Справа № 466/6514/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Донченко Ю.В.
Провадження № 22-ц/783/3775/17 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Жукровської Х.І.

з участю:представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

представника ТзОВ «Персенківка» Дацько М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Персенківка», Товариства з обмеженою відповідальністю «Галичбудмонтаж», Управління державної реєстрації Львівської міської ради про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири АДРЕСА_2 від 07.08.2009 року між ЗАТ «Персенківка» з ТзОВ «Галичбудмонтаж»; визнання незаконними реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_2 за Закритим акціонерним товариством «Персенківка» і витягу про реєстрацію права власності на цю квартиру за № НОМЕР_1 від 13.08.2009 року; зобов'язання Управління державної реєстрації Львівської міської ради скасувати державну реєстрацію за Закритим акціонерним товариством «Персенківка» права власності на квартиру АДРЕСА_2 номер витягу НОМЕР_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомості 27850707.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Персенківка», Товариства з обмеженою відповідальністю «Галичбудмонтаж», Управління державної реєстрації Львівської міської ради про визнання договору купівлі - продажу квартири недійсним, визнання незаконною реєстрації права власності на квартиру та зобов'язання до вчинення дій - відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_2,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не дослідив доказів по справі і не дав їм належної оцінки, не задовольнив жодного клопотання з метою дослідження обставин справи про витребування доказів і виклик свідків. Вважає, що висновок суду про відмову в задоволенні позову на підставі рішення Шевченківського районного суду від 06.05.2016 року про виселення позивача з квартири, не відповідає вимогам закону. Крім цього, в момент укладення оспорюваного правочину позивач з сім'єю проживала в спірній квартирі, внесла кошти на її оплату, які їй не були повернуті до цього часу, а відтак її права порушені та підлягають захисту. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_5 - ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ТзОВ «Переснківка» Дацько М.В. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч.ч.1,2 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що права позивачки не є порушеними, а тому не підлягають захисту, оскільки рішенням господарського суду право власності на спірну квартиру визнано за ТзОВ «Галичбудмонтаж», яке на підставі договору купівлі - продажу відчужило квартиру ТзОВ «Персенківка», а відтак позивачка не є власником спірної квратири, їй не належить право користування цією квартирою.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання, оспорювання.

Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов»язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55).

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних спав з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.(ст..1 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних,сімейних, трудових відносин.

Отже, з огляду на викладене, законодавством визначено три окремі підстави для захисту цивільного права особи: порушення, невизнання, оспорювання цивільного права.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

До прав, які підлягають цивільно - правовому захисту, відносяться всі майнові й особисті немайнові права, які належать суб»єктам цивільного права. Суб»єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Порушення цивільних прав може проявлятися зокрема, в недотриманні сторонами в момент вчинення правочину вимог закону (ст. 215 ЦК України).

Частина 3 ст. 215 ЦК України передбачає, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити Кодексу та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч.1). Особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2). Волевиявлення учасників правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі (ч.3). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5).

З врахуванням положень ст. ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного договору недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Позивачка вважає договір купівлі - продажу, укладений між ТзОВ «Галичбудмонтаж» і ЗАТ «Персенківка» таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, зокрема, ч. 1 ст. 656 ЦК України, відповідно до якої предметом договору купівлі - продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому, а оскільки на момент укладення оспорюваного договору саме вона, а не продавець, фактично володіла спірною квартирою, вважає договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_2 з цих підстав недійсним.

Підстави для визнання недійсними договорів визначені ст. ст. 215- 236 ЦК України, разом з тим, звернувшись з позовом про визнання недійсним договору купівлі - продажу позивачка у позовній заяві не зазначила, з яких підстав, передбачених законом, слід визнати недійсним оспорюваний нею договір.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Господарського суду Львівської області від 10.06.2009 року за ТОВ «Галичбудмонтаж» визнано право власності на квартиру АДРЕСА_2

Відповідно до оспорюваного позивачкою договору купівлі - продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 07.08.2009 року, ТзОВ «Галичбудмонтаж» продало, а ЗАТ «Персенківка» купило належну ТзОВ «Галичбудмонтаж» квартиру АДРЕСА_2 у п.2 договору зазначено, що квартира належить ТзОВ «Галичбудмонтаж» на підставі рішення Господарського суду Львівської області від 10.06.2009 року.

ЗАТ «Персенківка» зареєструвало право власності на спірну квартиру, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим 13.08.2009 року, підстава виникнення права власності - договір купівлі - продажу від 07.08.2009 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 06.05.2014 року, залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду Львівської області 15.10.2015 року, які ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 18.05.2016 року залишені без змін, у задоволенні позову ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «ІРОКС» про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_2 та відповідне зменшення купівельної вартості товару та послуг - відмовлено у зв»язку з безпідставністю. Задоволено зустрічний позов ПрАТ «ІРОКС» до ОСОБА_2 про розірвання договору №2 підряду у будівництві житла, який був укладений 06 червня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ІРОКС» і ОСОБА_2 Задоволено позов ПрАТ «Персенківка» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про виселення з квартири без надання іншого житла.

Вищезгаданими судовими рішеннями встановлено, що 06.06.2008 року між ЗАТ «ІРОКС» і ОСОБА_2 було укладено договір №2 підряду у будівництві житла, за умовами якого ОСОБА_2 зобов'язана була брати участь у фінансуванні будівництва 54- х квартирного житлового будинку АДРЕСА_2 двохкімнатної квартири №2 загальною площею 50 кв.м, вартістю 412500.00 грн.) сплативши 240000.00 грн. протягом п»яти банківських днів після підписання договору, а 172000.00 грн. - до кінця червня 2008 року.

Оскільки ОСОБА_2 зобов»язання по оплаті належним чином не виконала, здійснила лише часткову оплату, чим допустила істотне порушення умов договору про участь у фінансуванні будівництва житлового будинку, укладеного нею з ПрАТ «ІРОКС» 06.06.2008 року, тобто, порушила свої зобов'язання, як в частині додержання строків виконання, так і у частині повноти обсягів виконання, і за таких обставин, суд задовольнив позов ПрАТ «ІРОКС» про розірвання договору участі ОСОБА_2 у фінансуванні будівництва.

Вищезгаданими судовими рішеннями встановлено, що ОСОБА_2 не набула права власності на спірну квартиру, оскільки право власності на квартиру згідно з умовами договору і вимог закону, вона могла набути лише після закінчення будівництва будинку, введення його в експлуатацію і передачі квартири згідно акту прийому - передачі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та задовольняючи позовні вимоги ПрАТ «Персенківка», суди першої, апеляційної та касаційної інстанцій врахували обставини, встановлені рішенням Господарського суду Львівської області від 10.06.2009 року, яким за ТзОВ «Галичбудмонтаж» визнано право власності на квартиру, про те, що на момент укладення договору №2 підряду у будівництві житла, ПрАТ «ІРОКС» уже не було власником спірної квартири.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 06.05.2014 року, ухвалами Апеляційного суду Львівської області 15.10.2015 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 18.05.2016 року, рішенням Господарського суду Львівської області від 10.06.2009 року, яким за ТзОВ «Галичбудмонтаж» визнано право власності на квартиру АДРЕСА_2 спростовуються твердження позивачки про те, що на момент укладення оспорюваного договору спірна квартира не належала продавцю, тобто, ТзОВ «Галчибудмонтаж».

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини

Правомірність користування ОСОБА_2 квартирою АДРЕСА_2 за відсутності у неї правовстановлюючих документів на спірну квартиру, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не доведено іншими належними та допустимими доказами.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог з підстав того, що права позивачки не є порушеними, а відтак такі не підлягають судовому захисту, суд першої інстанції вірно врахував обставини, встановлені судовими рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 06.05.2014 року, Апеляційного суду Львівської області 15.10.2015 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 18.05.2016 року, які з врахуванням ч.3 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Оскільки задоволення позовних вимог про визнання незаконними реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_2 за Закритим акціонерним товариством «Персенківка» і витягу про реєстрацію права власності на цю квартиру за № НОМЕР_1 від 13.08.2009 року та зобов'язання Управління державної реєстрації Львівської міської ради скасувати державну реєстрацію за Закритим акціонерним товариством «Персенківка» права власності на квартиру АДРЕСА_2 номер витягу НОМЕР_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомості 27850707, залежить від задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири АДРЕСА_2 від 07.08.2009 року між ЗАТ «Персенківка» з ТзОВ «Галичбудмонтаж», і такі є похідними від цієї вимоги, наслідком відмови в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири АДРЕСА_2 від 07.08.2009 року між ЗАТ «Персенківка» з ТзОВ «Галичбудмонтаж», є відмова в задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2016 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.