АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/6320/17 Головуючий 1 інст. Матвієвська Г.В.
Справа № 644/4984/15-ц Доповідач Бурлака І.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«28» листопада 2017 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Бурлака І.В.,

Суддів: Карімової Л.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря: Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення, стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним та в подальшому уточненим позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_1.

В обґрунтування свого позову посилався на те, що відповідно до ордера № 040283 Фрунзенського виконкому ради народних депутатів м. Харкова від 26 вересня 2006 року йому та його сім'ї з пяти осіб видано квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 88,3 кв. м, житловою площею 57,7 кв. м., що складається із чотирьох кімнат.

Вказав, що він зареєстрований у вищевказаній квартирі та сплачує грошові кошти за комунальні послуги, однакмешканці зазначеної квартири не впускають його до житлового приміщення, перешкоджають у здійсненні ним права користування квартирою, з цього приводу між ними неодноразово відбувалися сварки зі спричиненням йому тілесних ушкоджень.

Зазначив, що він багато разів звертався до правоохоронних органів та суду стосовно цих питань, крім того, неодноразово пропонував членам його сімї, які є мешканцями вищевказаної квартири, вирішити питання мирним шляхом, але відповідачі не дають згоди, і щодо цього виникають різні суперечки.

Вказав, що іншого житла він не має, тому змушений проживати у орендованій квартирі та нести матеріальні збитки, які становлять 30750,00 грн., що підтверджується копіями договорів оренди на житлове приміщення та розписками про сплату за оренду житла.

Зазначив, що відповідачі неодноразово подавали до суду позови, повязані з визнанням його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, проте їм відмовлено в задоволенні позову, що підтверджує той факт, що його права насправді порушені, та відповідачі намагаються усіма способами виселити його з квартири для того, щоб він втратив усі права на неї.

Вказав, що своїми діями по самовільному позбавленню його житла, сварками щодо невизнання та порушення його прав відповідачі спричиняють йому моральну шкоду, що виражається у глибоких психічних стражданнях та переживаннях, що повязані з фізичним болем, його хвороби загострилися та зявляються знову, у звязку з чим він змушений частіше лікуватися та витрачати на це кошти, він почав втрачати сон, апетит, відбуваються часті нервові напади.

Зазначив, що у звязку з тим, що він не є фахівцем права, він був змушений звернутися до Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Альфа-Експерт» для надання йому юридичної допомоги, у звязку з чим поніс витрати у розмірі 4000,00 грн.

Просив усунути перешкоди у здійсненні права користування квартирою шляхом вселення його до квартири № 157 у будинку № 308 по Московському проспекту у м. Харкові; зобов'язати ОСОБА_3, ОСОБА_1 та інших членів сім'ї не перешкоджати йому користуватися квартирою № 157 у будинку № 308 по Московському проспекту у м. Харкові та надати йому ключі від квартири; стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_1 на його користь матеріальні збитки у розмірі 30750,00 грн., у відшкодування спричиненої моральної шкоди 40000,00 грн. та у відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 4000,00 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково, усунуто перешкоди у здійсненні права ОСОБА_2 користування квартирою № 157 по проспекту Московському, будинок № 308, у місті Харкові шляхом вселення ОСОБА_2 за місцем реєстрації у квартиру АДРЕСА_2; зобовязано ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у користуванні квартирою № 157 по проспекту Московському, будинок № 308, у місті Харкові; стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у відшкодування спричиненої моральної шкоди 5000,00 грн.; в іншій частині позовних вимог відмовлено; стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь Державного бюджету України судовий збір у розмірі 487,20 грн., по 243,60 грн. з кожного; стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені ним витрати на правову допомогу у розмірі 4000,00 грн., по 2000,00 грн. з кожного.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

При цьому посилалася на неповне зясування судом обставин справи, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що усі заяви позивача до правоохоронних органів, які він нібито подавав з питань порушення його права на користування квартирою, не містять жодних позначень, які б підтверджували факт їх прийняття уповноваженими працівниками правоохоронних органів; що з 01 лютого 2013 року до 30 квітня 2015 до ХМУ ГУМВС України в Харківській області від ОСОБА_2 не надходило та не зареєстровано у ЖЄО жодних заяв та повідомлень щодо порушення його житлових прав, що підтверджується відповіддю Орджонікідзевського РВ ХМУ ГУМВС України від 30 квітня 2015 року; що усі комунальні платежі сплачувались нею одноособово, у тому числі і за кімнату позивача, яка ніким не використовується; що судом не було вирішено клопотання щодо допиту свідків; що позивач після звернення у 2012 році до суду з позовом про встановлення порядку користування спірною квартирою шляхом виділення йому окремої кімнати, у задоволенні якого йому відмовлено, у спірній квартирі жодного разу не зявлявся, нею не цікавився, оплату комунальних послуг не здійснював, жодних речей позивача у квартирі немає вже багато років, його кімнатою ніхто не користується, перешкод у користуванні квартирою ніхто не чинить.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення зявившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду змінити.

