Провадження № 22-ц/780/5051/17 Доповідач у 2 інстанції Лівінський С. В.
Категорія 26 28.11.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

21 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого: Лівінського С.В.

суддів: Березовенко Р.В.

Олійника В.І.

за участю секретаря судового засідання Вергелес О.А.

розглянувши справу за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит за апеляційною скаргою ОСОБА_3, в особі представника ОСОБА_5, на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 лютого 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року Державна іпотечна установа звернулася до суду з вказаним позовом.

Послалася на те, що 13 квітня 2010 року між ПАТ « Кредитпромбанк» та ОСОБА_3 був укладений договір про іпотечний кредит № 27.3/000346/10-НВД, за умовами якого банк надав відповідачу кредит в сумі 320 тис. грн зі строком погашення не пізніше 13 квітня 2025 року зі сплатою 20% річних.

У забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов'язань за договором про іпотечний кредит між банком, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір поруки № 27.3/000346/ПО1/10-НВД від 13 квітня 2010 року.

11 лютого 2011 року між Державною іпотечною установою та ПАТ «Кредитпромбанк» був укладений договір відступлення права вимоги № 3/11, на підставі якого банк передав позивачу всі права вимоги за договором про іпотечний кредит, іпотечним договором та договором поруки.

Внаслідок порушення відповідачем умов договору, станом на 08 липня 2015 року у нього виникла заборгованість за договором в сумі 196383,41 грн, яка складається з: основної суми боргу - 177777,60 грн; нарахованих відсотків - 11756,14 грн; пені за прострочення сплати кредитних коштів - 1222,41 грн; інфляційних втрат - 5627,26 грн.

Просила суд вказану заборговагість стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на свою користь.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 лютого 2017 року позов задоволено та стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь Державної іпотечної установи заборгованість за іпотечним договором в сумі 196383,41 грн, а саме: основної суми боргу - 177777,60 грн; нарахованих відсотків - 11756,14 грн; пені за прострочення сплати кредитних коштів - 1222,41 грн; інфляційних втрат - 5627,26 грн.

ОСОБА_3 з вказаним судовим рішенням не погодився та подав апеляційну скаргу. Просив заочне рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про відмову в позові. Вважав, що вказане рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Позивач та ОСОБА_4 рішення суду не оскаржили.

ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився, про дату та час розгляду справи сповіщений, на підставі ч. 5 ст. 74 ЦПК України, належним чином, що відповідно до ч. 2 ст. 305 того ж Кодексу не перешкоджало розглядові справи.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до статті 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно закону.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Згідно з ч. ч. 1 і 3 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, внаслідок порушення відповідачами умов договору станом на 08 липня 2015 року в них виникла перед позивачем наведена заборгованість.

Однак повністю погодитися з цим висновком суду не можна.

Судом встановлено і підтверджено матеріалами справи таке.

13 квітня 2010 року між ПАТ « Кредитпромбанк» та ОСОБА_3 був укладений договір про іпотечний кредит № 27.3/000346/10-НВД (далі також - договір ), за умовами якого банк надав відповідачу в кредит грошові кошти в сумі 320 тис. зі строком погашення не пізніше 13 квітня 2025 року та сплатою 20% річних.

Відповідно до п. 1.1 договору, кредитор зобов'язався надати позичальнику на умовах, цього договору грошові кошти в сумі 320 тис. грн, а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит в сумі 320 тис. грн, а також сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 20,0 відсотків річних в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором.

Згідно з п. 1.2 договору, кредит надано зі строком погашення не пізніше 13 квітня 2025 на набуття у власність окремої квартири з метою постійного проживання, відповідно до договору про участь у Фонді фінансування будівництва № ДУ 01 0201634/10 від 13 квітня 2010 року.

Пунктом п. 1.5. договору передбачено, що детальний розпис загальної вартості платежів за договором, що включає в себе суму щомісячних платежів з повернення кредиту, процентів, комісійних винагород, інших супутніх платежів та розрахунок сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, визначено цим договором та додатком № 1 до цього договору, що є його невід'ємною частиною.

Відповідно до п. 2.4 договору позичальник зобов'язався щомісячно до 13 числа кожного місяця починаючи з наступного після укладення цього договору, здійснювати погашення кредиту рівними частинами в сумі не менше 1777,78 грн та сплачувати відсотки нараховані кредитором на залишок заборгованості за кредитом, відповідно до графіку погашення кредиту шляхом внесення готівки до каси кредитора або шляхом безготівкових перерахувань на рахунок № НОМЕР_1, відкритий у кредитора. Останню сплату чергового платежу здійснити не пізніше 13 квітня 2025 року.

