У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 09 серпня 2017 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЧервинської М.Є., суддів: за участю прокурора представника відповідача - ОСОБА_2 Завгородньої І.М., Карпенко С.О., Сидоренко В.В., Мазур Л.М., Ситнік О.М., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Київське лісове господарство» до Обухівської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_2 про визнання недійсними розпоряджень, державних актів на право власності на земельні ділянки, скасування їх державної реєстрації та витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 січня 2016 року та рішення апеляційного суду Київської області від 15 серпня 2016 року, в с т а н о в и л а: У вересні 2015 року перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Київське лісове господарство» звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що за результатами розгляду клопотання адміністрації Київського державного лісогосподарського обєднання «Київліс» від 14 травня 2003 року та Ржищівського Держлісгоспу від 16 квітня 2002 року про передачу у користування ДЛГО «Київліс» та Ржищівського Держлісгоспу лісових насаджень, розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 23 червня 2003 року № 333 «Про передачу земель лісового фонду у постійне користування Обухівському, Козинському лісництвам та Ржищівському Держлісгоспу для ведення лісового господарства» передано, зокрема, Козинському лісництву у постійне користування 1 155,1 га земель лісового фонду для ведення лісового господарства, із них - 309 га на території Підгірцівської сільської ради Обухівського району. Відповідно до акта прийому-передачі вказане лісництво прийняло 245 га земель лісового фонду на території Підгірцівської сільської ради. Розпорядженням лісовпорядної організації ВО «Укрдержліспроект» виготовлено планово-картографічні матеріали лісовпорядкування, які погоджено з органом контролю у сфері земельних ресурсів та передані для користування Державному підприємству «Київський лісгосп». Розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 06 червня 2007 року № 567 «Про передачу земельних ділянок у власність» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність 33-ом громадянам для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Підгірцівської сільської ради та передано у приватну власність, зокрема: ОСОБА_30, ОСОБА_17, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_18, землі для ведення особистого селянського господарства, загальною площею 21,793 га, а також видано їм державні акти на право власності на землю. На підставі договорів купівлі-продажу від 22 травня 2008 року за №№ 4000, 4007, 4014, 4021, 4035, 4042, 4049, 4056, 4063, 4070, 4077, 7084, 4091, 4098, 4105, 4112, 4119; від 10 вересня 2008 року за №№ 7806, 7813, 7827, 7771, 7778, 7799, 7843, 7750, 7785, 7743, 7835; від 12 вересня 2008 року за №№ 7820, 7839, 7946, 7960, 7910, 7969, 7918, 7978, 7925; від 22 вересня 2008 року за № № 8442, 8449 вказані особи відчужили земельні ділянки на користь ОСОБА_2 Розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 20 жовтня 2008 року № 1653 змінено цільове призначення земельних ділянок ОСОБА_2 із земель особистого селянського господарства на землі для ведення садівництва, у зв'язку з чим останній видано державні акти на право власності на землю. Посилаючись на те, що земельні ділянки розміщені на землях лісового фонду, які перебувають у постійному користуванні ДП «Київське лісове господарство», у зв'язку з чим розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 06 червня 2007 року № 567 від 20 жовтня 2008 року № 1653 прийняті всупереч ст. 19 Конституції України, ст. ст. 20, 21, 55, 56, 84, 116, 149 ЗК України, просив суд визнати недійсними розпорядження органу місцевого самоврядування, державні акти про право власності на земельні ділянки загальною площею 21,973 га, виданих на ім'я ОСОБА_31: серії НОМЕР_1 кадастровий номер НОМЕР_2, серії НОМЕР_1 кадастровий номер НОМЕР_3, серії НОМЕР_4 кадастровий номер НОМЕР_5, серії НОМЕР_6 кадастровий номер НОМЕР_7, серії НОМЕР_8 кадастровий номер НОМЕР_9, серії НОМЕР_10 кадастровий номер НОМЕР_11, серії НОМЕР_12 кадастровий номер НОМЕР_13, серії НОМЕР_14 кадастровий номер НОМЕР_15, серії НОМЕР_16 кадастровий номер НОМЕР_17, серії НОМЕР_18 кадастровий номер НОМЕР_19, серії НОМЕР_20 кадастровий номер НОМЕР_21, серії НОМЕР_22 кадастровий номер НОМЕР_23, серії НОМЕР_24 кадастровий номер НОМЕР_25, серії НОМЕР_26 кадастровий номер НОМЕР_27, серії НОМЕР_28 кадастровий номер НОМЕР_29, серії НОМЕР_30 кадастровий номер НОМЕР_31, серії НОМЕР_32 кадастровий номер НОМЕР_33, серії НОМЕР_34 кадастровий номер НОМЕР_35, серії НОМЕР_36 кадастровий номер НОМЕР_37, серії НОМЕР_38 кадастровий номер НОМЕР_39, серії НОМЕР_40 кадастровий номер НОМЕР_41, а також витребувати вказані земельні ділянки з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ДП «Київське лісове господарство». Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 18 січня 2016 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 06 червня 2007 року № 567 «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність 33-ом громадянам для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Підгірцівської сільської ради» в частині передачі земельних ділянок ОСОБА_17, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_18 Визнано недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 20.10.08 № 1653 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо зміни цільового використання земельних ділянок ОСОБА_2 та ОСОБА_32 з «ведення особистого селянського господарства» на «ведення індивідуального садівництва» в адміністративних межах Підгірцівської сільської ради щодо зміни цільового призначення земельних ділянок ОСОБА_2 в адміністративних межах Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області. Визнано недійсними державні акти на право власності на землю, видані на ім'я ОСОБА_2 серії НОМЕР_42, кадастровий номер НОМЕР_2, НОМЕР_43 кадастровий номер НОМЕР_3, НОМЕР_4 кадастровий номер НОМЕР_5, НОМЕР_44 кадастровий номер НОМЕР_45, НОМЕР_8 кадастровий номер НОМЕР_9, НОМЕР_10 кадастровий номер НОМЕР_11, НОМЕР_12 кадастровий номер НОМЕР_13, НОМЕР_14 кадастровий номер НОМЕР_46, НОМЕР_16 кадастровий номер НОМЕР_17, НОМЕР_22 кадастровий номер НОМЕР_23, НОМЕР_24 кадастровий номер НОМЕР_25, НОМЕР_26 кадастровий номер НОМЕР_27, НОМЕР_28 кадастровий номер НОМЕР_29, НОМЕР_30 кадастровий номер НОМЕР_31, НОМЕР_32 кадастровий номер НОМЕР_33, НОМЕР_34 кадастровий номер НОМЕР_35, НОМЕР_36 кадастровий номер НОМЕР_37, НОМЕР_38 кадастровий номер НОМЕР_39, НОМЕР_40 кадастровий номер НОМЕР_41. Витребувано на користь ДП «Київське лісове господарство» з незаконного володіння ОСОБА_2 земельні ділянки, які розташовані в адміністративних межах Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області з кадастровими номерами НОМЕР_33, НОМЕР_3, НОМЕР_5, НОМЕР_7, НОМЕР_9, НОМЕР_11, НОМЕР_13, НОМЕР_15, НОМЕР_17, НОМЕР_23, НОМЕР_25, НОМЕР_27, НОМЕР_29, НОМЕР_31, НОМЕР_33, НОМЕР_35, НОМЕР_37, НОМЕР_39, НОМЕР_41. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір на користь держави 4 654 грн. Рішенням апеляційного суду Київської області від 15 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про витребування земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_47 та в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки на ім'я ОСОБА_2, скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення. Витребувано на користь ДП «Київське лісове господарство» з незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку, розташовану в адміністративних межах Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області з кадастровим номером НОМЕР_47. В задоволенні позову першого заступника прокурора Київської області про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки, виданих на ім'я ОСОБА_2 відмовлено. В решті рішення залишено без змін. У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині задоволення позовних вимог і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, представника відповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення про визнання недійсним оскаржуваних розпоряджень, суд першої інстанції виходив з того, що спірні земельні ділянки передані у власність третім особам в порушення ст. 19 Конституції України, ст. ст. 6, 57 ЛК України та ст. ст. 20, 21, 55, 56, 84, 116, 149 ЗК України, у зв'язку з чим визнав недійсними розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 06 червня 2007 року № 567 та від 20 жовтня 2008 року № 1653, державні акти на земельні ділянки як такі, що видані на підставі недійсних розпоряджень і порушують право власності держави на землю та право користування нею з витребуванням частини земельних ділянок з незаконного володіння відповідача. Щодо вимог про витребування у відповідача земельних ділянок з кадастровими номерами НОМЕР_19 та НОМЕР_21, суд першої інстанції виходив з недоведеності факту їх розміщення на землях лісового фонду, а тому відмовив у задоволенні позову в цій частині. Встановивши, що ОСОБА_30 не брала участі у справі, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для скасування розпорядження органу місцевого самоврядування в частині передачі останній земельної ділянки. Переглядаючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився з висновком про недійсність оскаржуваних розпоряджень та витребування земельних ділянок, а також відсутність підстав для застосування строку позовної давності. Обгрунтовуючи висновок про відсутність підстав для застосування строку позовної давності, суд апеляційної інстанції зазначив, що відповідач та її представник не зверталися до суду із заявою про застосування строку позовної давності під час розгляду справи в суді першої інстанції, а посилання на вказану обставину в запереченнях на позовну заяву не свідчить про дотримання положень ч. 4 ст. 267 ЦК України. Крім того, апеляційний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для витребування з незаконного володіння відповідача земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_48 відповідно до положень ст. ст. 387, 396 ЦК України, а також зазначив, що обраний прокурором спосіб захисту про визнання недійсними державних актів не узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України у справі № 6-140цс14. Проте з такими висновками судів погодитись не можна. Статтями 213, 214, 316 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вимоги до рішення суду апеляційної інстанції викладені у ст. 316 ЦПК України. У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК). Вказаним вимогам оскаржувані судові рішення не відповідають. Судами встановлено, що на підставі розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 23 червня 2003 року № 333 «Про передачу земель лісового фонду у постійне користування Обухівському, Козинському лісництвам та Ржищівському