АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження:№ 22ц/790/1825/17 Головуючий 1 інст. Сиротніков Р.Є.
Категорія: стягнення коштів
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного

суду Харківської області в складі:

головуючого Карімової Л.В.,

суддів колегії: ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Колесник О.Е.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Харківський регіональний науково -виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» в особі представника ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду міста Харкова від 23 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Державного підприємства «Харківський регіональний науково - виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» про скасування наказу про стягнення матеріальної шкоди, повернення працівнику незаконно стягнутих коштів та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом, в якому з урахуванням уточнень просив: скасувати наказ №782 від 05.12.2014 року про покладення на нього матеріальної відповідальності; стягнути з Державного підприємства (ДП) «Харківський регіональний науково - виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» на його користь кошти матеріального забезпечення у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю у розмірі 3486,81 грн.; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_4 моральну шкоду на суму 5000,00 грн. та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що після свого звільнення з ДП) «Харківський регіональний науково - виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації», законність якого є предметом іншого судового спору, листом від 01.07.2015 (отриманого 15.07.2015 року) його повідомлено про те, що згідно з наказом №782 від 2014 року, копія якого не була йому надана, був визначений розмір, нібито спричинених ним збитків від нестачі матеріальних цінностей в сумі 11360,00 грн., які знаходилися під звітом у нього. Дані про те, що його повідомлено про наявність наказу №782 від 05.12.2014 року повторно, дійсності не відповідають. Вказаним листом відповідач вимагав сплатити залишок нібито спричиненої йому шкоди на суму 3594,18 грн., оскільки частину шкоди самовільно стягнув за рахунок матеріального забезпечення у звязку із тимчасовою непрацездатністю.

Вважав, що дії та наказ відповідача про накладення матеріальної відповідальності, як і вимоги відповідача про стягнення коштів, незаконні, оскільки на час виявлення нестачі на роботі позивач був відсутній, його кабінет було відкрито сторонніми особами, в ньому знаходилися інші особи, тому в порушення обовязків роботодавця, визначених ст. 131 КЗпП України умови для збереження майна, не створені.

Зазначав також, що у порушення його прав він не був присутній при проведенні інвентаризації і про неї не повідомлявся, його вина в пошкодженні чи зникненні майна відповідачем не доведена, відсутні підстави для покладення на нього повної матеріальної відповідальності.

В зв'язку із викладеним, просив стягнути з відповідача на його користь вищевказану суму як незаконно утриману.

Крім того вказував, що незаконними та протиправними діями відповідача йому завдано суттєвої моральної шкоди, оскільки такі дії відповідача негативним чином відобразилися на його психологічному стані. Уклад його життя змінився через необхідність позичати для проживання кошти, оскільки він не отримав своїх лікарняних, а також весь цей час витрачав на відновлення справедливості і свого доброго імені, оскільки шкоди підприємству не завдавав. Просив стягнути з відповідача на його користь 5000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди.

В запереченнях на позовну заяву представник Державного підприємства «Харківський регіональний науково-виробнчий центр стандартизації, метрології та сертифікації», посилаючись на безпідставність заявлених позовних вимог, просив відмовити в задоволенні позову ОСОБА_4 в повному обсязі.

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 23 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково. Скасовано наказ генерального директора Державного підприємства «Харківський регіональний науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» №782 від 05.12.2014, в частині

покладення на головного бухгалтера ОСОБА_5 обовязку зарахувати кошти, належні ОСОБА_4 виплати матеріального забезпечення у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю, яке здійснюється за рахунок коштів підприємства та за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, в рахунок покриття шкоди.

Стягнуто з Державного підприємства «Харківський регіональний науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» на користь ОСОБА_4 кошти

матеріального забезпечення у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю у розмірі 3486,81 грн.

Стягнуто з Державного підприємства «Харківський регіональний науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» на користь ОСОБА_4 в рахунок

відшкодування моральної шкоди 1000,00 грн.

Стягнуто з Державного підприємства «Харківський регіональний науково-виробничий центр стартизації, метрології та сертифікації» на користь ОСОБА_4 в рахунок

кодування витрат на правову допомогу 4000,00 грн.

