ухвала

іменем україни

29 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Кафідової О.В., Гримич М.К., Іваненко Ю.Г., Закропивного О.В., Писаної Т.О.,
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та вселення, за касаційними скаргами ОСОБА_8 та представника ОСОБА_6 - ОСОБА_10 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 серпня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 20 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2006 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

На обґрунтування вимог ОСОБА_6 посилалася на те, що їй на підставі договору дарування, посвідченого П'ятою одеською державною нотаріальною конторою 16 грудня 1993 року, реєстраційний № 1-11029, зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» (далі - БТІ) в Книзі № 51, пр. на стор. 174, реєстр. № 33, належить квартира АДРЕСА_4.

У вказаній квартирі з 1993 року до теперішнього часу (станом на 2006 рік) проживають її син ОСОБА_8, його дружина ОСОБА_9, а з 05 лютого 2005 року їх донька ОСОБА_11

11 липня 2006 року до неї у квартиру прийшов виконавець Другої державної виконавчої служби Малиновського району м. Одеси Стоянов Ю.Д., представники Малиновського відділення міліції з наміром вселити ОСОБА_7 у спірну квартиру. Тоді їй стало відомо, що існує нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу від 05 червня 2001 року, нібито укладений між нею та ОСОБА_7, згідно з яким вона здійснила відчуження квартири АДРЕСА_5. Проте вона вказану квартиру фактично не продавала, грошей від відповідача не одержувала. Крім того, зазначала, що з 2001 року відповідач не намагався вселитися у житло, не прийняв майно за договором купівлі-продажу, а лише в 2006 році ОСОБА_7, вступивши в злочинну змову з групою осіб ОПГ «МІАР», спробував заволодіти її квартирою.

З цього приводу позивач звернулася до правоохоронних органів, які за вказаним фактом порушили кримінальну справу.

Посилаючись на викладене та на підставі ст. ст. 203, 215, 234 ЦК України, позивач просила суд визнати договір купівлі-продажу від 05 червня 2001 року, укладений між нею та ОСОБА_7, за яким вона відчужила квартиру АДРЕСА_5, недійсним.

13 листопада 2006 року ОСОБА_7, не погоджуючись із указаними позовними вимогами, які в подальшому були уточнені, звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та вселення.

При цьому посилався на те, що йому на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_5. Право власності на зазначену квартиру ОСОБА_7 набув на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 05 червня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сободаш З.П. бланк серії АЕА №475587. У встановленому законом порядку право власності ОСОБА_7 зареєстровано в БТІ, в Книзі 406 пр. на сторінці 138 - р. 33 за реєстровим № 5779.

У день підписання договору купівлі-продажу ОСОБА_6 отримала 69 000 грн, що підтверджується розпискою від 05 червня 2001 року, написаною особисто ОСОБА_6, та звільнила квартиру, а позивач ОСОБА_7 вселився до неї. Але через два роки після укладення договору купівлі-продажу, скориставшись тією обставиною, що ОСОБА_7 не було вдома, відповідачі за зустрічним позовом ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9 неправомірно вселилися до спірної квартири і до теперішнього часу перешкоджають у проживанні в ній ОСОБА_7

У результаті неправомірних дій відповідачів: ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9, позивач ОСОБА_7 був змушений звернутися із заявою до начальника Житлово-комунальної контори селекційно-генетичного інституту та просив не реєструвати без його згоди в зазначеній квартирі інших осіб. Ця обставина була пов'язана з тим, що відповідачі за зустрічним позовом почали звертатися до вищезазначеної контори із заявами про постановку їх на реєстраційний облік у вищезазначеній квартирі.

Добровільно звільнити приміщення відповідачі не бажають, у зв'язку із чим ОСОБА_7 звернувся до суду, оскільки своїми діями відповідачі створюють йому перешкоди в користуванні квартирою.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 04 серпня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_6 залишено без задоволення. Зустрічний позов ОСОБА_7 задоволено частково. Вирішено виселити із квартири АДРЕСА_6 ОСОБА_6, ОСОБА_8 без надання іншого жилого приміщення. Вселено ОСОБА_7 у квартиру АДРЕСА_7 У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 18 червня 2015 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 серпня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_6 задоволено.

Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_8, посвідчений 05 червня 2001 року приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Сободаш З.П., укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, недійсним.

Скасовано державну реєстрацію за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_8, посвідчену 05 червня 2001 року приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу СободашЗ.П., укладеним між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, у КП «ОМБТІ та РОН» за № 406 пр - стр 138-р.№33.

У зустрічному позові ОСОБА_7 до ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та вселення відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 лютого 2016 року рішення Апеляційного суду Одеської області від 18 червня 2015 року скасовано, передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 20 липня 2016 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 серпня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_8 просить скасувати судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_10 просить скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги слід відхилити, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 2 ст. 324 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи ОСОБА_6 у задоволенні позову та задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_7, суд першої інстанції, з яким також погодився апеляційний суд, керувався положеннями ст. ст. 203, 215, 234 ЦК України та виходив з того, що за договором купівлі-продажу вказаної квартири від 05 червня 2001 року позивач ОСОБА_6 отримала від ОСОБА_7 грошову суму у розмірі 69 000 грн, що підтверджується розпискою, яка не була спростована позивачем, тому вважав, що вказаний договір не є фіктивним, оскільки його правові наслідки були направлені на виникнення прав на квартиру у ОСОБА_7, який намагався вселитися у спірну квартиру, що підтверджується самою позивачкою, та припинення права користування цією квартирою у ОСОБА_6 та ОСОБА_8 Договір купівлі-продажу вказаної квартири не має ознак фіктивності, а тому позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним задоволенню не підлягають.

Оскільки ОСОБА_7 на праві приватної власності належить вказана квартира на підставі договору купівлі-продажу від 05 червня 2001 року, тому ОСОБА_7 має право вимагати усунення перешкод у користуванні його власністю шляхом виселення відповідачів із цієї квартири та вселення його у спірну квартиру.

Як установлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_6 на підставі договору дарування, посвідченого П'ятою одеською державною нотаріальною конторою від 16 грудня 1993 року, реєстраційний № 1-11029, зареєстрований в БТІ, в Книзі № 51, пр. на стор. 174, реєстр. № 33, належала квартира АДРЕСА_8, в якій вона та її сім'я проживають на теперішній час.

05 червня 2001 року нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_8, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, виконаний на бланку серії АЕА № 475587, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сободаш З.П.

Приморським районним судом м. Одеси від 31 травня 2006 року видано виконавчий лист № 2- 3679/06 про вселення ОСОБА_7 у квартиру АДРЕСА_8, який видано на підставі рішення третейського суду Асоціації «Міар-ТС» від 22 серпня 2005 року.

Згідно із відповіддю голови Приморського районного суду м. Одеси від 25 липня 2006 року виконавчий лист № 2-3679/06 про вселення ОСОБА_7 у квартиру АДРЕСА_8 судом не видавався.

Згідно з довідкою Житлово-комунальної контори від 13 жовтня 2008 року у спірній квартирі проживали: ОСОБА_6, ОСОБА_14, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_15, ОСОБА_11, ОСОБА_16, ОСОБА_17

Право власності ОСОБА_7 зареєстроване 03 липня 2001 року в КП «Одеське МБТІ та РОН» у Книзі 406, пр. на сторінці 138-р33 за реєстровим № 5779.

Також апеляційним судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, у день підписання договору купівлі-продажу позивачка ОСОБА_6 отримала від ОСОБА_7 69 000 грн, у якості повної оплати за продану квартиру АДРЕСА_8, що підтверджується розпискою від 05 червня 2001 року, написаною нею особисто, та в якій зазначено, що вона претензій не має та не буде мати.

Розписка позивачкою не спростована.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_6 звернулася із заявою до правоохоронних органів, на підставі якої було порушено кримінальну справу, про що свідчить лист СУ ГУ МВС України в Одеській області від 20 червня 2006 року, яким позивачку повідомлено про те, що в СУ ГУ МВС України в Одеській області знаходиться кримінальна справа № 3, порушена 16 листопада 2008 року по факту заволодіння чужим майном та правом на майно шляхом обману та зловживання довірою, здійснене за попередньою змовою групою осіб, здійснене в особливо великих розмірах, за ст. 190 ч. 4 КК України.

Як було зазначено судом першої інстанції, по справі неодноразово призначалася судова почеркознавча експертиза у відношенні підпису позивачки на договорі купівлі-продажу квартири АДРЕСА_9, але вказані експертизи проведені не були у зв'язку з відсутністю оригінала договору купівлі-продажу від 05 червня 2001 року.

Але в матеріалах справи міститься копія договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_8 від 05 червня 2001 року, засвідчена старшим слідчим в особливо важливих справах ГСУ МВС України, оригінал розписки від 05 червня 2001 року, довідка-характеристика, видана ОСОБА_6 для відчуження, належним чином завірена копія реєстру для реєстрації нотаріальних дій, в якому є підпис ОСОБА_6, належним чином посвідчена копія експертного висновку, проведеного на замовлення Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, в якій у висновках п. 1 вказано, що «Рукописні записи і підписи від імені ОСОБА_6 в графі «Продавець» у договорі купівлі-продажі від 05 червня 2001 року виконані самою гр. ОСОБА_6

Статтями 215, 217 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), чинної на час укладення спірного договору, недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода).

Аналогічний зміст міститься у ст. 234 ЦК України, на яку посилалася позивач, згідно з якою фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законом.

За змістом зазначених статей фіктивний правочин вчиняється його учасниками без наміру виникнення, зміни або припинення цивільних прав і обов'язків, тобто «про людське око», знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину його учасники мають інші цілі, ніж ті, що ним передбачені. Причому справжні їх цілі можуть бути як протизаконними (наприклад, укладання громадянином договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації, або ухилення від грошових зобов'язань), так і цілком законними. Водночас фіктивний договір може взагалі не мати правової мети. Фіктивним договором може бути визнаний будь-який правочин, якщо він немає на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений (нотаріальне посвідчення, державна реєстрація). Сам по собі факт невиконання учасниками правочину його умов не робить його фіктивним. Позивач, який звертається з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки на момент вчинення правочину.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», роз'яснено судам, що мнима угода, тобто угода, укладена про людське око, без наміру створити юридичні наслідки, в силу ч. 1 ст. 58 ЦК Української РСР є недійсною, незалежно від мети її укладення. Оскільки сторони ніяких дій по здійсненню мнимої угоди не вчиняли, суд у таких випадках постановляє рішення тільки про визнання угоди недійсною без застосування будь-яких наслідків.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Касаційні скарги не містять доводів на спростування вказаних висновків судів попередніх інстанцій, які є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судами не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 відхилити.

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_10 відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 серпня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 20 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Кафідова
Судді: М.К. Гримич О.В. Закропивний Ю.Г. Іваненко Т.О. Писана