Справа №467/576/14-ц 27.11.2017 27.11.2017 27.11.2017
Справа №467/576/14-ц Головуючий першої інстанції Кірімова О.М.
Провадження №22-ц/784/1481/17 Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Ухвала

Іменем України

27 листопада 2017 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Самчишиної Н.В., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Богуславської О.М.,

за участі: позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за апеляційною скаргою ОСОБА_4 рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 06 травня 2014 року та за апеляційною скаргою ОСОБА_4 і Благодатненської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області додаткове рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 27 червня 2017 року, ухвалені у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Семенівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області, правонаступником якого є Благодатненська сільська рада Арбузинського району Миколаївської області, ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування за законом,

УСТАНОВИЛА:

У квітні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Семенівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області, ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся позивача ОСОБА_7. Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається, у тому числі, із земельної ділянки площею 5.72 га, розташованої в межах території Семенівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та яка належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1

У встановлений законом строк позивач звернувся до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, однак, отримав роз'яснення про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на спадкове майно.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що правові можливості оформлення в нотаріальному порядку вичерпано, у зв'язку з чим позивач позбавлений можливості оформити спадщину, останній просив суд визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 на земельну ділянку площею 5.72 га, розташовану в межах території Семенівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області.

Представник відповідача Семенівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області надав до районного суду заяву, в якій не заперечував проти задоволення позовних вимог (а.с.48).

Відповідач ОСОБА_4 також подала до районного суду заяву, в якій позовні вимоги визнавала в повному обсязі (а.с.50).

Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 06 травня 2014 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на земельну ділянку площею 5.72 га, розташовану в межах території Семенівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала за життя ОСОБА_7 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2, виданого на підставі рішення 18 сесії 23 скликання Семенівської сільської ради народних депутатів від 20 березня 2001 року за №96 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №942 (а.с.56-57).

Додатковим рішенням цього ж суду від 27 червня 2017 року вирішено питання щодо розподілу судових витрат у справі. Стягнуто з Семенівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області судовий збір на користь ОСОБА_2 у розмірі 121 грн. 80 коп. та на користь держави - 340 грн. 63 коп. Стягнуто з ОСОБА_4 судовий збір на користь ОСОБА_2 у розмірі 121 грн. 80 коп. та на користь держави - 340 грн. 63 коп. (а.с.88-89).

В апеляційній скарзі на рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 06 травня 2014 року ОСОБА_4 посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та постановити ухвалу про залишення позовної заяви ОСОБА_2 без розгляду.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 27 червня 2017 року ОСОБА_4 та Благодатненська сільська рада Арбузинського району Миколаївської області, яка є правонаступником Семенівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просили додаткове рішення скасувати та постановити ухвалу про відмову в ухваленні додаткового рішення у даній справі (а.с.95).

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 16 серпня 2017 року залучено Благодатненську сільську раду Арбузинського району Миколаївської області до участі у справі як відповідача в якості правонаступника Семенівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області (а.с.138).

Апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, вирішуючи справу районний суд вважав за можливе задовольнити вимоги позивача в повному обсязі, оскільки у нього відсутні інші способи захисту його цивільних прав та інтересів, та, при цьому, відповідачі позов визнали. Додатковим же рішенням суду вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області з таким висновком погоджується.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Відповідно до ст.ст.1216,1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст.1261-1265 ЦК України (ч.2 ст.1223 цього кодексу).

При цьому, справи про спадкування за законом мають вирішуватись на основі правил Глави 86 ЦК України.

Так, відповідно до ст.1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частину спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини (ч.11 ст.1266 ЦК України).

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях

За правилами ч.1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

При цьому, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3 ст.1296 ЦК України).

Статтею 39 Закону України «Про нотаріат» від 02 вересня 1993 року (з наступними змінами та доповненнями) визначено, що порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється цим Законом та іншими актами законодавства України.

Пунктом 3 ч.1 ст.34 Закону України «Про нотаріат» від 02 вересня 1993 року (з наступними змінами та доповненнями) зазначено, що нотаріуси вчиняють нотаріальні дії, зокрема видають свідоцтва про право на спадщину.

Виходячи зі змісту ст.ст.1296-1299 ЦК України питання про право на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до ч.1 ст.67 Закону України «Про нотаріат» від 02 вересня 1993 року (з наступними змінами та доповненнями) свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім'я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо.

Згідно з ч.4 ст.49 Закону України «Про нотаріат» від 02 вересня 1993 року (з наступними змінами та доповненнями) на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов'язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз'яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

З матеріалів справи вбачається та районним судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_4, відповідно до копій свідоцтв про народження, є онуками ОСОБА_7 (а.с.33-34).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати ОСОБА_2 та ОСОБА_4, а також донька ОСОБА_7 - ОСОБА_8 (а.с.22).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 23 липня 2013 року (а.с.10).

Відповідно довідки Семенівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області від 11 березня 2014 року, ОСОБА_7 проживала разом зі своїм онуком ОСОБА_2 (а.с.40).

Після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина, до складу якої також увійшла спірна земельна ділянка площею 5.72 га, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована в межах території Семенівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області, яка згідно копії Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_3 та довідки, виданої Відділом в Арбузинському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області 09 листопада 2017 року, належала на праві приватної власності спадкодавцю (а.с.11-12,251).

Відповідно копії заповіту ОСОБА_7 за життя на випадок своєї смерті заповідала вищезазначену земельну ділянку своїй онуці ОСОБА_4 (а.с.32).

У встановлений законом шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини до Арбузинської державної нотаріальної контори Миколаївської області, як спадкоємець за законом, звернувся онук померлої - ОСОБА_2, який є спадкоємцем першої черги за правом представлення матері ОСОБА_8, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 та 29 січня 2014 року останній отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові внески з належними відсотками та компенсаційними виплатами, що знаходяться на зберіганні у територіальному відокремленому безбалансовому відділенні №10014/0111 філії Миколаївського обласного управління Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк». Разом з тим, спадкоємцю було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкову земельну ділянку, з посиланням на відсутність правовстановлюючого документу на зазначене нерухоме майно (копія спадкової справи №161/2013).

Також, 24 вересня 2013 року відповідач ОСОБА_4 звернулась до державної нотаріальної контори із заявами про відмову від належного їй за вищевказаним заповітом спадкового майна та відмову від прийняття спадщини за законом (копія спадкової справи №161/2013). При цьому, будь-яких даних на підтвердження того, що відмова від прийняття спадщини була ОСОБА_9 відкликана, протягом строку, встановленого для її прийняття, матеріали справи не містять.

Відповідно до копії спадкової справи №161/2013, витребуваної Апеляційним судом Миколаївської області, слідує, що із заявою про прийняття спадщини за законом чи за заповітом, яка залишилась після смерті ОСОБА_7, у встановлені законом строки, окрім ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , ніхто не звертався.

Пред'являючи позов, ОСОБА_2 посилався на те, що він не може отримати свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку через втрату оригіналу Державного акта про право приватної власності на земельну ділянку та неможливість отримання його дублікату.

З листа Відділу Держземагенства в Арбузинському районі Миколаївської області листом від 10 грудня 2013 року слідує про неможливість видачі дублікату Державного акту на право приватної власності землю враховуючи зміни до земельного законодавства, оскільки видача такого правовстановлюючого документу, як Державний акт, не передбачена Законом України «Про державний земельний кадастр». До того ж, з 01 січня 2013 року реєстрація відповідних прав та видача свідоцтв про право власності на нерухоме майно проводиться відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» органом державної реєстрації прав за місцем знаходження нерухомого майна (а.с.14).

Отже, позивач не може отримати дублікат державного акту на право власності на земельну ділянку і оформити свідоцтво про право на спадщину, оскільки оригінал цього документу у нього відсутній, а законом не передбачено оформлення дублікату державного акту.