Держлісгоспу для ведення лісового господарства» передано, зокрема, Козинському лісництву у постійне користування 1 155,1 га земель лісового фонду для ведення лісового господарства, із них - 309 га на території Підгірцівської сільської ради Обухівського району. Так, склад земель лісового фонду як самостійної категорії земель є вичерпним і закріплений в переліку ст. 55 ЗК України та відповідає ст. 4 ЛК України, згідно з якими до лісового фонду України належать лісові ділянки, в тому числі захисні насадження лінійного типу, площею не менше 0,1 гектара. Згідно зі ст. 5 ЛК України до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства. Поняття земельної ділянки як об'єкта права власності визначено статтею 79 Земельного кодексу України, яка встановлює кваліфікуючі ознаки земельної ділянки, насамперед, це межі земельної ділянки, які повинні існувати в натурі, на місцевості, а також визначене місце її розташування та встановлений законодавством режим використання, включаючи зони спеціальних обмежень прав. За змістом ст. 184 ЗК України землеустрій передбачає складання проектів впорядкування існуючих землеволодінь та землекористувань та створення нових, складання проектів відведення земельних ділянок, встановлення в натурі меж земельних ділянок, розроблення іншої землевпорядної документації, пов'язаної з використанням та охороною земель. Згідно зі ст. 48 ЛК України матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища. Відповідно до Інструкції по проведенню лісовпорядкування в лісовому фонді СРСР від 31 травня 1990 року (чинної згідно з п. 2 Прикінцевих положень ЛК України) проекти організації та розвитку лісового господарства є основним нормативно-технічним документом лісовпорядкування. Відповідно до п. 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом п. 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11 грудня 1986 року (далі - Інструкції), планшети лісовпорядкування відносяться до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення. Таким чином,при вирішенні питання щодо перебування земельної ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення п. 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України. Вказана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 24 грудня 2014 року у справі № 6-212цс14 та від 21 січня 2015 року у справі № 6-224цс14. Вирішуючи спір, суд першої інстанції не з'ясував, чи надано позивачем докази на підтвердження наявності проекту організації та розвитку лісового господарства виробничої частини ДЛГО «Київліс», затвердженого у встановленому ст. 48 порядку, чи відповідають надані планово-картографічні матеріали лісовпорядкування щодо спірних земельних ділянок вимогам вказаної Інструкції, оскільки визначення категорії земель спірних земельних ділянок на предмет приналежності їх до земель лісового фонду можливе після виготовлення проекту землеустрою щодо встановлення меж, розміру ділянок (ст. 48 ЛК України та ст. 56 ЗК України), а тому висновок про належність спірних земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення (лісового фонду) та визнання недійсним розпоряджень Обухівської районної державної адміністрацієї Київської області від 06 червня 2007 року № 567 та від 20 жовтня 2008 року № 165, є передчасним. Крім того, з акта приймання-передачі земель лісового фонду Підгірцівської сільської ради вбачається, що в постійне користування Козинського лісництва ДЛГО на території Підгірцівської сільської ради передано земельну ділянку лісового фонду загальною площею 245,5 га, в той час коли за розпорядженням від 23 червня 2003 року № 333 у постійне користування передавано309,0 га. Як вбачається з матеріалів справи, розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 06 червня 2007 року № 567 «Про передачу земельних ділянок у власність» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність 33-ом громадянам (згідно з додатком) зокрема: ОСОБА_30, ОСОБА_17, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_18, для ведення особистого селянського господарства на території Підгірцівської сільської ради з наданням дозволу ПП «Фокус-2002» встановити межі земельних ділянок та зони обмежень в натурі (на місцевості), а також виготовленням державних актів на право власності на землю. На підставі договорів купівлі-продажу від 22 травня 2008 року за №№ 4000, 4007, 4014, 4021, 4035, 4042, 4049, 4056, 4063, 4070, 4077, 7084, 4091, 4098, 4105, 4112, 4119; від 10 вересня 2008 року за №№ 7806, 7813, 7827, 7771, 7778, 7799, 7843, 7750, 7785, 7743, 7835; від 12 вересня 2008 року за № № 7820, 7839, 7946, 7960, 7910, 7969, 7918, 7978, 7925 та від 22 вересня 2008 року за № № 8442, 8449 спірні земельні ділянки вказаним особами відчужені на користь ОСОБА_2, на підставі чого останній видано державні акти на право власності на земельні ділянки. Дійшовши висновку про недійсність державних актів, виданих на ім'я відповідача, як таких, що видані на підставі недійсних розпоряджень, суд першої інстанції залишив поза увагою, що відповідно до ст. 125, ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, в державних актах на право власності на спірні земельні ділянки, виданих на ім'я ОСОБА_2, є відмітка про перехід права власності до останньої на підставі договорів купівлі-продажу, у зв'язку з чим висновок про визнання їх недійсними без визнання недійсними у встановленому законом порядку договорів купівлі-продажу (ст. ст. 204, 215 ЦК України) є передчасним. Розглядаючи