ухвала

іменем украмїни

08 листопада 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Ситнік О.М., Гримич М.К., Леванчука А.О., Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В.,
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія», третя особа - ОСОБА_7, про відшкодування матеріальної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_6 звернулася в суд з цим позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що 17 вересня 2013 року, приблизно о 18:30 годин водій ОСОБА_7, керуючи автомобілем Lexus GS-350, державний номерний знак НОМЕР_1, рухаючись у районі будинку АДРЕСА_1, не вжив заходів для зменшення швидкості руху автомобіля і здійснив наїзд на ОСОБА_6 під час перетинання нею проїзної частини дороги, внаслідок чого ОСОБА_7 грубо порушив вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху України, а ОСОБА_6 отримала тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, у зв'язку з якими протягом тривалого часу знаходилась на стаціонарному лікуванні у відділенні анестезіології та інтенсивної терапії, перенесла кілька операцій, лікувалася, згідно з призначенням лікарів, за час лікування за свій рахунок, згідно з виписаними рецептами та чеками на придбання лікарських препаратів, придбала ліків на суму 20 382,66 грн, додатково витратила на відновлення стану здоров`я 2 000,00 грн, змушена була витрачати грошові кошти на відвідування лікарів та проходження лікарських процедур, поїздки в медичні заклади, оплату судової психологічної експертизи, внаслідок чого загальна сума матеріальних витрат склала 24 646,08 грн.

Вказуючи на те, що зазначені витрати є матеріальною шкодою, завданою їй діями ОСОБА_7, цивільно-правова відповідальність якого застрахована відповідачем згідно з полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, просить стягнути означену матеріальну шкоду з відповідача.

Вказуючи при цьому, що вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2015 року ОСОБА_7 було визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2015 року, на підставі п. «в» ст. 1, ст. 14 Закону України «Про амністію у 2014 році» ОСОБА_7 було звільнено від відбування призначеного Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області покарання у виді арешту строком на 6 місяців з позбавленням права управління транспортними засобами строком на 1 рік, в іншій частині вирок був залишений без змін.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2016 року цивільний позов ОСОБА_6 до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія», третя особа - ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_6 відшкодування завданої матеріальної шкоди в розмірі 20 174 грн 60 коп.

В решті позову відмовлено.

Додатковим рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2016 року доповнено резолютивну частину рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2016 року у справі № 183/7352/14 за позовом ОСОБА_6 до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія», третя особа - ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної шкоди абзацом 4 наступного змісту:

«Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на користь Державного бюджету судовий збір в розмірі 1 378 (одну тисячу триста сімдесят вісім) грн 00 коп.»

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2016 рокурішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2016 року та додаткове рішення цього ж суду від 27 квітня 2016 року скасовано і в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи зі страхової компанії витрати на придбання лікарських засобів, суд першої інстанції виходив з встановленого факту настання страхового випадку, своєчасного подання страхувальником до страховика повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, вини страхувальника у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, подання позивачем до страховика, після ухвалення вироку в кримінальному провадженні відносно страхувальника 19 жовтня 2015 року заяви про страхове відшкодування, розміру понесених витрат, пов'язаних з діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією у відповідному закладі охорони здоров'я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів позивача на суму 20 174,60 грн, понесених витрат у зв'язку із дорожньо-транспортною пригодою.

Скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що строк на прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування та його виплату розпочався 24 грудня 2015 року, тобто з дня подання позивачем належно оформленої заяви з відповідними документами, та триває 173 дні (83 дні прострочення звернення із заявою про виплату страхового відшкодування + 90 днів, встановлених законом для виплати страхового відшкодування).

Таким чином, у строк до 14 червня 2016 року включно страхова компанія повинна була прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування або відмовити у виплаті його позивачці, однак з матеріалів справи вбачається, що з позовною заявою ОСОБА_6 звернулася 21 листопада 2014 року, тобто до звернення до страховика із заявою про виплату відшкодування.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що ухвалюючи 03 березня 2016 року рішення у даній справі, суд першої інстанції залишив поза увагою вказані обставини справи та норми закону, а тому дійшов передчасного висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача страхового відшкодування, оскільки строк на його виплату на дату ухвалення рішення ще не настав, а тому і не були порушені права самої ОСОБА_6

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанції у повній мірі погодитися не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Рішення апеляційного суду не відповідає цим вимогам.

