Категорія 5 Доповідач Матківська М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Медяного В.М., Сопруна В.В.

При секретарі: Сніжко О.А.

За участю: представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Цепляєва С.В.; представника відповідача ОСОБА_4 - адвоката Глазунової Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 5 жовтня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя,

В с т а н о в и л а:

В червні 2015 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, яким просила визнати за нею право власності на ? частку земельної ділянки площею 0,025 га по АДРЕСА_1; визнати право власності на ? частину земельної ділянки площею 0,0069 га по АДРЕСА_2 та стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію в розмірі ? частки її вартості в сумі 13 380,00 грн.

14 грудня 2016 року ОСОБА_2 подала заяву про збільшення позовних вимог, якою просила визнати за нею право власності на ? частку земельної ділянки площею 0,025 га по АДРЕСА_1, належної ОСОБА_4 і визнати за нею право власності на ? частку земельної ділянки площею 0,0069 га по АДРЕСА_3, належної ОСОБА_4, стягнувши з відповідача на її користь грошову компенсацію в розмірі ? частки вартості цієї земельної ділянки площею 0,0069 га в сумі 32 672,00 грн.

03.07.2017 року позивач подала заяву про зменшення позовних вимог, в якій просила стягнути на її користь з відповідача грошову компенсацію в розмірі ? вартості земельної ділянки площею 0,0069 га в розмірі 32 672,00 грн.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 5 жовтня 2017 року задоволено клопотання представника позивача про залишення заяви без розгляду в частині позовних вимог. Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя в частині позовних вимог про визнання за ОСОБА_2 права власності на земельні ділянки, залишено без розгляду.

Свої вимоги позивач мотивувала наступним.

З 26 грудня 1992 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, від якого мають повнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюб розірвано рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 5 червня 2012 року. В період шлюбу ними придбана земельна ділянка площею 0,0069 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий № НОМЕР_1, виданого Вінницькою міською радою та Управлінням Держкомзему у м. Вінниці 29.10.2010 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки реєстровим № 173 від 16.07.2010 року, ВМХ №809315, ВМХ № 809319, ВМХ № 809322. Оскільки земельна ділянка придбана ними під час шлюбу та являється спільною сумісною власністю подружжя, позивач просила стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості ? частки у розмірі 32 672,00 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 5 жовтня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати як незаконне і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Зазначила, що рішення суду суперечить вимогам статті 213 ЦПК України, є незаконним у зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи та порушенням і неправильним застосуванням норм матеріального й процесуального права.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу, просить її задовольнити.

Представник відповідача апеляційну скаргу не визнала, просить її відхилити і залишити без змін законне рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що з 26 грудня 1992 року ОСОБА_4 і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають повнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюб розірвано рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 5 червня 2012 року (том 1 а. с. 7).

В період шлюбу сторони придбали земельну ділянка площею 0,0069 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий №:03:003:0114, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки реєстровим № 173 від 16.07.2010 року, ВМХ №809315, ВМХ №809319, ВМХ № 809322, про що Вінницькою міською радою та Управлінням Держкомзему у м. Вінниці 29.10.2010 року на ім'я ОСОБА_4 виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 (том 2 а. с. 51).

Така обставина підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення, укладеним 16 липня 2010 року між Вінницькою міською радою (продавцем) та ОСОБА_4 (покупцем), за умовами якого продавець продав, а ОСОБА_4 купив земельну ділянку загальною площею 69 кв. м., кадастровий номер НОМЕР_3; місце розташування земельної ділянки: АДРЕСА_6; цільове призначення земельної ділянки - землі житлової та громадської забудови (для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд).

Також судом встановлено, що у провадженні Вінницького міського суду перебувала цивільна справа № 206/2882/2012 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільної сумісної власності, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення факту фактичного припинення шлюбних відносин та визнання права особистої приватної власності і за позовом третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_7 до ОСОБА_4 і ОСОБА_2 про визнання права власності.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 червня 2013 року, яке набрало законної сили 2 липня 2013 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільної сумісної власності задоволено повністю.

Визнано будинок, розташований по АДРЕСА_7 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4.

Визнано за ОСОБА_2 відповідно до першого варіанту висновку № 1301 судової будівельно-технічної експертизи, складеної 30 січня 2013 року Подільським центром судових експертиз, право власності на ? частину будинку літ. «А (Ц)» (перша сторона), розташованого по АДРЕСА_4, загальною площею 46 кв. м., до складу якого входять: кімната 2-8 площею 33,6 кв. м., кладова 2-9 площею 7,7 кв. м., санвузол 2-10 площею 1,6 кв. м., ? прихожої 2-11 площею 3, 1 кв. м. з підвалом літ. «П/А (П/Ц), а саме: підвал 2-3 площею 43,9 кв. м.