спори щодо витребування майна, суди повинні мати на увазі, що в позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у ст. 388 ЦК України, а також під час розгляду спору мають бути встановлені всі юридичні факти, які визначені ст. ст. 387 та 388 ЦК України, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо, що залишено поза увагою суду першої інстанції, який обмежився лише висновком про наявність підстав для відновлення становище, що існувало до порушення шляхом витребування земельних ділянок на користь держави. Поряд з цим, загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57 - 60, 131 - 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212 - 215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Так, відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). При цьому відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК Україниперебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом з тим згідно із ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК Українипозовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Положеннями ст. 268 ЦК України передбачені винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначені вимоги, на які позовна давність не поширюється. Зокрема, у п. 4 ч. 1 цієї статті зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється. Згідно з підпунктом 2 пункту 2 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України виключено. Цей Закон набрав чинності 15 січня 2012 року. Відповідно до пункту 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 5 ЦК Україниакти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. До правовідносин, які виникли під час дії нормативно-правового акта, який згодом утратив чинність, застосовуються його норми. До правовідносин, які виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який утратив чинність, але права й обов'язки зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, застосовуються положення нових актів цивільного законодавства. Положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України за своєю суттю направлене на захист прав власників та інших осіб від держави. Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право. Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади. На такі позови поширюється положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів. Таким чином, за змістом ст. 261 ЦК України при визначенні початку перебігу строку позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. При цьому норма ч. 1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Результат аналізу зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). Статтею 361 Закону України «Про прокуратуру» та ч. 2 ст. 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абз. 2 ч. 2 ст. 45 ЦПК України). Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у ст. 46 ЦПК України. Згідно із ч. 1 ст. 46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до ст. 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду. Прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди. Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, що узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року (справа № 6-152цс14) та від 01 липня 2015 року (справа № 6-178цс15), яка в силу ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для виконання всіма суб'єктами владних повноважень. Як вбачається з матеріалів справи, представником відповідача в запереченнях на позовну заяву зазначено про застосування строку позовної давності (а. с. 169 - 170, т. 1). Переглядаючи законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що відповідач та її представник не зверталися до суду із заявою про застосування строку позовної давності під час розгляду справи в суді першої інстанції, а посилання на вказану обставину в запереченнях на позовну заяву не свідчить про дотримання положень ч. 4 ст. 267 ЦК України. Такий висновок апеляційного суду є помилковим, з огляду на те, що законодавством не встановлено вимоги щодо форми заяви про застосування строку позовної давності. Поряд з цим, переглядаючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині вимог про витребування земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_47, апеляційний суд залишив поза увагою положення ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. За змістом ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зі змісту позовної заяви вбачається, що прокурором не заявлялися вимоги про визнання недійсним та скасування розпоряджень щодо надання у власність земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_47 та її витребування, письмової заяви про зміну позовних вимог відповідно до ст. 31, ч. 1 ст. 119 ЦПК України позивач не подавав, а тому спір щодо вказаної земельної ділянки вирішений не в межах заявлених вимог, що залишилось поза увагою суду першої та апеляційної інстанцій. За таких обставин рішення суду першої інстанції, в частині, залишеній без змін рішенням апеляційного суду та рішення апеляційного суду підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково. Рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 січня 2016 року в частині, залишеній без змін рішенням апеляційного суду Київської області від 15 серпня 2016 року, та рішення апеляційного суду Київської області від 15 серпня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М.Є. Червинська Судді: І.М. Завгородня С.О. Карпенко Л.М. Мазур О.М. Ситнік О.В. Попович Л.М. Мазур О.В. Попович