Судами встановлено, що 17 вересня 2013 року близько 18 год. 30 хв. ОСОБА_7, керуючи автомобілем Lexus GS350, державний номерний знак НОМЕР_1, рухався по вул. Жуковського в с. Комінтерн Новомосковського району Дніпропетровської області. В цей час навпроти буд. № 9 по вул. Жуковського в с. Комінтерн Новомосковського району ОСОБА_6 переходила проїжджу частину дороги зліва направо відносно руху вказаного автомобіля.

Водій ОСОБА_7, виявивши, що пішохід ОСОБА_6 вийшла на проїзну частину дороги та наближається до смуги руху його автомобіля, не вжив заходів для зменшення швидкості руху транспортного засобу, внаслідок чого відбулася дорожньо-транспортна пригода, а саме наїзд на пішохода.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_6 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді закритих переломів правої (з розвитком посттравматичної невропатії правого променевого нерва з вираженим порушенням функції правої кисті) та лівої плечових кісток, кісток тазу (лобкових кісток справа та зліва, сідничної кістки справа, крижової кістки), забиття головного мозку 1-го ступеню, забитих ран лобно-тім'яної області, на носі, лівій щоці, підборідді, слизовій оболонці верхньої губи, в області правого ліктьового суглобу, саден на животі, в області грудної клітини, голови, шиї, кистях, в області нижніх кінцівок, синців навколо очей, плечах, забиття шийного відділу хребта, які у своїй сукупності відносяться до середнього ступеню тяжкості за ознакою стійкої втрати загальної працездатності від 10 % до 33 %.

Висновком Міжрайонної Новомосковської МСЕК від 24 липня 2014 року ОСОБА_6 призначено другу групу інвалідності внаслідок загального захворювання до 01 серпня 2015 року.

Згідно з висновком МСЕК про умови та характер праці ОСОБА_6 не може виконувати ніяку роботу.

Вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2015 року ОСОБА_7 було визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді арешту строком на 6 місяців з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

Цивільний позов ОСОБА_6 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_7 на її користь спричинену моральну шкоду у розмірі 172 316 грн.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2015 року, вищевказаний вирок було змінено, на підставі п. «в» ст. 1 та ст. 14 Закону України «Про амністію у 2014 році» ОСОБА_7 було звільнено від відбування призначеного Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області покарання у виді арешту строком на 6 місяців з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік. В іншій частині вирок був залишений без змін.

На день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, 17 вересня 2013 року, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_7 була застрахована у ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», що підтверджується полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/0298802, строк дії якого з 16 лютого 2013 року по 15 лютого 2014 року включно.

Забезпеченим транспортним засобом, згідно з вказаним полісом, є автомобіль Lexus GS350, державний номерний знак НОМЕР_1.

Обов'язковий ліміт відповідальності страховика відповідно до цього договору за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю, встановлено у розмірі 100 000 грн, за шкоду, заподіяну майну, - 50 000 грн, розмір франшизи - 0,00 грн.

Звертаючись з позовною заявою, позивач посилалась на те, що у зв'язку із перенесеними травмами, вона в періоди з 17 вересня по 23 жовтня 2013 року, з 20 січня по 07 лютого 2014 року, з 16 червня по 15 липня 2014 року, з 27 жовтня по 07 листопада 2014 року перебувала на стаціонарному лікуванні у КЗ «Новомосковська ЦРБ» ДОР» та в період з 07 по 15 квітня 2014 року КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечнікова», нею здійснено витрати на придбання медичних препаратів, продуктів харчування, засобів гігієни, витрати на медичні процедури та проїзд до іншого населеного пункту у загальному розмірі 22 717,73 грн, а оскільки страхова компанія у добровільному порядку не сплачує їй страхове відшкодування у вказаній сумі, вона змушена звернутись до суду.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Так, згідно зі ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 988, ч. 1 ст. 990 ЦК України передбачено, що страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року, страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до положень ст. 22.1 вказаного Закону, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно зі ст. ст. 23.1, 24.1 Закону України від 01 липня 2004 року «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», шкодою, заподіяною життю та здоров'ю потерпілого у результаті дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов'язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов'язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов'язана із стійкою втратою працездатності потерпілим. У зв'язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов'язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров'я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров'я.

Статтею 33 закону передбачено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний, в тому числі, невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу.

Відповідно до ст. 35 Закону України від 01 липня 2004 року «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» , для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування. У цій заяві має міститися: а) найменування страховика, якому подається заява, або МТСБУ; б) прізвище, ім'я, по батькові (найменування) заявника, його місце проживання (фактичне та місце реєстрації) або місцезнаходження; в) зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують; г) інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих; ґ) підпис заявника та дата подання заяви.

Таким чином, для отримання страхового відшкодування, матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, встановлено спеціальний порядок, який включає в себе обов'язкове подання потерпілим чи іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, страховику заяви про страхове відшкодування з наданням документів, перелік яких закріплений у п. 35.2 вказаної статті, а саме: паспорт громадянина, а в разі його відсутності інший документ, яким відповідно до законодавства України може посвідчуватися особа заявника, якщо заявником є фізична особа; документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником; довідка про присвоєння одержувачу коштів ідентифікаційного номера платника податку (за умови його присвоєння), якщо заявником є фізична особа; документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну; свідоцтво про смерть потерпілого - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, пов'язаної із смертю потерпілого; документи, що підтверджують витрати на поховання потерпілого, - у разі вимоги заявника про відшкодування витрат на поховання потерпілого; документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв'язку із смертю годувальника; відомості про банківські реквізити заявника (за наявності).

Вказані документи надаються для огляду та зняття копії або в копіях, засвідчених заявником. Страховик та МТСБУ мають право вимагати для огляду оригінали зазначених документів. Решта документів надаються в оригіналі або належним чином оформленій копії. Належно оформленою копією документа є копія, посвідчена органом, установою чи організацією, що його видала, або нотаріально посвідчена або посвідчена особою, якій подається заява про страхове відшкодування.

Разом з тим відповідно до ч. 3 ст. 991 ЦК України рішення страховика про відмову здійснити страхову виплату повідомляється страхувальникові у письмовій формі з обґрунтуванням причин відмови. Така відмова має бути направлена страхувальнику у строк, визначений законом або договором.

Однак не завжди страхові компанії дотримуються цього правила, зокрема затягують розгляд питання про виплату страхового відшкодування і не надають стороні відмову у виплаті, хоча і не здійснюють її.

Договір страхування та закон передбачають строки виплати відшкодування, але страховик може перевіряти обставини страхового випадку, тому цілком можливо на законних підставах затягувати процес щодо прийняття рішення про визнання випадку страховим та виплату страхового відшкодування.

Відсутність як такого рішення страховика про відмову у виплаті страхового відшкодування не може вважатися підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення таких виплат, оскільки останнє може свідчити про зловживання страховиками своїми правами та мати на меті навмисне затягування строків виконання зобов'язань перед страхувальниками.

У кожному окремому випадку суду необхідно зібрати докази та оцінити, чи було затягування та бездіяльність страховика фактичною відмовою у виплаті страхового відшкодування.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позовів.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Таким чином, апеляційний суд вищевикладеного належним чином не врахував, не перевірив, чи було зловживання страховиком своїми правами та навмисне затягування строків виконання зобов'язань перед страхувальником, чи було затягування та бездіяльність страховика фактичною відмовою у виплаті страхового відшкодування, а також чи може бути відсутність як такого рішення страховика про відмову у виплаті страхового відшкодування підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення таких виплат.

За таких обставин ухвалене судом апеляційної інстанції судове рішення не можна вважати законним та обґрунтованим й воно підлягає скасуванню з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М. Ситнік
Судді: М.К. Гримич Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук А.В. Маляренко