Стягнуто з Державного підприємства «Харківський регіональний науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» на користь держави судовий збір в сумі 1102,40 грн.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Вказане рішення було оскаржено представником ДП «Харківський регіональний науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» ОСОБА_3, яка посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, неправильне застосування судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ОСОБА_4 був повідомлений, що він є особою з граничним рівнем матеріальної відповідальності та був згоден з цим, про що свідчить його особистий підпис у наказі №800 від 05.10.2005 року.

Вказує, що судом першої інстанції не враховано, що складення акту комплексної перевірки за річний період з 01.06.2013 року по 01.06.2014 року в період лікування ОСОБА_4 не є ознакою того, що результати роботи відповідного відділу не залежали від начальника відділу протягом усього періоду часу, за який проводилась перевірка. Таким чином, відповідачу була завдана матеріальна шкода, яка виявилася у нестачі матеріальних цінностей, які знаходились під звітом у ОСОБА_4

Вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження спричинення діями відповідача моральних страждань та втрати ОСОБА_4 нормальних життєвих звязків з вини відповідача.

Зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що в матеріалах справи відсутня ухвала суду про допуск ОСОБА_6 до участі у справі, як особи, яка надає правову допомогу, крім того, витрати ОСОБА_4 на правову допомогу не мають документального підтвердження тому не можуть бути стягнуті.

Перевіривши відповідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для стягнення з нього матеріальної шкоди. Крім того відповідачем порушено порядок стягнення матеріальної шкоди з працівника.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_4 був прийнятий на роботу 11.08.1997 року до ДП «Харківський регіональний науково - виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації», з 10.02.2000 року працював на посаді начальника відділу сектору державних випробувань цього підприємства. Наказом генерального директора ДП «Харківстандартметрологія» №880 від 05.10.2005 року ОСОБА_4 віднесено до матеріально-відповідальних осіб із граничним рівнем матеріальної відповідальності.

Під час щорічної інвентаризації обєктів основних засобів, які були передані у використання в роботі начальнику відділу повірки, калібрування фізико-механічних ЗВТ та випробувань продукції ОСОБА_4, було встановлено відсутність обладнання у кількості двох одиниць. Вартість вказаного обладнання за проведеною незалежною оцінкою майна складає 11360,00 грн.

06.11.2014 року ОСОБА_4 було звільнено с займаної посади у звязку із систематичними, грубими порушеннями виробничої дисципліни, що свідчило про недбале ставлення до своїх трудових обовязків. В звязку із чим, при здійсненні повного розрахунку під час звільнення ОСОБА_4 було повідомлено, що здійснення повного грошового розрахунку із ним затримується в надії на те, що він у добровільному порядку відшкодує підприємству завдану шкоду. При цьому кошти, перераховані фондом соціального страхування, які належало виплатити ОСОБА_4, певний час перебували на рахунку підприємства.

Наказом №782 від 05.12.2014 року за підписом генерального директора ОСОБА_7, начальнику НТВ доручено забезпечити визначення розміру збитків нестачі нівеліру точного автоколімаційного 4-Н-ЗКЛ та мультіметру лаб. КЕІТНЬЕУ 2001...; начальнику юридичного відділу ОСОБА_8 - направити повідомлення ОСОБА_4 про необхідність відшкодування заподіяної ним підприємству шкоди від нестачі та порядок її покриття; головному бухгалтеру ОСОБА_5 - зарахувати кошти, належні ОСОБА_4 для виплати матеріального забезпечення у звязку з тимчасовою непрацездатністю, яке здійснюється за рахунок коштів підприємства та за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової ацездатності, в рахунок покриття шкоди.

У зв'язку із встановленням нестачі наказом по підприємству №782 від 05.12.2014 року було зобовязано забезпечити визначення розміру збитків від нестачі та повідомити ОСОБА_4 про необхідність відшкодування шкоди від нестачі майна та порядок її покриття. Листом від 01.07.2015 року ОСОБА_4 повідомлено про необхідність у добровільному порядку відшкодувати спричинені збитки від нестачі матеріальних цінностей, які були у нього під звітом. ОСОБА_4 в добровільному порядку збитки не відшкодував.

У відповідності зі ст.130 КЗпП відшкодування шкоди провадиться незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності за дії (бездіяльність), якими заподіяна шкода підприємству,

установі, організації.

Відповідно до розяснень, наданих в п. 3 Постанови Верховного Суду України №14 «Про практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Якщо шкоду заподіяно кількома працівниками, в рішенні суду має бути зазначено, які конкретно порушення трудових обов'язків допустив кожен працівник, ступінь його вини та пропорційна їй частка загальної шкоди, за яку до нього може бути застосовано відповідний вид і межі матеріальної відповідальності.

Відповідно до положень ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових в'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації тими протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

При цьому право власника притягати працівника до матеріальної відповідальності виникає лише за наявності чотирьох юридичних фактів: порушення працівником трудових обовязків, наявність прямої дійсної шкоди, причинний звязок між порушенням і шкодою та вина працівника. Відсутність хоча б одного з цих фактів виключає можливість притягнення працівника до матеріальної відповідальності.

Працівник не може бути притягнутий до матеріальної відповідальності, якщо він не порушував свої трудові обовязки.

Відповідно до розяснень, викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України віл 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи спори відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина підлягає відшкодування в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний звязок та є вина зазначеної особи, а якщо це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Відповідно до ст. 131 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобовязаний створити працівникам умови, необхідні для забезпечення повного збереження дорученого їм майна. В разі невиконання власником цього обовязку настають наслідки, передбачені ст.137 КЗпП України. Якщо ж власник зазначені свої обовязки не виконав, а вини працівника в незабезпеченні збереження майна власника немає, працівник взагалі не може нести матеріальну відповідальність.

Частина друга ст. 131 КЗпП України покладає на працівників загальний обовязок бережливо ставитись до майна підприємства. Однак, за межами робочого часу працівник звільняється від виконання не тільки трудового обовязку, але й від виконання абсолютної більшості інших трудових обовязків, покладених на нього правилами внутрішнього трудового розпорядку, тому працівник не може нести відповідальність за несхоронність майна, як йому передали для зберігання, використання в процесі роботи або з іншою метою, у період після закінчення робочого часу і до його початку. Якщо збереження майна в цей період не забезпечене, працівник може бути притягнутий до матеріальної відповідальності тільки за умови, якщо він порушив свої трудові обовязки.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст. 130 КЗпП України.

Як вбачається з акту інвентаризаційного опису, складеного 25.11.2013 року на підставі наказу №871 від 28 жовтня 2013 року, матеріальні цінності поіменовані у вказаному інвентаризаційному описі на подальше зберігання прийняв ОСОБА_4

Згідно акту інвентаризаційного опису, складеного на підставі наказу №691 від 30 жовтня 2014 року серед матеріальних цінностей поіменованих у вказаному інвентаризаційному описі відсутні: мультиметр лаб. KEITHLEY 2001 та нівелір точний автокламаційний 4Н-ЗКЛ.

У вказаному акті відсутня дати його складання та підпис ОСОБА_4 про ознайомлення з цим актом.

Згідно довідки із даними бухгалтерського обліку для визначення розміру збитків нестача зазначеного обладнання виявлена за результатами річної інвентаризації 27 листопада 2014 року.

Наказом № 169-К від 10.11.2014 року ОСОБА_4 було звільнено на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України в перший день його виходу з лікарняного.

Таким чином, відсутність матеріальних цінностей було встановлено вже після звільненя ОСОБА_4 із займаної посади.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що майнові цінності були втрачені саме ОСОБА_4 під час виконання нам своїх посадових обовязків.

За правилами ст.132 КЗпП за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі. Якщо межі матеріальної відповідальності були визначені в укладеному з працівником контракті, вона покладається на нього відповідно до умов контракту.

Відповідно до положень сит. 136 КЗпП України покриття шкоди працівниками в розмірі, що не вищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або вноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за порядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника.

Розпорядження власника або уповноваженого ним органу, або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо керівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством.

У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим органом позову до суду.

У зв'язку із встановленням нестачі, наказом по підприємству №782 від 05.12.2014 року, до якого було внесено зміни наказом №850 від 31.12.2014 року, кошти, належні ОСОБА_4 для виплати матеріального забезпечення у звязку з його тимчасовою непрацездатністю, яке здійснюється за рахунок підприємства, зараховано в рахунок покриття шкоди, чим порушено порядок, встановлений для стягнення з працівника завданої підприємству матеріальної шкоди.

Згідно ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» від 31.03.95р.№4 (із змінами та доповненнями) відшкодування моральної шкоди це вчинення стосовно людини, котрій спричинено таку шкоду порушенням її загально соціальних (природних) прав чи свобод, певних дій, які спрямовані на усунення або ж послаблення у неї негативних психічних станів і процесів, викликаних приниженням її гідності внаслідок цього порушення. Право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов або підстав відповідальності за заподіяну шкоду.

Визначаючи розмір суми, яка підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції правильно виходив із положень ст.ст. 23, 1167 ЦК України та врахував характер і обсяг страждань, яких зазнав ОСОБА_4, врахував засади співмірності та справедливості та інші обставини, та стягнув на його користь моральну шкоду в розмірі 1 000 гривень.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною не може перевищувати 40 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на перше січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Матеріали справи містять копію договору про надання юридичних послуг від 01 серпня 2015 року, укладеного між ОСОБА_6 (яка є фахівцем права відповідно до копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю) та ОСОБА_4 та квитанцію до прибуткового касового ордеру від 01 серпня 2015 року, згідно яких ОСОБА_6 отримано від ОСОБА_4 4000 грн. на виконання умов вищевказаного договору(а.с. 37-39 т.1).

Згідно журналу судового засідання у цій справі від 03.11.2016 року ОСОБА_6 приймала участь у розгляді справи як представник ОСОБА_4 з 12:32:46 до 12:50:22, тобто менше18 хвилин (а.с. 138-139т.1).

За змістом журналу судового засідання від 02.12. 2016 року ОСОБА_6 приймала участь у розгляді справи з 11:43:35 до 11:45:21(а.с. 215 т.1).

Згідно журналу судового засідання від 23.12.2016 року ОСОБА_6 приймала участь у розгляді справи з 10:47:37 до 12:28:16(а.с. 217-218 т.1).

Тобто загальний час, витрачений представником ОСОБА_4 ОСОБА_6 у судових засіданнях, складає дві години.

З урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 01.01.2016 в сумі 1378 грн., розмір компенсації витрат на правову допомогу за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, складає 344,50 грн. Враховуючи, що представник ОСОБА_4 ОСОБА_6 вчиняла окремі процесуальні дії по складанню позовної заяви, обєм останньої та категорію спору, знайомилися з матеріалам справи поза судовими засіданнями та

приймала участь у судових засіданнях суду першої інстанції протягом двох годин, колегія суддів вважає достатнім визначити розмір компенсації витрат на правову допомогу у зазначеній справі в сумі 2000 гривень.

У зв'язку із чим рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.

Посилання в апеляційній скарзі представника ДП «Харківський регіональний науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» на відсутність ухвали суду про допуск ОСОБА_6 до участі у справі, як особи, яка надає правову допомогу, не є підставою відповідно до вимог ст.. 38, 42, 44 ЦПК України для відмови ОСОБА_9 у задоволенні вимог щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу.

Доводи апеляційної скарги представника ДП «Харківський регіональний науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» про доведеність спричинення матеріальної шкоди саме з вини ОСОБА_4 не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом та по суті зводиться до переоцінки доказів та незгоди з рішенням районного суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.3 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313,314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду міста Харкова від 23 грудня 2016 року змінити, зменшивши суму стягнення з Державного підприємства «Харківський регіональний науково - виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» на користь ОСОБА_4 витрат на правову допомогу з 4000 гривень до 2000 (дві тисячі) гривень.

В іншій частині рішення районного суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цим рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: