Справа № 465/1310/17 Головуючий у 1 інстанції: Дзеньдзюра С.М.
Провадження № 22-ц/783/5267/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Р. П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. і ОСОБА_2,

при секретарі Цапові П.М.,

за участю ОСОБА_3 представника позивачки ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5, представника Товариства з обмеженою відповідальністю „Кей-Колект, на рішення Франківського районного суду м. Львова від 14 червня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 і приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10, про визнання рішення про реєстрацію права власності незаконним та зобовязання вчинити дії, у якому просила суд ухвалити рішення, яким: 1) визнати незаконним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 про реєстрацію права власності за ТОВ «Кей-Колект» на нерухоме майно квартиру № 2 на вул. Бандери, 59 у м. Львові (у подальшому „спірна квартира); 2) скасувати реєстраційний запис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 про право власності № 16925503 від 11.04.2016 року на спірну квартиру за ТОВ «Кей-Колект»; та 3) поновити відомості в державних реєстрах речових прав на нерухоме майно про зазначений обєкти нерухомого майна, що передували скасованим записам.

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що оскаржуваним рішенням нотаріуса на підставі іпотечного договору від 15.12.2006 року, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк», ОСОБА_6, ОСОБА_7, яка діяла від імені ОСОБА_8 та ОСОБА_4 (на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_11 від 14.12.2006 року за № 2874) та ОСОБА_9 (в подальшому „Іпотечний договір), право вимоги за яким відступлено ТОВ «Кей-Колект», задоволено вимоги іпотекодержателя шляхом державної реєстрації за відповідачем права власності на спірну квартиру. Позивач зазначила, що спірна квартира є предметом іпотеки, якою забезпечено виконання кредитних зобовязань в іноземній валюті, відповідає вимогам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому право власності за відповідачем зареєстровано нотаріусом з порушенням вимог чинного законодавства (а.с. 2-5).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 31889864 від 17.10.2016 року 14:01:57 приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10, яким проведено державну реєстрацію права власності на однокімнатну квартиру за адресою: м.Львів, вул.Бандери 59/2 за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект».

Скасовано реєстраційний запис приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 про право власності № 16925503 від 11.04.2016 року на однокімнатну квартиру за адресою: м.Львів, вул.Бандери 59/2 за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект».

Поновлено відомості в державних реєстрах речових прав на нерухоме майно про обєкти нерухомого майна однокімнатну квартиру за адресою: м.Львів, вул.Бандери 59/2, що передували скасованим записам.

Вирішено питання судових витрат (а.с. 75-81).

Дане рішення оскаржила представник відповідача - ТОВ «Кей-Колект».

Апелянт просить рішення суду скасувати та „закрити провадження у справі, покликаючись на порушення норм матеріального і процесуального права.

Вважає неправомірним посилання суду на наявність заборони на примусове стягнення на предмет іпотеки, передбаченої Законом України Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, оскільки за змістом Іпотечного договору (розділ 5) його сторони дійшли згоди щодо способу задоволення вимог іпотекодержателя у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання і вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобовязань, а відтак не може бути правовою підставою для відмови у позові, а лише правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

Вважає, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає специфіці правовідносин.

Вважає, що оцінка законності дій державного реєстратора, а саме його рішення про державну реєстрацію прав ТОВ «Кей-Колект» на спірну квартиру, відноситься до юрисдикції адміністративних судів України, а тому вважає, що дана справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства (а.с. 84-94).

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення доводів апеляційної скарги зі сторони представника позивачки, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Виходячи з правила диспозитивності цивільного судочинства, встановленого статтею 11 ЦПК України, позивач сам визначає коло відповідачів у справі.

У даній справі позивачкою ОСОБА_4 відповідачем встановлено лише ТОВ «Кей-Колект» (а не нотаріуса, як реєстратора прав власності на обєкти нерухомості), яке не є субєктом владних повноважень, а тому доводи апеляційної скарги стосовно того, що дана справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, до уваги прийматися не можуть.

Задоволення позовних вимог суд мотивував тим, що положеннями чинного на час ухвалення оскаржуваного рішення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлена загальна заборона на примусове стягнення такого майна без згоди його власника незалежно від субєкта, який здійснює таке стягнення.