При цьому судова колегія виходить з наступного.

Задовольняючи позов в частині усунення перешкод у здійсненні права ОСОБА_2 користування спірною квартирою шляхом вселення ОСОБА_2 за місцем реєстрації у спірну квартиру та зобовязання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні спірною квартирою, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, обгрунтовано виходив з того, що ОСОБА_2 довів, що його право на житло порушено.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 58 ЖК України передбачено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Відповідно до статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням в будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на імя якого видано ордер.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що спірна квартира АДРЕСА_1, загальною площею 88,3 кв. м, житловою площею 57,7 кв. м., що складається із чотирьох кімнатє неприватизованою. В ній зареєстровані ОСОБА_2, основний наймач, ОСОБА_3, його дружина, ОСОБА_4, дочка, ОСОБА_1, дочка та ОСОБА_5, онука.

В цій квартирі з поважних причин не проживає ОСОБА_2

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник заперечували проти поважності причин непроживання ОСОБА_2 в спірній квартирі та пояснили, що у спірній квартирі у ОСОБА_2 є окрема кімната, в якій він не проживає з 2009 року. У 2011 2012 році були замінені вхідні двері. Іншого житла у нього не має. У ОСОБА_1 є цивільний чоловік, який відвідує їх спільну дочку, яка проживає разом з нею в спірній квартирі. Вона сплачує за ОСОБА_2 комунальні платежі.

Статтею 64 ЖК України передбачено, що члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Матеріали справи свідчать про те, що саме члени сім'ї наймача перешкоджають йому користуватися спірною квартирою.

Посилання ОСОБА_1 та її представника на те, що ОСОБА_2 не надав доказів перешкоди йому у користуванні спірною квартирою судовою колегією не приймаються, оскільки матеріали справи містять три заяви, адресовані до правоохоронних органів та прокуратури щодо порушення житлових прав ОСОБА_2, які датовані 28 серпня 2009 року та 05 травня 2015 року. Відповідь Орджонікідзевського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області від 30 квітня 2015 року, на яку посилаються відповідачі, стосується періоду з 01 лютого 2013 року до 30 квітня 2015 року, в якому ОСОБА_2 не звертався з заявами про порушення житлових прав. Однак він звертався до правоохоронних органів в іншій період, що підтверджується його заявами, які містяться в матеріалах справи та які не спростовано в суді апеляційної інстанції.

Ухвалюючи рішення в цій частині, суд першої інстанції з додержанням вимог ст. ст. 213 - 215 ЦПК України, встановивши обставини справи повно, надавши їм належну оцінку, дійшов обгрунтованого висновку щодо задоволення позову в цій частині.

Проте, судова колегія не погоджується з висновком суду щодо відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн., виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкоди, завдана фізичній особі чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, тобто заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. При відшкодуванні моральної шкоди необхідно зясовувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних страждань, а також в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керується.

Частинами 1 - 3 статті 23 ЦК України та розяснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 страждає на хронічну хворобу.

Проте, доказів того, що між хворобою, якою страждає позивач з 1986 року і яка загострилась, та тим, що відповідачі перешкоджають ОСОБА_2 в користуванні спірним житлом є причино наслідковий звязок, що є підставою для відшкодування моральної шкоди, матеріали справи не містять.

У звязку з цим рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з відмовою в задоволенні позову в цій частині.

Що стосується стягнення витрат на надання правової допомоги, судова колегія вважає, що рішення суду в цій частині є законним та обґрунтованим і зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

Згідно з пунктом 2 частиною 3 статті 79 ЦПК України до витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).

Відповідно до ст.88 ЦПК України, а також згідно із п.35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК України та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Відповідно до пунктів 47, 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року із змінами передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року за годину участі особи, яка надавала правову допомогу у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. На час подачі позову та укладення довіреності на представництво розмір її становив за 1 годину 487, 20 грн.

Враховуючи, що ОСОБА_2 надано правову допомогу як в судовому засіданні (відбулося 6 засідань загалом 5 годин 15 хвилин), так і поза судових засідань, судова колегія вважає, що стягнута сума за надання правової допомоги в розмірі 4000,00 грн. по 2000,00 грн. з кожного відповідача є доведеною.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.3 ч.1 ст.307, п.3 ч.1 ст.309, ст.313, ч.2.ст.314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України судова колегія

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2017 року змінити, скасувавши його в частині солідарного стягнення з ОСОБА_3, ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у відшкодування спричиненої моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн. та в задоволенні позову в цій частині ОСОБА_2 відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Судді колегії