому зазначив, що ОСОБА_5, відповідно до договору купівлі-продажу від 04 грудня 2003 року № 5748 придбала будівлю павільйону-бару площею 66 кв. м по АДРЕСА_1, отримала згоду відповідних дозвільних органів щодо робочого проекту реконструкції кафе-бару зі зносом існуючого павільйону, отримала дозвіл на будівництво на підставі рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 22 лютого 2006 року № 136, уклавши з ним договір на право забудови земельної ділянки та з Одеською міською радою договір оренди земельної ділянки площею 692 кв. м для будівництва, експлуатації та обслуговування кафе-бару строком на 25 років.

За наслідками здійсненої реконструкції КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» виготовило технічний паспорт на кафе-бар, згідно з яким станом на 25 серпня 2008 року до складу приміщень (літ. А) входять: на першому поверсі: тамбур 40 кв. м, зал 240 кв. м, коридор 23,3 кв. м, миєчна 10,6 кв. м, підсобне 34,8 кв. м, підсобне 4,6 кв. м, підсобне 10,1 кв. м, підсобне 5,2 кв. м, коридор 3,1 кв. м, підсобне 4,4 кв. м, коридор 2,6 кв. м, підсобне 4,8 кв. м, туалет 14,4 кв. м, туалет 11,4 кв. м, зал 29,7 кв. м; на другому поверсі: зал 292 кв. м; а також № 1-3 огорожа; І замощення. Площа кафе-бару (літ. А) складає 731 кв. м.

У зв'язку з неможливістю ввести об'єкт нерухомості до експлуатації через наявність розбіжностей у технічній документації, оскільки відповідно до пояснювальної записки проекту реконструкції кафе-бару площа приміщень становить 870 кв. м, згідно з експлікацією - 673 кв. м, а відповідно до даних технічного паспорту - 731 кв. м, ОСОБА_5, як фізична особа-підприємець, звернулась до Господарського суду Одеської області з позовом до Одеської міської ради та Виконавчого комітету Одеської міської ради, в якому просила суд визнати за нею право власності на нерухоме майно - кафе-бар, загальною площею 731 кв. м, що знаходиться за адресою: вул. АДРЕСА_1.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 29 липня 2008 року позовні вимоги ФОП ОСОБА_5 до Одеської міської ради та Виконавчого комітету Одеської міської ради задоволено визнано право власності ФОП ОСОБА_5 на нерухоме майно кафе бар, загальною площею 731 кв. м, що знаходиться за адресою: вул. АДРЕСА_1, та позначений на плані технічного паспорту, виготовленого КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» станом на 25 серпня 2008 року: (літ. А) перший поверх: 1. тамбур 40,0 кв. м, 2. зал 240 кв. м, 3. коридор 23,3 кв. м, 4. миєчна 10,6 кв. м, 5. підсобне 34,8 кв. м, 6. підсобне 4,6 кв. м, 7. підсобне 10,1 кв. м, 8. підсобне 5.2 кв. м, 9. коридор 3,1 кв. м, 10. підсобне 4.4 кв. м, 11. коридор 2,6 кв. м, 12. підсобне 4,8 кв. м, 13. туалет 14,4 кв. м, 14. туалет 11,4 кв. м, 15. зал 29,7 кв. м. Другий поверх: 16. зал 292,0 кв. м № 1-3 огорожа, 1 замощення.

ОСОБА_4, як приватний підприємець, оскаржив рішення та постановою Вищого господарського суду України від 03 березня 2010 року рішення Господарського суду Одеської області від 29 липня 2008 року у справі № 4/120-08-3021 скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції та встановлено, що ОСОБА_5 не доведено обставини будівництва вказаного об'єкту нерухомого майна саме нею.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 19 травня 2010 року позовна заява ФОП ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно залишена без розгляду.