Згідно з пунктом 4.2 договору, достроковим частковим погашенням кредиту вважається сплата позичальником чергових платежів у розмірах більших ніж це передбачено графіком погашення, але таким чином, щоб в структурі платежу сума погашення кредиту була кратною розміру частини кредиту визначеної у п. 2.4 цього договору. Платежі які надходять від позичальника на погашення кредиту, що перевищують суму кратного розміру частини кредиту, визначеної у п. 2.4 цього договору, зараховується на поточний рахунок позичальника, вказаний у п. 2.3 цього договору. Виключенням є лише випадки, коли суми перевищення включають прострочені платежі по кредиту та/або відсоткам та/або пеню на прострочені платежі.

Відповідно до п. 4.8. договору здійснення дострокового часткового погашення кредиту у поточний платіжний період не звільняє позичальника від сплати чергового платежу у наступний період.

Кредитор зобов'язаний, згідно з п. 5.1.3. договору в разі відступлення права вимоги за цим договором Державній іпотечній установі у п'ятиденний термін письмово повідомити про це позичальника.

Пунктом 5.2.4. договору встановлено право кредитора вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в частині або в цілому, сплати відсотків за його користування та інших платежів, що належать до сплати за цим договором, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником будь - яких зобов'язань за цим договором або за іпотечним договором, в тому числі, але не виключно у випадку прострочення сплати чергового платежу за кредитом та відсотками за користування кредитом понад двох місяців.

Згідно з п. 5.3.3 договору, позичальник зобов'язаний у разі порушення умов цього договору та/або іпотечного договору на вимогу кредитора достроково повернути кредит з одночасною сплатою нарахованих відсотків за користування кредитними коштами, штрафних санкцій, комісійної винагороди в разі, якщо дострокове погашення відбувається в межах строку, передбаченого п. 4.1. цього договору.

Відповідно до п. 6.2. договору, за порушення взятих на себе зобов'язань з повернення суми кредиту та сплати відсотків за користування кредитом, позичальник зобов'язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який сплачується пеня, від суми несплаченого платежу за кожен день прострочення.

Пунктом 6.4 встановлено, що виконання позичальником вимог кредитора щодо дострокового повернення суми кредиту та інших платежів відповідно до п. 5.2.4. цього договору повинно бути здійснено протягом 30 календарних днів з дати направлення такої вимоги.

У забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов'язань за договором про іпотечний кредит між банком та ОСОБА_4 був укладений договір поруки № 27.3/000346/ПО1/10-НВД від 13 квітня 2010 року (далі також - договір поруки).

Відповідно до п. 1 умов цього договору поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором солідарно в повному обсязі за несвоєчасне виконання боржником усіх його зобов'язань за договором про іпотечний кредит № 27.3/000346/10-НВД від 13 квітня 2010 року та додатковими угодами до нього, як існуючими на момент укладення договору, так і тими, що виникнуть на його підставі в майбутньому.

Пунктом 2.1.1. договору поруки встановлено, що кредитор у разі невиконання боржником своїх зобов'язань за договором про іпотечний кредит, протягом 5 робочих днів з дня невиконання має право пред'явити свої вимоги безпосередньо до поручителя. Ці вимоги є обов'язковими для виконання протягом 5 робочих днів з моменту отримання поручителем від кредитора письмового повідомлення про невиконання боржником зобов'язання за договором про іпотечний кредит.

11 лютого 2011 року між Державною іпотечною установою та банком був укладений договір відступлення права вимоги № 3/11 на підставі якого банк передав позивачу всі права вимоги за договором про іпотечний кредит, іпотечним договором та договором поруки.

Між тим, ОСОБА_3 належним чином умови кредитного договору, не виконав.

У зв'язку з цим, за розрахунками позивача, борг ОСОБА_3 за договором іпотечного кредиту станом на 08 липня 2015 року перед ним складає 196383,41 грн, а саме: основна сума боргу - 177777,60 грн; нараховані відсотки - 11756,14 грн; пеня за прострочення сплати кредитних коштів - 1222,41 грн; інфляційні втрати - 5627,26 грн

Розглядаючи спір, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду через порушення судом норм матеріального та процесуального права, на підставі п. 4) ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про часткове задоволення позову.

При цьому колегія суддів виходить з такого.

Зобов'язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 626 цього Кодексу договором є домовленість двох або більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 610 цього Кодексу порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 611 цього Кодексу передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Оцінивши наведені докази по справі щодо їх належності, допустимості та достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про доведеність, не зважаючи на доводи апеляційної скарги, заборгованості ОСОБА_3 перед Державною іпотечною установою за договором іпотечного кредиту станом на 08 липня 2015 року в розмірі 196383,41 грн, в тому числі: основної суми боргу - 177777,60 грн; нарахованих відсотків - 11756,14 грн; пені за прострочення сплати кредитних коштів - 1222,41 грн; інфляційних втрат - 5627,26 грн.

Всупереч твердженням апелянта, в порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, ним не доведено перед судом обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень на позов, а саме, що він виконав свої зобов'язання перед ПАТ «Кредитпромбанк» шляхом повного погашення заборгованості на час винесення рішення судом першої інстанції. Не надано апелянтом також й доказів на спростування розрахунку заборгованості наданого державної іпотечною установою.

Доводи апеляційної скарги, щодо не повідомлення позивача про розгляд справи в суді першої інстанції не дає підстав для відмови в позові в суді апеляційної інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги наведених вище висновків також не спростовують.

Разом з тим, в задоволенні позову Державної іпотечної установи до ОСОБА_4, всупереч твердженням позивача, на думку колегії суддів, належить відмовити за такого.

Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник.

Згідно ч.1 ст. 553 цього Кодексу за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ч. 1 ст. 554 цього Кодексу у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

За правилом ч. 2 цієї статті поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Під виконанням сторонами зобов'язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, "основне зобов'язання" - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов'язки сторін кредитного договору.

Як установлено судом, боржник ОСОБА_3 (а відтак і поручитель) первинно взяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 13 квітня 2025 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами).

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

У зв'язку з порушенням боржником графіку погашення платежів та невиконанням своїх зобов'язань за договором про іпотечний кредит з 13 грудня 2014 року, кредитор згідно з пунктом 2.1.1. договору поруки мав пред'явити свої вимоги безпосередньо до поручителя

Аналіз положень статті 559 ЦК України дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій цієї статті) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку (стаття 122 ЦПК України) протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття "строк чинності поруки" повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання.

Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Саме таку правову позицію було висловлено Верховним Судом України в постанові від 17 вересня 2014 року у справі 6-53цс14.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, наведені вище висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду України, мали бути враховані районним судом при застосуванні вказаних норм права, що ним зроблено не було .

Так, місцевим судом залишено поза увагою, що пунктом 2.1.1. договору поруки встановлено, що у разі невиконання боржником своїх зобов'язань за договором про іпотечний кредит(п. 5.3.2.) кредитор мав пред'явити свої вимоги безпосередньо до поручителя.

Тому, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, за наведеними вище висновками щодо застосування норм права, колегія суддів, не зважаючи на доводи позивача, дійшла висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором у даному конкретному випадку, позивачем повинно було пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням, тобто з 13 грудня 2014 року.

Оскільки ж позивач протягом строку дії поруки не звернувся до суду з позовом до поручителя, порука є припиненою.

Тому, колегія суддів вважає за необхідне позов задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_3 на користь Державної іпотечної установи заборгованість за іпотечним договором в сумі 196383,41 грн, в тому числі: основна сума боргу - 177777,60 грн; нараховані відсотки - 11756,14 грн; пеня за прострочення сплати кредитних коштів - 1222,41 грн; інфляційні втрати - 5627,26 грн. В решті позову слід відмовити.

При цьому, через не правильне застосування районним судом норм матеріального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, колегія суддів знайшла за можливе вийти за межі доводів апеляційної скарги.

Стаття 88 ЦПК України передбачає, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Тому з ОСОБА_3 на Державної іпотечної установи підлягають стягненню сплачені позивачем та належним чином підтверджені судові витрати у вигляді ставки судового збору в розмірі 981,91 грн.

Керуючись ч. 3 ст. 209, ст. 218, ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 4) ч. 1 ст. 309 ст. ст. 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 лютого 2017 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення.

Позов Державної іпотечної установи задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_3 на користь Державної іпотечної установи заборгованість за іпотечним договором в розмірі 196383,41 грн, в тому числі: основної суми боргу в розмірі 177777,60 грн; нарахованих відсотків в розмірі 11756,14 грн; пені за прострочення сплати кредитних коштів в розмірі 1222,41 грн; інфляційних втрат в розмірі 5627,26 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Державної іпотечної установи судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору в розмірі 981,91 грн.

В решті позову відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий С. В. Лівінський

судді: Р. В. Березовенко

В. І. Олійник