У х в а л а

іменем україни

22 листопада 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Маляренка А.В., Іваненко Ю.Г.,Леванчука А.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Діамантбанк», Приватного акціонерного товариства «Київський завод світлочутливих матеріалів «Фотон» про стягнення суми, за касаційною скаргоюОСОБА_4 на рішення апеляційного суду м. Києва від 01 серпня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи його тим, що внаслідок прострочення виконання відповідачами договірних зобов'язань та порушення зобов'язань, визначених Законом України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операції з нерухомістю» у неї, як довірителя за договором про участь у фонді фінансування будівництва № ФОТОН/D25 від 22 квітня 2008 року та як споживача відповідно до умов договору та Закону України «Про захист прав споживачів» виникло право на стягнення неустойки, яку вона просила стягнути із публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» (далі - банк) у розмірі 58255,75 грн, та з приватного акціонерного товариства «Київський завод світлочутливих матеріалів «Фотон» (далі - забудовник) у розмірі 21 190 351 грн.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 25 травня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Київський завод світлочутливих матеріалів «Фотон» на користь ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 1 935 191 грн 99 коп.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 01 серпня 2017 року, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволені позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-УІІІ «Про судоустрій статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що при розгляді справи судом не було враховано строк позовної давності, про який було заявлено стороною відповідача.

Встановлено, що 19 жовтня 2010 року між ПАТ «Діамантбанк» та позивачем було укладено додаткову угоду №2 до договору про участь у фонді фінансування будівництва №ФОТОН/D25, якою змінено строк закінчення будівництва та введення його в експлуатацію, а саме не пізніше 01 січня 2012 року. Вказану угоду позивач підписала власноруч та в обґрунтування позовних вимог не посилалася на те, що про наявність додаткової угоди №2 від 19 жовтня 2010 року їй не було відомо або на інші обставини, які б давали підстави вважати, що їй не було відомо про укладення вказаної додаткової угоди.

Отже немає підстав вважати, що ОСОБА_4 дізналася про зміну строку введення об'єкта будівництва в експлуатацію не пізніше 01 січня 2012 року лише з листа ПАТ «Діамантбанк» від 24 червня 2015 року.

Встановлено і не заперечувалось позивачем, що пунктом 2 додаткової угоди було змінено (п.5.1. договору про участь у ФФБ) - момент настання строку виконання зобов'язання забудовника збудувати об'єкт будівництва та ввести його в експлуатацію.

Доводи позивача про перебування її у місцях позбавлення волі у період з 12 березня 2013 року по 10 червня 2014 року не дають підстав вважати пропущений строк позовної давності з поважних причин, адже перебіг позовної давності у даному спорі розпочався 01 січня 2012 року і тривав 01 січня 2013 року. Однак з позовом до суду ОСОБА_4 звернулась у жовтні 2015 року, що відповідно до частин 3, 4 ст.267 ЦК України є підставою для відмови у позові у разі заяви про це стороною у спорі.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків суду не спростовують.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 01 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: А.В. Маляренко
Ю.Г. Іваненко
А.О. Леванчук