15 вересня 2011 року ОСОБА_5 Виконавчим комітетом Одеської міської ради видано свідоцтво про право власності на будівлю кафе-бару на підставі декларації про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстрованої інспекцією ДАБК в Одеській області від 08 вересня 2011 року № ОД 8; замість рішення Господарського суду Одеської області від 29 липня 2008 року, справа № 4/120-08-3021, зареєстрованого КП «ОМБТІ та РОН» від 25 вересня 2008 року, номер запису:403 в кн. 81 неж 95.

Також позивач зазначив, що вказане свідоцтво про право власності на будівлю кафе-бару, видане ОСОБА_5 Виконавчим комітетом Одеської міської ради порушує його права, як співвласника нерухомого майна кафе-бару, придбаного під час перебування в шлюбі, в зв'язку з чим ОСОБА_4 просив визнати недійсним свідоцтво про право власності.

У серпні 2014 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про витребування майна та усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, посилаючись на те, що павільйон-бар «ІНФОРМАЦІЯ_3» з літнім майданчиком, за адресою: АДРЕСА_3, згідно з свідоцтвом про право власності від 15 жовтня 2002 року № НОМЕР_10 належить ФОП ОСОБА_5, яке було видано на підставі розпорядження Суворовської районної адміністрації м. Одеси від 27 вересня 2002 року № 1022 і яким прийнято до експлуатації закінчений будівництвом об'єкт за актом від 13 січня 1997 року за заявою приватного підприємця ОСОБА_5

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя затверджена мирова угода, за якою за ОСОБА_4 було визнано право власності на нерухоме майно - нежитлову будівлю павільйону-бару «ІНФОРМАЦІЯ_3», з літнім майданчиком, який розташований по АДРЕСА_3, який в цілому складається з нежилої будівлі павільйону-бару літ. «А», загальною площею 98,8 кв. м, літнього майданчика літ. «Б», загальною площею 97,8 кв. м.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 06 лютого 2014 року скасовано ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2012 року про затвердження мирової угоди.

ОСОБА_4 20 серпня 2010 року укладено два договору дарування, які зареєстровані в реєстрі за № 8855 та № 8856, посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., відповідно до яких ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_7 прийняла у дар по 1/2 частини нежитлової будівлі павільйону-бару «ІНФОРМАЦІЯ_3» з літнім майданчиком, загальною площею 196,6 кв. м за адресою: АДРЕСА_3, що складається з нежилої будівлі павільйону-бару літ. «А», загальною площею 98,8 кв. м, літнього майданчика літ. «Б», загальною площею 97,8 кв. м.

27 грудня 2011 року ОСОБА_8, який діяв в інтересах ОСОБА_7 уклав два договори купівлі-продажу, які зареєстровані в реєстрі за № 1628 і № 1633, посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Швидкою М.Г., з ОСОБА_6, відповідно до яких ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_6 прийняла у власність по 1/2 частини нежитлової будівлі павільйону-бару «ІНФОРМАЦІЯ_3» з літнім майданчиком, загальною площею 196,6 кв. м за адресою: АДРЕСА_3.

ОСОБА_5 зазначила, що на момент підготовки та підписання мирової угоди в її сім'ї відбулося декілька трагедій (які вона зазначає у позові), внаслідок чого вона була стомлена, хворіла, не розуміла, що відбувається, не усвідомлювала значення своїх дій і не могла керувати ними, при підписанні мирової угоди її волевиявлення не було вільним та не відповідало її внутрішній волі.

Також позивач посилається на те, що ОСОБА_4, скориставшись її станом, змусивши її підписати заяву про розгляд справи у відсутності ОСОБА_5, уклав мирову угоду.

Позивач вважає, що спірне майно вибуло з володіння не з її волі, а тому просила суд витребувати у ОСОБА_6 нежитлову будівлю павільйону-бару «ІНФОРМАЦІЯ_3» та усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні вказаним майном.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2017 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, набутого в шлюбі залишено без розгляду.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2017 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Виконавчого комітету Одеської міської ради, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності задоволено частково.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на об'єкт - будівлю кафе-бару, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, серія НОМЕР_11, видане 15 вересня 2011 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради на ім'я ОСОБА_5.

В інший частині позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Виконавчого комітету Одеської міської ради, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності відмовлено.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя задоволено.

Поділено будівлю кафе-бару «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташовану за адресою: АДРЕСА_1, яка в цілому складається з літери «А» загальною площею 768, 5 кв. м, між ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частини нежитлової будівлі кафе-бару «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованого за адресою: АДРЕСА_1, яка в цілому складається з літ. «А» загальною площею 768, 5 кв. м.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частини нежитлової будівлі кафе-бару «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованого за адресою: АДРЕСА_1, яка в цілому складається з літ. «А» загальною площею 768, 5 кв. м.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 10 000 грн витрат по оплаті експертизи.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 витрати по оплаті судового збору в сумі 1 973,60 грн.

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про витребування майна та усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном залишено без задоволення.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 18 квітня 2017 року ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2012 року про залишення без розгляду позовної заяви по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, скасовано.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 18 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2017 року залишено без змін.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2017 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» відхилено.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2017 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2017 року, ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 18 квітня 2017 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовів ОСОБА_4, позов ОСОБА_5 задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 18 квітня 2017 року та відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_4 про скасування ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2012 року, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2017 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4, відмовити у задоволенні його позовів, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі ПАТ «ОТП Банк» просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2017 року в частині вимог ОСОБА_4, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовів ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційне провадження за скаргою ОСОБА_5 на ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 18 квітня 2017 року слід закрити, а інші касаційні скарги - відхилити, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 324 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи чи обов'язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку і ухвали апеляційного суду ухвалені за результатами апеляційного розгляду;

ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 1, 3, 4, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 20, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 31-33 частини першої статті 293 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку і ухвали апеляційного суду, якщо вони перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Зі змісту наведеної норми закону вбачається, що касаційна скарга подана на ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 18 квітня 2017 року про скасування ухвали районного суду, яка не перешкоджає подальшому провадженню у справі, а тому касаційне провадження у цій частині відкрито помилково та підлягає закриттю.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншим.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право власності, а також про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що свідоцтво про право власності на будівлю кафе-бару, видане 15 вересня 2011 року ОСОБА_5 Виконавчим комітетом Одеської міської ради є недійсним, оскільки порушує права ОСОБА_4, як співвласника нерухомого майна кафе-бару, придбаного подружжям за договором від 04 грудня 2003 року та оформленого на ім'я ОСОБА_5, а оскільки кафе-бар «ІНФОРМАЦІЯ_1» придбано ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі, сумісними зусиллями збільшено площу та вартість за час шлюбу, він є об'єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_5, суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), виходили з того, що в діях ОСОБА_5 було волевиявлення на передачу спірного майна, що підтверджується заявами, які знаходяться у матеріалах справи, а саме: заявою ОСОБА_5 про скасування заходів забезпечення позову у зв'язку із мировою угодою, заявою ОСОБА_5 про затвердження мирової угоди, мировою угодою від 20 квітня 2010 року, заявою від 28 квітня 2010 року, з якої вбачається, що ОСОБА_5 з мировою угодою згодна та просить розглядати її у її відсутності, які підписані особисто ОСОБА_5

Доводи касаційних скарг не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи.

Так, судами встановлено, що 26 лютого 1999 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений шлюб.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18 червня 2009 року вищевказаний шлюб розірвано.

За час знаходження у шлюбі подружжям ОСОБА_5 придбане майно, зокрема приміщення павільйону-бару за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 66,0 кв. м, відповідно до договору купівлі-продажу від 04 грудня 2003 року, укладеного між ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_5, реєстровий № 5748.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 23 листопада 2015 року № 150/2015 вартість павільйону-бару на час придбання складала 48 774 доларів США.

ОСОБА_5 та ОСОБА_4 проведено реконструкцію павільйону-бару за адресою: АДРЕСА_1.

Спірний об'єкт у теперішній час має загальну площу 768,5 кв. м, що підтверджується доказами, наданими сторонами у справі.

Участь ОСОБА_5 у реконструкції та перебудові спірного майна визнається ОСОБА_4

Участь ОСОБА_4 у реконструкції та перебудові спірного об'єкту за адресою: АДРЕСА_1 підтверджується матеріалами справи, а саме: накладною № 23/08-1 та товарним чеком від 23 серпня 2007 року; накладною № 5/06-5 та товарним чеком від 05 червня 2008 року; накладною № 15/08-1 та товарним чеком від 15 серпня 2007 року; накладною від 08 червня 2007 року б/н; накладною від 13 червня 2007 року № 1330; накладною від 13 червня 2007 року № 1327; накладною від 13 червня 2007 року № 1328; накладною від 13 червня 2007 року № 1326; накладною від 13 червня 2007 року № 1329; накладною б/н; накладною від 26 липня 2007 року б/н; накладною від 04 вересня 2007 року б/н; накладною від 31 серпня 2007 року б/н; ліцензійним договором від 24 жовтня 2008 року; договором підряду від 12 серпня 2008 року; квитанцією від 28 серпня 2008 року; договором від 13 жовтня 2008 року; актом приймання-передачі від 20 вересня 2008 року; договором від 10 лютого 2003 року № 01-2003; актом приймання-передачі від 10 жовтня 2008 року.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 23 листопада 2015 року № 150/2015 вартість кафе-бару «ІНФОРМАЦІЯ_1» складає 1 783 689 доларів США.

Суди дійшли висновку, що ОСОБА_5 не доведено обставин здійснення реконструкції та перебудови спірного майна за особисті грошові кошти.

Кафе-бар «ІНФОРМАЦІЯ_1» придбано ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, сумісними зусиллями збільшено площу та вартість за час шлюбу, у зв'язку із чим він є об'єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

У процесі реконструкції спірного павільйону-бару, договорів про дольову участь між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено не було, у зв'язку із чим частини ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у спірному майні є рівними.

Таким чином, ОСОБА_5 не спростовано презумпцію того, що майно, придбане одним із подружжя за договором купівлі-продажу, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Також, як вбачається із договору купівлі-продажу від 04 грудня 2003 року, укладеного між ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_5, реєстровий № 5748, приміщення павільйону-бару придбано саме фізичною особою.

Свідоцтво про право власності на об'єкт - будівлю кафе-бару, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, від 15 вересня 2011 року видано Виконавчим комітетом Одеської міської ради на ім'я ОСОБА_5

Свідоцтво видане замість рішення Господарського суду Одеської області від 29 липня 2008 року, зареєстрованого КП «ОМБТІ та РОН» від 25 вересня 2008 року.

Рішення Господарського суду Одеської області від 29 липня 2008 року, яким за ФОП ОСОБА_5 визнано право власності на спірний об'єкт, скасовано постановою Вищого господарського суду України від 03 березня 2010 року.

19 травня 2010 року ухвалою Господарського суду Одеської області позовну заяву ФОП ОСОБА_5 до Одеської міської ради та Виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно залишено без розгляду.

Так, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності та вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що свідоцтво про право власності на будівлю кафе-бару, видане 15 вересня 2011 року ОСОБА_5 Виконавчим комітетом Одеської міської ради є недійсним, оскільки порушує права ОСОБА_4, як співвласника нерухомого майна кафе-бару, придбаного подружжям за договором від 04 грудня 2003 року та оформленого на ім'я ОСОБА_5

Також, об'єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову.

27 грудня 2011 року ОСОБА_6, на підставі договорів купівлі-продажу, укладених між нею та ОСОБА_8, який діяв від імені ОСОБА_7, набула право власності на нежитлову будівлю павільйону-бару «ІНФОРМАЦІЯ_3» з літним майданчиком, загальною площею 196,6 кв. м за адресою: АДРЕСА_3, що складається з нежитлової будівлі павільйону-бару за літ. «А», загальною площею 98,8 кв. м та літнього майданчика під літ. «Б», загальною площею 97,8 кв. м.

Якщо річ, перебуваючи в чужому володінні, видозмінилася, була перероблена чи знищена, застосовуються зобов'язально-правові способи захисту права власності відповідно до положень гл. 83 ЦК України.

Такі ж способи захисту застосовуються і до речей, визначених родовими ознаками, оскільки із чужого незаконного володіння може бути витребувана лише індивідуально визначена річ.

Відповідно до ч. 1 ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

ОСОБА_5 була власником нежитлової будівлі павільйону-бару «ІНФОРМАЦІЯ_3» з літним майданчиком, загальною площею 196,6 кв. м. за адресою: АДРЕСА_3, що складається з нежитлової будівлі павільйону-бару за літ. «А»: 1-1 коридор площею 1,3 кв. м, 1-2 зал площею 57,3 кв. м, 1-3 коридор площею 2,5 кв. м, 1-4 підсобне площею 1,7 кв. м, 1-5 туалет площею 1,8 кв. м, 1-6 кладова площею 3,9 кв. м, 1-7 кладова площею 4,1 кв. м, 1-8 мийка площею 2,5 кв. м, 1-9 кухня площею 19,0 кв. м, 1-10 обліковий пункт площею 1,5 кв. м, 1-11 коридор площею 3,2 кв. м, загальною площею 98,8 кв. м та літнього майданчика під літ. «Б» загальною площею 97,8 кв. м.

ОСОБА_6 здійснила реконструкцію вказаного майна, отримала свідоцтво про право власності від 20 квітня 2013 року та у теперішній час є власником нежитлової будівлі павільйону-бару «ІНФОРМАЦІЯ_3» за адресою: АДРЕСА_3, загальною площею 275,9 кв. м, що складається з: 1-1 зал площею 50,2 кв. м, 1-2 зал площею 75,1 кв. м, 1-3 коридор площею 4,0 кв. м, 1-4 мангальна площею 11,3 кв. м, 1-5 туалет площею 4,6 кв. м, 1-6 мийка площею 4,8 кв. м, 1-7 коридор площею 3,6 кв. м, 1-8 коридор площею 1,8 кв. м, 1-9 кухня 21,1 кв. м, 1-10 кладова площею 3,8 кв. м, 1-11 коридор площею 5,5 кв. м, 1-12 кабінет площею 4,3 кв. м, 1-13 туалет площею 2,4 кв. м, 1-14 зал площею 57,7 кв. м, 1-15 кладова площею 9,9 кв. м, 1-16 кладова площею 9,2 кв. м.

Спірне майно реконструйовано відповідачем ОСОБА_6, змінено його складові, конструктивні елементи, істотно збільшено його вартість та площу. Таким чином, відсутнє майно, яке намагається витребувати у ОСОБА_6 позивач ОСОБА_5

Також, не знайшли свого підтвердження доводи касаційної скарги ПАТ «ОТП Банк» про те, що судами не взято до уваги того, що одним із об'єктів поділу є предмет іпотеки, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нежитлове приміщення кафе-бару та його поділ вплине на права та обов'язки іпотекодержателя, та не спростовують висновків судів попередніх інстанцій.

Крім того, відповідно до ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі, в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційних скарг не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за об'єднаним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Виконавчого комітету Одеської міської ради, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності, за об'єднаним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про витребування майна та усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 18 квітня 2017 року закрити.

Касаційні скарги ОСОБА_5 відхилити.

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2017 року, ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 18 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко А.В. Маляренко Т.О. Писана