Згідно ч.1ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Частиною 1 ст.131 ЗК України також передбачена можливість набуття права власності на земельну ділянку на підставі успадкування.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.п.10,23 постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» згідно ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Встановивши наявність перешкод у позивача для оформлення державним нотаріусом права на спадщину на земельну ділянку, а саме - відсутність у нього оригіналу правовстановлюючого документу на вказане нерухоме майно і неможливість його подання, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що право позивача підлягає захисту у обраний ним спосіб, шляхом визнання за ним права власності на спадкове майно (за правом представлення) після смерті бабусі.

Інші доводи апеляційної скарги про неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права є необґрунтованими і не спростовують висновків суду, оскільки не призвели до порушення основних принципів цивільного процесуального законодавства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі і не вплинули на суть ухваленого рішення. До того ж, такі доводи зводяться лише до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку відповідно до вимог ст.212 ЦПК України та незгоди відповідача ОСОБА_9 з висновками суду першої інстанції по їх оцінці.

Твердження особи, яка подала апеляційну скаргу, про те, що позовна заява не підписана безпосередньо позивачем, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки в судовому засіданні апеляційної інстанції позивач підтримав свої позовні вимоги в повному обсязі. При цьому, колегія суддів виходить з того, що за ст.6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст.13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Згідно ч.2 ст. 337 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Отже, доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку, що районним судом при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до положень ЦПК України є підставами для скасування судового рішення.

Оскільки, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, то підстав для його скасування не вбачається.

Щодо апеляційної скарги відповідачів на додаткове рішення, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст.79 ЦПК України судовий збір є складовою судових витрат.

Обов'язок осіб, які звертаються до суду, сплачувати судовий збір - це процесуальний обов'язок, визначений нормами процесуального права.

Відповідно до ч.2 ст.79 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом та регламентується ст.88 ЦПК України.

Так, відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Пунктом 2 ч.1 ст.80 ЦПК України передбачено, що у позовах про визнання права власності на майно ціна позову визначається вартістю майна.

Відповідно до п.15 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17 жовтня 2014 року позовні заяви, передбачені п.2 ч.1 ст.80 ЦПК України мають майновий характер і розмір ставок судового збору за їх подання визначається згідно з підпунктом 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до вимог ч.1 та п.п.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», який діяв на час звернення позивача до суду з позовом, ставка судового збору за подання до суду позову майнового характеру становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0.2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати.

За такого, судовий збір за пред'явлення позову повинен сплачуватися із урахуванням існуючої в матеріалах справи нормативно грошової оцінки земельної ділянки.

Як вбачається з додатку до державного акту, ОСОБА_7 у приватну власність передана земельна ділянка загальною площею 5.72 га, яка складається з чотирьох земельних ділянок площами 0.04 га, 0.21 га, 0.08 га, 5.39 га, нормативна грошова оцінка яких відповідно становить 389 грн. 31 коп., 785 грн. 17 коп., 1 994 грн.76 коп., 89 315 грн.44 коп., а загалом - 92 484 грн. 68 коп. (а.с.11-12,51-54).

За такого, судовий збір за подання вищезазначеного позову мав складати 924 грн. 85 коп.

Оскільки, ОСОБА_2 при поданні позову сплатив судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп., тобто не в повному обсязі, а ухвалюючи рішення про задоволення позову недоплачений судовий збір стягнуто не було, то відповідно до ст.220 ЦПК України додатковим рішенням суду першої інстанції від 27 червня 2017 року вирішено питання щодо розподілу судових витрат та стягнуто з Семенівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області (правонаступником якої є Благодатненська сільська рада Арбузинського району Миколаївської області) і ОСОБА_4 судовий збір на користь ОСОБА_2 у розмірі 121 грн. 80 коп. з кожного та на користь держави - по 340 грн. 63 коп. з кожного.

Від так, додаткове рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 27 червня 2017 року ухвалено у відповідності до вимог закону та підстав для його скасування не має.

Керуючись ст.ст.303,308,315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 06 травня 2014 року та апеляційну скаргу ОСОБА_4 та Благодатненської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області на додаткове рішення цього ж суду від 27 червня 2017 року - відхилити.

Рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 06 травня 2014 року та додаткове рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 27 червня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: Н.В. Самчишина

П.П. Лисенко