Визнано за ОСОБА_4 відповідно до першого варіанту висновку № 1301 судової будівельно-технічної експертизи, складеної 30 січня 2013 року Подільським центром судових експертиз, право власності на ? частину будинку літ. «А(Ц)» (друга сторона), розташованого по АДРЕСА_4 загальною площею 51,6 кв. м., до складу якого входять: коридор 2-4 площею 7,6 кв. м., вітальня 2-5 площею 29,6 кв. м., кухня 2-6 площею 7,5 кв. м., санвузол 2-7 площею 3,8 кв. м., ? прихожої 2-11 площею 29,6 кв. м. з підвалом літ. «П/А (П/Ц) загальною площею 57,4 кв. м., до складу якої входить сходова клітина 2-1 площею 9,7 кв. м., підвал площею 47,7 кв. м.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_8 за відхилення від ідеальної частки 39 805,00 грн.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення факту фактичного припинення шлюбних відносин та визнання права особистої приватної власності задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на меблеву стінку виробництва Білорусії (дубовий шпон), 2001 року виготовлення, прихожу виробництва Білорусії (дубовий шпон), 2001 року виготовлення, сервант виробництва Білорусії (дубовий шпон), 2001 року виготовлення, телевізор марки Panasonik, 2001 року виготовлення, відеомагнітофон марки Panasonik, 2001 року виготовлення, диван та крісло, 2002 року виготовлення, диван, 2002 року виготовлення, пральну машину «Алтай», 1992 року виготовлення, пральну машину «Elektrolux», 2002 року виготовлення, бойлер «Elenberg», 2002 року виготовлення, меблі для кухні, 2002 року виготовлення, газову плиту «Електа», 2002 року виготовлення, кухонний стіл і 4 стільці, 2002 року виготовлення, монітор марки «Samsung», 2008 року виготовлення, три шкіряні куртки, дві шуби з хутра, дублянку.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 у відшкодування вартості спільно нажитого майна 7 852,50 грн.

В іншій частині позову у задоволенні відмовлено.

В задоволенні позову третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_7 до ОСОБА_4 і ОСОБА_2 про визнання права власності, відмовлено (том 1 а. с. 8-12 і том 2 а. с. 26-30).

В обгрунтування заявлених позовних вимог по даній цивільній справі позивач зазначала, що на момент придбання спірної земельної ділянки у них була сім'я, вона із відповідачем займалася бізнесом і вони придбали цю земельну ділянку за спільні сімейні кошти. В підтвердження таких доводів позивач надала копію укладеного нею із ВАТ «Сведбанк» 29 травня 2008 року кредитного договору № 0101/0508/02-127.

Із змісту кредитного договору № 0101/0508/02-127 вбачається, що 29 травня 2008 року ВАТ «Сведбанк» уклав даний договір із ОСОБА_2, за умовами якого банк надав ОСОБА_2 грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 48 000 доларів США на строк з 29 травня 2008 року до 20 травня 2018 року на визначених договором умовах, у готівковій формі через касу банку; кредитні кошти призначені на споживчі цілі.

Згідно довідки ПАТ «Дельта банк» № 05-3377919 від 9.11.2017 року право вимоги за кредитним договором № 0101/0508/02-127 від 29.05.2008 року з 25.05.2012 року перейшло до ПАТ «Дельта банк» і станом на 9.11.2017 року загальна заборгованість за цим договором становить 1 662,39 доларів США та 25 480,07 грн.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, суд першої інстанції виходив із того, у судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт належності спірного майна, яким, зокрема, являється лише земельна ділянка площею 0,0069 га, до спільної сумісної власності подружжя, а тому таке майно не підлягає поділу між подружжям шляхом присудження одному із них грошової компенсації замість належної частки у праві спільної сумісної власності на майно, передбаченої частинами 4, 5 статті 71 СК України.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Згідно наданих Пленумом Верховного Суду України роз'яснень у пункті 23 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Виходячи зі змісту наведених норм матеріального права слідує висновок про те, що майно перебуває у спільній сумісній власності подружжя, доки іншим із подружжя не доведено протилежне, а саме: факт існування його особистої приватної власності на майно.

Відповідно до статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідач ОСОБА_4 заперечуючи статус майна, яким являється спірна земельна ділянка, зазначає, що дана земельна ділянка являється його особистою приватною власністю.

Так, не визнаючи позов, представник відповідача подав письмові заперечення на позовну заяву від 12 вересня 2017 року, у яких наголосив на тому, що земельна ділянка площею 0,0069 кв. м. придбана відповідачем за його особисті кошти, а тому відповідно до статті 57 СК України є його особистою приватною власністю (том 2 а. с. 20-22).

У поданих письмових запереченнях, датованих 3 липнем 2017 року, представник відповідача, заперечуючи проти позову також зазначила про те, що спірна земельна ділянка придбана за особисті кошти відповідача, тому згідно зі статтею 57 СК України є його особистою приватною власністю. У запереченнях зазначено, що така обставина буде підтверджена показами свідків та відповідними доказами (том 2 а. с. 38-40).

Як докази до заперечень надані: 1. свідоцтво від 27.06.2017 року; 2. витяг з реєстру (том 2 а. с. 40):

Свідоцтво, видане 27 червня 2017 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О.М. відповідно до статті 61 Закону України «Про виконавче провадження», свідчить про те, що на підставі акту про проведені електронні торги, затвердженого начальником Замостянського відділу державної виконавчої служби м. Вінниці ГТУЮ у Вінницькій області, 21.11.2016 року, ОСОБА_4 належить на праві власності майно, що складається із: ? частини житлового будинку (літ. А (Ц)) загальною площею 46,0 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_8, вартістю 297 391,00 грн., що раніше належала ОСОБА_2 на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області по справі № 206/2882/2012 від 19.06.2013 року, на підставі якого право власності на ? частку житлового будинку було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15.07.2013 року (том 2 а. с. 41);

Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформований 27.06.2017 року, свідчить про те, що проведено державну реєстрацію зазначеного у свідоцтві права власності (том 2 а. с. 42-43).

Зазначені докази не являються свідченням того, що спірна земельна ділянка придбана 16 липня 2010 року саме відповідачем за його особисті кошти і є його особистою приватною власністю.

Інших будь-яких доказів на підтвердження заперечень позову відповідач і його представник не надали та не зазначили джерело коштів, за які відповідач придбав спірну земельну ділянку у приватну власність.

Таким чином відповідач, перебуваючи у шлюбі із позивачем, заперечуючи статус придбаного майна як спільну сумісну власність подружжя тим, що це майно придбане за його особисті кошти і тому є його особистою приватною власністю, згідно вимог частин 1-3 статті 10 і частин 1-4 статті 60 ЦПК України на підтвердження таких обставин мав би надати належні, допустимі, достовірні докази, що відповідають вимогам ст. 57-66 ЦПК України. За відсутності таких доказів спірне майно відноситься до майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя.

Отже, є встановленим факт знаходження спірної земельної ділянки у спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_2.

Відповідно до ч. 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно приписів статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини 1-2).

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини 4-5).

Вирішуючи питання про поділ земельної ділянки, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, як неподільної речі, суд зобов'язаний застосувати зазначені положення частин четвертої, п'ятої статті 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Тобто, присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за наявності згоди цього подружжя на таке присудження, крім випадків, передбачених статтею 365 ЦК України.

Земельна ділянка площею 0,0069 кв. м. є неподільною річчю у даному випадку, оскільки не може бути реально поділена між сторонами відповідно до їх часток та з урахуванням цільового призначення.

Позивач заявила про свою згоду на отримання грошової компенсації за належну їй частку.

Другий із подружжя - відповідач, відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду не вніс і вносити не бажає, оскільки дану земельну ділянку вважає своєю особистою приватною власністю.

Залишення земельної ділянки у спільній частковій власності із визначенням ідеальної частки кожного із подружжя в цьому майні без реального його поділу, не відповідатиме загальним засадам цивільного законодавства, закріпленим у статі 3 ЦК України, оскільки, у тому числі, не буде свідченням захищеного цивільного права як позивача так і відповідача.

Відповідно до статті 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає до скасування і ухвалення нового рішення або зміни рішення у випадку недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідності висновків суду обставинам справи; порушення або неправильного застосування норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Стаття 79 ЦПК України до судових витрат відносить судовий збір і витрати, пов'язані з розглядом справи, у тому числі витрати, пов'язані з проведенням судових експертиз.

Виходячи із задоволених вимог, у тому числі, розміру вимог майнового характеру, до стягнення на користь позивача підлягає сума судового збору за подачу позовної заяви в розмірі 640.00 грн. і за подачу апеляційної скарги в розмірі 704.00 грн., разом 1 344.00 грн.

Витрати понесені позивачем у зв'язку із проведенням по справі будівельно-технічної експертизи складають 6 200.00 грн. (том 1 а. с. 106, 142-169 і 190).

На підставі викладеного та керуючись ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 5 жовтня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію в розмірі ? частки в сумі 32 672,00 грн. (тридцять дві тисячі шістсот сімдесят дві грн. 00 коп.) вартості земельної ділянки площею 0,0069 га, розташованої у АДРЕСА_9, належної ОСОБА_4 на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4, зареєстрованого 29 жовтня 2010 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 11.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 7 544,00 грн. (сім тисяч п'ятсот сорок чотири грн. 00 коп.), що складається із судового збору в сумі 1 344.00 грн. та витрат за проведення експертизи в сумі 6 200,00 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: М.В. Матківська

Судді: В.М. Медяний

В.В. Сопрун

Згідно з оригіналом

Суддя: М.В. Матківська