Колегія суддів вважає, що вище наведені висновки судом зроблені за неповного зясування обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального і процесуального права, виходячи з наступного.

Як убачається зі змісту позовної заяви та долучених до неї документів, позивачкою визнається і стверджується та обставина (а відтак, у відповідності до ч.1 ст. 61 ЦПК України, не підлягає доказуванню), що спірна квартира є предметом іпотечного договору, який було укладено 15.12.2006 року між ПАТ «УкрСиббанк» та (в тому числі) позивачкою ОСОБА_4 в порядку забезпечення в повному обсязі виконання усіх грошових зобовязань Іпотекодавця за Кредитним договором від 15.12.2006 року (а.с. 6-11), право вимоги за яким ПАТ «УкрСиббанк» по договору факторингу від 11.06.2012 року відступило ТОВ «Кей-Колект».

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 11.04.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №16925503, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ТОВ «Кей-Колект» (а.с. 12-15).

Не погоджуючись з діями приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 по проведенню державної реєстрації права власності та по прийняттю рішення про реєстрацію права власності на спірну квартиру, позивач звернулась до суду з даним позовом, вважаючи, що така реєстрація є проведеною з порушенням норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною 1 статті 36 Закону України «Про іпотеку» визначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону (ч. 2 ст. 36 Закону України «Про іпотеку»).

При цьому, можливі способи звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку визначені частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку».

Так, за приписами ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Зі змісту Іпотечного договору від 15 грудня 2006 року (розділ 5 Договору) вбачається, що сторони договору дійшли згоди, щодо способу задоволення вимог іпотекодержателя у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації, та їх обтяжень визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; заявник - зокрема, іпотекодержатель, особа, в інтересах якої встановлено, змінено або припинено іпотеку, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення іпотеки.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 10 Закону цього закону визначено, що державним реєстратором є нотаріус, як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Вказана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 16 Цивільного кодексу України закріплено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, згідно з яким кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту.

Згідно ч. 2 ст. 30 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Обравши способом захисту визнання незаконним та скасування рішення приватного нотаріуса, позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести порушення його прав та інтересів внаслідок прийняття оскаржуваного рішення та правові підстави незаконності такого рішення.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернувся позивач, так і від характеру його порушення.

Як убачається зі змісту позовної заяви, а зокрема зі змісту позовних вимог, всі позовні вимоги повязані з оскарженням позивачкою дій та рішень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10, якою проведено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ТОВ «Кей-Колект», тобто - доводи позивача ґрунтуються на протиправності дій нотаріуса, як суб'єкта, наділеного владними функціями приймати рішення про державну реєстрацію прав, та полягають у тому, що нотаріус не мав права прийняти спірне рішення та вчинити спірну реєстраційну дію, однак згаданий нотаріус не є відповідачем по даній справі, хоча зі змісту позовних вимог та обраному способу захисту порушених прав вбачається, що дослідженню підлягають саме дії нотаріуса, який у межах спірних правовідносин діє як суб'єкт владних повноважень.

Отже, з'ясувавши характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивачки, колегія судів вважає, що обраний позивачкою спосіб захисту не відповідає специфіці правовідносин.

Вище наведена правова позиція знайшла своє відображення в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 лютого 2017 року, постановленої за підсумками розгляду касаційної скарги ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28.10.2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 02.02.2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 та ТОВ «Кей-Колект» про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно (а.с. 123-125).

Щодо доводів позовної заяви про те, що реєстрація спірної квартири нотаріусом була проведеною з порушенням норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», то встановлений згаданим Законом мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян України, наданого як забезпечення зобов'язань за кредитами в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, оскільки цей Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобовязань, а відтак він не може бути правовою підставою для нотаріуса для відмови у вчиненні нотаріальної дії по державній реєстрації прав на нерухоме майно на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом, та які є чинними, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності, з урахуванням положення ст. 109 Житлового кодексу Української РСР.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-1356цс15 і (у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України) є є обовязковою для інших судів загальної юрисдикції.

За вище наведених обставин оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову позивачці у задоволенні її позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п. 1, 4, 314 ч.2, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, представника Товариства з обмеженою відповідальністю „Кей-Колект, частково задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 14 червня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_4 у задоволенні її позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю „Кей-Колект 704 грн. судових витрат.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскарженим у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: