АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1970/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 55 Токова С. Є.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоБородійчука В. Г.
суддівВасиленко Л. І., Нерушак Л. В.
при секретаріАнкудінові О. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 11 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» про стягнення заробітної плати.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши ОСОБА_6, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

31 березня 2017 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ДП «Центр державного земельного кадастру» про стягнення заробітної плати.

В обґрунтування своїх вимог вказувала, що наказом № 25 від 01 серпня 2003 року була прийнята до відповідача на посаду бухгалтера фінансиста та 01 лютого 2012 року переведена на посаду провідного бухгалтера.

На підставі наказу № 6-К від 31 січня 2017 року вона була звільнена з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін.

В день її звільнення та по теперішній час їй не виплачено заробітну плату.

Оскільки при звільненні відповідач не провів повний розрахунок, просила суд стягнути з відповідача на її користь невиплачену заробітну плату у розмірі 5 882,47 грн. та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 7 523,04 грн.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 11 липня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ДП «Центр державного земельного кадастру» на користь ОСОБА_6 заборгованість по заробітній платі в сумі 5 882,47 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 7 523,04 грн., а всього 13 405,51 грн.

Стягнуто з ДП «Центр державного земельного кадастру» до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір 1 600 грн.

В апеляційній скарзі ДП «Центр державного земельного кадастру» просить скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 11 липня 2017 року як незаконне та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог позивача. Витрати ДП «Центр державного земельного кадастру» по сплаті судового збору покласти на ОСОБА_6

За клопотанням представника ДП «Центр державного земельного кадастру» - Шерстюк Т.В. розгляд справи призначений в режимі відео конференції та доручено Солом'янському районному суду м. Києва забезпечення проведення судового засідання в режимі відеоконференції на 29 листопада 2017 року на 09 год. 30 хв.

Зобов'язано представника ДП «Центр державного земельного кадастру» прибути на судове засідання, яке призначене в режимі відеоконференції на 29 листопада 2017 року на 09 год. 30 хв. до Солом'янського районного суду м. Києва.

Сторони належним чином у встановленому ст. 76 ЦПК України порядку повідомлені про дату час та місце розгляду справи, однак представник ДП «Центр державного земельного кадастру» в судове засідання, призначене в режимі відеоконференції не з'явився, причини неявки суду не повідомлені, тому ухвалено судове засідання проводити у відкритому режимі за участю позивача ОСОБА_6, яка з'явилася в судове засідання у м. Черкаси.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до відхилення з слідуючих підстав.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ст. 213 ЦПК України вказує, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед значення. Суд оцінює належність, допустимість достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 наказом № 25 від 01 серпня 2003 року (а.с. 11) була прийнята до ДП «Центр державного земельного кадастру» Черкаська регіональна філія на посаду бухгалтера фінансиста та 01 лютого 2012 року переведена на посаду провідного бухгалтера, що підтверджується відомостями з трудової книжки (а.с. 7).

На підставі наказу № 6-К від 31 січня 2017 року (а.с. 12) позивач була звільнена з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін.

Звертаючись до суду з позовною заявою (а.с. 2) позивач вказала, що в порушення ч. 1 ст. 116 КЗпП України відповідач при звільненні не виплатив їй нараховану заробітну плату.

Вказала, що згідно з відомостями про заборгованість, нарахована ОСОБА_6 заробітна плата складає 5 882,47 грн., яку й просила стягнути з відповідача на свою користь.

Також, зазначила, що оскільки відповідач неправомірно відмовився виплатити належну їй заробітну плату в день звільнення, тому просила стягнути з ДП «Центр державного земельного кадастру» 7 523,04 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог (а.с. 85-87), суд першої інстанції мотивував свої висновки тим, що позивач повністю довела обґрунтованість заявлених позовних вимог, надані розрахунки заборгованості були перевірені судом і визнані правильними, а надані відповідачем заперечення не спростували доводів позивача про порушене право щодо виплати заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою (а.с. 91-96) ДП «Центр державного земельного кадастру» вказало, що при ухваленні рішення, судом першої інстанції не було перевірено обґрунтованість розрахунку середнього заробітку, який на думку апелянта є завищеним. Крім того, ДП «Центр державного земельного кадастру» зазначило, що відповідно до п. 3.9 розділу 9 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої Наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 № 5 до виплат, що не належать до фонду оплати праці, відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні. Із вищевикладеного вбачається, що законодавство про працю визначає середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку як відповідальність власника або уповноваженого ним органу за порушення розрахунків при звільненні, визначених ст. 116 КЗпП України, а не як складову оплати праці.

Тому, середній заробіток за час фактичного розрахунку не входить до складу основної та додаткової заробітної плати та взагалі не належить до фонду оплати праці, а є по своїй суті виплатою, яка носить виключно компенсаційний характер, і право на цю виплату виникає у працівника вже після його звільнення з роботи. Вважають, що вимога про сплату середнього заробітку неправомірно неоплачена позивачем судовим збором при зверненні до суду і суд неправомірно розглянув її прийнявши позовну заяву з порушенням вимог ст. 119, 121 ЦПК України, тому на цій підставі вона задоволенню не підлягає.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення районного суду, обгрунтованість доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вимогам чинного законодавства, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування та ухвалення нового рішення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо невиплати нарахованої заробітної плати при звільненні та відповідно стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Ч. 1 ст. 115 КЗпП України визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

П. 20 Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначено, що суд, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Судом встановлено, що вимога про стягнення нарахованої, але не виплаченої ОСОБА_6 заробітної плати та її розмір сторонами не заперечується і крім того, згідно пояснень позивача, наданих в суді апеляційної інстанції, станом на момент розгляду справи в апеляційному суді відповідачем вже виконана.

Крім того, перевіряючи висновок суду частині стягнення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, колегія суддів дійшла висновку про його правомірність, оскільки районним судом при перевірці наданого позивачем розрахунку правильно застосовано положення постанови КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100 та приведено в своєму висновку розрахунки, з яких суд виходив при ухваленні рішення.

Пунктом 8 Постанови КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100 визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством на число календарних днів за цей період.

В своїх запереченнях на позовну заяву, представник відповідача вказувала, що позивач була звільнена 31 січня 2017 року, отже останніми двома місяцями роботи, що передували цій події, з якою пов'язана відповідна виплата є листопад та грудень 2016 року.

Судом першої інстанції правомірно визнано такі посилання відповідача як необґрунтовані, оскільки позивач була звільнена 31 січня 2017 року, а тому вважається, що вона відпрацювала повний календарний місяць і розрахунок розміру стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку необхідно проводити за останні два місяці роботи, грудень 2016 року та січень 2017 року.

Посилання відповідача, надані ним в суді першої інстанції про відсутність можливості передбачених позивачу виплат через скрутне фінансове становище підприємства не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з положень ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що позивачем надано суду переконливі та обгрунтовані докази в підтвердження своїх позовних вимог, тому висновок суду про задоволення позову є правильним та відповідає нормам чинного законодавства.

Крім того, колегія суддів погоджується із висновком районного суду в частині стягнення з відповідача до спеціального фонду Державного бюджету України судового збору. Висновок в цій частині відповідає встановленим нормам ст. 88 ЦПК України і підстав для його зміни чи скасування колегія суддів також не вбачає.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно застосовано норми матеріального та процесуального права та ухвалено рішення з додержанням положень чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються були предметом дослідження колегії суддів і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» відхилити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 11 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» про стягнення заробітної плати залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :