Справа № 305/1300/17
Провадження по справі 2/305/846/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2017. Рахівський районний суд Закарпатської області у складі:

судді - Бліщ О.Б.

за участі секретаря - Вербещука В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Рахів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Позовні вимоги мотивує тим, що їй, ОСОБА_1 на праві приватної власності в цілій частині належить житловий будинок АДРЕСА_1. В цьому будинку, крім неї та її дочки ОСОБА_3, 1986 року народження числиться зареєстрованим відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2. З відповідачем ОСОБА_2 вона проживала у зареєстрованому шлюбі, який 30 жовтня 2008 року було між ними розірвано, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Рахівського РУЮ Закарпатської області зроблено відповідний актовий запис за №206. Підставою для звернення до суду із даним позовом є те, що відповідач ОСОБА_2, останні десять років не проживає за адресою своєї реєстрації: АДРЕСА_1. Зняти з реєстрації з місця проживання відповідача, ОСОБА_2 у добровільному порядку для неї являється неможливим, оскільки відповідач від цього відмовляється, що змушує її звернутися до суду за вирішенням даного спору шляхом прийняття відповідного судового рішення. У зв'язку із реєстрацією в даний час відповідача ОСОБА_2 у належному їй на праві приватної власності житловому будинку, порушується її право приватної власності на саме житло, як на власність, так і на право його вільного та безперешкодного використання, володіння та розпорядження за цільовим призначенням. Відповідач ОСОБА_2 членом її сім'ї не являється. Спільне господарство між ними не ведеться, витрати по утриманню житла відповідач не несе. Договору найму житла між нею та відповідачем не укладалося. Відповідач був прописаний в даному житловому будинку, оскільки йому на праві спільної сумісної власності належала ? частина даного житлового будинку. Однак, 14 квітня 2008 року відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 подарував їй, ОСОБА_1 належну йому ? частину житлового будинку з надвірними спорудами за АДРЕСА_1. На підставі наведеного, просила винести рішення, за яким визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1, таким, що втратив право користування житловими приміщеннями будинку АДРЕСА_1. Судові витрати просила залишити за нею.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з'явилася, однак надала заяву, в якій просила розглянути справу без її участі. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві. На задоволенні позову наполягає.

Відповідач, ОСОБА_2 в судове засідання, повторно, не з'явився. Про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином рекомендованими листами. Про причини своєї неявки суд не повідомив, заперечень на позов не подавав.

Дослідивши матеріали справи, суд, приходить до наступного висновку.

Стаття 15 ЦК України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Право власності позивача ОСОБА_1 на житловий будинок АДРЕСА_1, в цілій частині, стверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 27.07.2005, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №7893612 від 27.07.2005, договором дарування від 14.04.2008 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №18811981 від 14.05.2008.

У відповідності до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року (з останніми змінами від 25.05.1998 року) "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 року N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Так, наразі у житловому будинку АДРЕСА_1, зареєстрований відповідач ОСОБА_2, що стверджується копією будинкової книги.

При цьому, відповідач ОСОБА_2 фактично останні десять років не проживає за місцем своєї реєстрації. Вказана обставина стверджена актом обстеження матеріально-побутових умов від 21.07.2017 та довідкою №2653 виданою 17.07.2017 виконавчим комітетом Великобичківської селищної ради.

Також, у матеріалах справи наявне свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 видане 12 лютого 2009 року, згідно якого шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 30 жовтня 2008 року розірвано.

Таким чином, з досліджених в судовому засіданні письмових доказів судом встановлено, що у відповідача відсутні будь-які правові підстави для проживання чи реєстрації у вище зазначеному будинку.

Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" в ч.5 ст.3 визначає, що місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. При цьому, формальна наявність реєстрації місця проживання не є підставою для збереження права користування жилим приміщенням.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житла має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно з ч.1,2 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. З цих норм вбачається, що, по-перше, саме власник визначає коло осіб, які будуть користуватися належним йому жилим приміщенням, а по-друге, право користуванням жилим приміщенням мають члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Позивач довів, що з відповідачем, договору найму житла не укладав, членом сім'ї позивача, відповідач ОСОБА_2, не являється, за місцем своєї реєстрації відповідач не проживає, а отже врахувавши всі зазначені обставини суд вважає, що відповідач втратив право на користування житловим будинком АДРЕСА_1.

Суд вважає, що наведені в позовній заяві обставини на підтвердження позовних вимог є доведеними, тому позов слід задовольнити у повному обсязі.

Питання про відшкодування судових витрат позивачем не ставилося.

На підставі наведеного, керуючись положеннями ст.ст.10, 58, 60, 209, 212, 213, 223, 294 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1, таким, що втратив право користування житловими приміщеннями будинку АДРЕСА_1.

Судові витрити залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржено протягом десяти днів з дня його проголошення до цивільної палати апеляційного суду Закарпатської області через Рахівський районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Бліщ О.Б.