Єдиний унікальний номер 235/2846/17 Номер провадження 22-ц/775/1513/2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 серпня 2017 року

Апеляційний суд Донецької області в складі:

Головуючого судді Гапонова А.В.,

суддів Новосядлої В.М., Дундар І.О.

за участю секретаря Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 27 липня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення, -

ВСТАНОВИВ:

15 червня 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про виселення. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що вона є власником домоволодіння, що знаходиться за адресою: м. Пок-ровськ, вул. Попова,9. В даному домоволодінні зареєстрований та періодично проживає її колишній співмешканець, що є відповідачем у даній справі. У звязку з неналежною поведінкою відповідача, яка виявилась в тому, що останній не сплачує комунальні послу-ги, орендну плату за користування належним позивачці житлом, постійно вчиняє сварки, бійки, зловживає спиртними напоями, тобто своїми діями перешкоджає їй користуватися власністю, просить виселити ОСОБА_5 з домоволодіння, яке розташоване за адресою: м. Покровськ, вул. Попова, 9 без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 27 лип-ня 2017 року позовні вимоги задоволено. Відповідача ОСОБА_5 виселено з бу-динку 9 по вул. Попова в м. Покровськ Донецької області, без надання іншого житлового приміщення.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 27 липня 2017 року та справу направити на новий розгляд у іншому складі суддів.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, відповідач ОСОБА_5 зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що з 2003 року він проживає разом з позивачем. Будинок у 2008 році вони купили за сумісні кошти, тому суд повинен був застосувати для цих правовідносин положення Сімейного кодексу України, щодо спільної сумісної влас-ності подружжя, правового статусу майна набутого у шлюбі. Стаття 116 ЖК України не може бути застосована, оскільки вона суперечить положенням глави 8 Сімейного кодексу України.

Відповідач ОСОБА_5 у судовому засіданні доводи апеляційної скарги підт-римав та просив рішення суду скасувати та направити справу на новий розгляд у новому складі.

Позивач ОСОБА_2 проти доводів апеляційної скарги заперечувала та пояснила, що після того, як в 2015 році її в будинку побив відповідач вона не одноразово зверталась у квартальний комітет та у поліції з приводи протиправної поведінки відповідача. З відповідачем проводились бесіди, але без результативно.

Представник позивача ОСОБА_6 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення сторін, дослідивши ма¬теріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскар-ження, апеляційний суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає, а оска¬ржуване рі-шення слід залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка по справі є власницею домово-лодіння, що розташоване за адресою: м. Красноармійськ, вул. Попова,9 ( а. с. 9).

Згідно запису з домової книги відповідач по справі ОСОБА_5 значиться зареєстрованим за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а. с. 7-8).

27.07.2015 року відповідач по справі ОСОБА_5 завдав позивачці по справі тілесні ушкодження, які за ступенів тяжкості тілесних ушкоджень відносяться до легких тілесних ушкоджень . Вироком Красноармійського міськрайонного суду від 20.10.2015 року ОСОБА_5 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення. Пе-редбаченого за ст. 125 ч. 1 КК України та призначено покарання у вигляді штрафу у роз-мірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. ( а. с. 10-11).

Як вбачається х матеріалів справи , починаючи з вересня 2016 року по травень 2017 рік позивачка по справі неодноразово зверталась до правоохоронних органів з приводу неналежної поведінки відповідача, до останнього були прийняті заходи профілактичного характеру ( а.с. 12-14).

Відповідно до ст. 150 ЖК України, ст. 383 ЦК України громадяни, які мають у при-ватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для осо-бистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користу-вання та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. При цьому держава не втручається у здійсненні власником права власності.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути про-типравно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права володіння або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім»ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку ( квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім»ї власника будинку ( квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку ( квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві корис-тування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Слід зазначити, що особа визнається членом сімї за одночасної наявності двох умов ведення спільного господарства і постійного проживання члена сімї з власником житла у цьому помешканні. Лише ці дві умови у сукупності дають право користування житлом членам сімї його власника, і тому відсутність однієї з цих умов виключає визнання особи як члена сімї власника житлового приміщення.

Якщо ці особи перестали бути членами сімї наймача ( власника), але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі самі права і обовязки, як власник і члени його сімї.

Відповідно до положень норм ст. ст. 16, 391, 386 ЦК власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним зміс-ту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач, посилаючись на ст. 116 ЖК України, просить усунути перешкоди у користуванні житлом шляхом виселення відповідача з квартири, оскільки останній постійно порушує правила співжиття та робить неможливим проживання разом з нею в одному будинку.

Суд звертає увагу на те, що виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власніс-тю шляхом виселення, предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач був вселений в житловий будинок , що належить на праві власності позивачці, з її згоди, зареєстрований в ньому з 21.03.2008 року, набув статусу члена сімї, оскільки сторонами підтверджено в судовому засіданні факт їх сумісного проживання однієї сімєю як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу.

Відповідно до ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або вико-ристовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття, роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будин-ку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобовязано судом за-мість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вка-зане заінтересованою в обміні стороною.

Тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, ад-міністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового ко-дексу України» від 12 квітня 1985 року, при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять немож-ливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впли-ву не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що за-стосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Як встановлено в судовому засіданні позивачка неодноразово зверталась до органів внутрішніх справ, суду, голови квартального комітету про притягнення відповідача до кримінальної , адміністративної відповідальності. Вироком суду від 20.10.2015 року від-повідача засуджено за ст. 125 ч. 1 КК України, до відповідача також були застосовані за-ходи громадського впливу проведення профілактичної бесіди працівниками поліції ( а. с. 14) та головою квартального комітету ОСОБА_7 Вказані обставини знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та не спростовані відповідачем по справі.

Факт неправомірної поведінки відповідача по відношенню до позивачки підтвердже-но також поясненнями свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8 в судовому засіданні, а також поясненнями самого відповідача.

Судом першої інстанції надана належна оцінка доводам відповідача ОСОБА_5 про те, що вимоги про його виселення не підлягають задоволенню у звязку з тим, що ним були безпосередньо внесені гроші на придбання вказаного будинку та не прийняті до уваги, оскільки поділ житлового будинку, визнання на нього права власності, в даному випадку не є предметом розгляду справи.

З такими висновками погоджується й колегія суддів з наступних підстав.

Відповідно до ст. 157 ЖК України власник жилого будинку (квартири) має право вимагати у судовому порядку виселення членів сімї, але за наявності обставин, передба-чених ч. 1 ст. 116 ЖК України.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового ко-дексу України» від 12 квітня 1985 року, при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять немож-ливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Першим заходом впливу був обвинувальний вирок відносно відповідача (а.с.10-11), з якого вбачається, що відповідач наніс позивачці тілесні ушкодження саме у будинку 9 по вул. Попова в м. Красноармійську.

З висновків (а.с.13, 14) вбачається, що саме у зазначеному будинку відповідач свари-вся з позивачем.

Факти протиправної поведінки відповідача саме по місту приживання й заходи гро-мадського впливу на нього з боку представника квартального комітету підтвердженні й показами свідків, допитаних судом першої інстанції.

Таким чином, судом встановлено, що відповідачем допускається систематичне по-рушення правил співжиття саме у будинку 9 по вул. Попова в м. Покровськ Донецької області, його дії роблять неможливим для інших проживання із ним в одному будинку, крім того раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитив-них результатів.

Щодо доводів апеляційної скарги не застосування судом норм Сімейного кодексу України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог.

Судом першої інстанції розглянутий позов саме в межах заявлених вимог.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що зустрічного позову відповідача про ро-зподіл спільного сумісного майна подружжя (відповідно до норм Сімейного кодексу України) не має, тому незастосування судом норм СК України при даних правовідносинах є обґрунтованим.

Як зазначено в ч.1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд під час розг¬ляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рі¬шення суду першої інста-нції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заяв¬лених у суді першої інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і за-лишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додер-жанням вимог матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не впливають на правильність рішення су-ду першої інстанції.

Ухвалене судом рішення відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд Донецької області,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3 відмовити.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 27 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею закон-ної сили.

Судді: