Справа № 743/1193/16-ц
Провадження № 2/743/10/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2017 року Ріпкинський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючої - судді Павленко О.В.,

при секретарі Воєдило О.В.,

з участю: позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, співвідповідача ОСОБА_4, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Ріпки, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про визнання правочину недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 з вимогою визнати недійсним договір дарування від 01.08.1996 року, відповідно до якого вона подарувала будинок № 2 по вул. Партизанська в с. Олешня Ріпкинського району Чернігівської області своєму сину ОСОБА_8 Позовні вимоги мотивовані тим, що вищезазначений будинок належить позивачу, однак під час оформлення спадщини після померлого ОСОБА_8, смерть якого настала 24.04.2016 року, вона дізналася, що її будинок належить останньому на підставі договору дарування від 01.08.1996 року, укладеного між нею та ОСОБА_8 Проте позивач ніколи не укладала з ОСОБА_8 подібного договору, а 01.08.1996 року мала намір укласти з останнім договорів довічного утримання, відповідно до якого будинок перейде у його власність після її смерті, а взамін цього він зобовязаний був її довічно утримувати. Оскільки волевиявлення позивача на момент укладення договору не відповідало змісту договору, укладеного 01.08.1996 року з ОСОБА_8, крім того через юридичну необізнаність позивач помилялася щодо правової природи даного правочину та невірно уявляла наслідки його укладена, тому вважає, що вказаний договір є недійсним та порушує її права та інтереси.

07.12.2016 року у судовому засідання представник позивача ОСОБА_9 підтримала позов з підстав, викладених в позовній заяві, додатково пояснивши, що за життя ОСОБА_8 проживав разом з позивачем у її будинку, який знаходиться по вул. Партизанська, №2 в с. Олешня Ріпкинського району Чернігівської області. У серпні 1996 року позивач вирішила передати у власність свій будинок синові ОСОБА_8, однак оскільки останній іноді зловживав спиртними напоями, позивач не хотіла щоб він мав право розпоряджатися даним будинком, тому уклала з ним договір довічного утримання, відповідно до якого будинок безоплатно мав перейти у його власність після її смерті за умови, що він буде доглядати її. За життя ОСОБА_8 доглядав позивача, обслуговував її будинок, тому остання розуміла, що такі його дії спрямовані на виконання умов договору, укладеного 01.08.1996 року. У 2013 році позивач змінила своє місце реєстрації лише для того, щоб її донька ОСОБА_1 змогла отримати субсидію на комунальні послуги за будинок, який розташований по вул. Першотравнева, №5 в с. Олешня Ріпкинського району Чернігівської області.

15.12.2016 року позивач ОСОБА_7 померла, про що свідчить свідоцтво про смерть серії І-ЕЛ № 289714 від 16.12.2016 року.

13.06.2017 року судом в якості правонаступника позивача ОСОБА_7, померлої 15.12.2016 року, була залучена до участі у справі ОСОБА_1, яка являється спадкоємицею за заповітом після померлої, що підтверджується заповітом від 14.09.2016 року, зареєстрованого секретарем Олешнянської сільської ради.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримала позов в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, та, будучи допитаною в якості свідка, пояснила, що являється донькою ОСОБА_7 і після смерті ОСОБА_8 проживала разом з нею в будинку по вул. Партизанська, №2 в с. Олешня Ріпкинського району, здійснюючи догляд за останньою. Будинок, що знаходиться по вул. Першотравнева, №5 в с. Олешня Ріпкинського району, належав ОСОБА_7, а з 2008 року належить ОСОБА_1 ОСОБА_7 за життя проживала в будинку по вул. Партизанська разом з ОСОБА_8, який допомагав їй по господарству. ОСОБА_8 періодично зловживав спиртними напоями, тому ОСОБА_7 здебільшого проживала в будинку по вул. Першотравнева. В той час, позивач зазначила, що у 1996 році ОСОБА_7 мала добрий стан здоровя та могла себе обслуговувати. Позивач про укладення договору між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 дізналася лише через 4 роки з дня його укладення зі слів ОСОБА_7, яка їй пояснила, що за умовою договору ОСОБА_8 зобовязується її доглядати, утримувати та ніколи не вигнати з будинку, а взамін виконання цих обовязків після її смерті йому безоплатно перейде у власність будинок по вул. Партизанська, №2 в с. Олешня Ріпкинського району. В той час, ОСОБА_8 про факт укладання будь-яких договорів з ОСОБА_7 позивачу за життя не розповідав. Позивач ніколи не бачила ні договору дарування, ні договору довічного утримання, укладених між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Крім того, позивач зазначила, що ОСОБА_7 та їй було відомо про рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 09.11.2004 року, адже саме ОСОБА_7 складала позовну заяву, по якій було винесене вказане судове рішення. Проте ОСОБА_1 не змогла пояснити чому в рішенні власником будинку по вул. Партизанська, № 2 в с. Олешня Ріпкинського району зазначений ОСОБА_8 і чому цей факт ОСОБА_7 ніколи неоспрювався з 2004 року.

Представник позивача ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримав позов, зазначивши, що ОСОБА_7 дізналася про укладення договору дарування з ОСОБА_8 лише після смерті останнього, а 01.08.1996 року вважала, що уклала з ОСОБА_8 договір довічного утримання. Таким чином, у звязку з тим, що ОСОБА_7 під час укладення договору 01.08.1996 року помилилася у правовій природі даного договору, просить суд з цих підстав визнати його недійсним та задовольнити позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_6 в судовому засідання позов не визнала та заперечувала проти його задоволення. Свої заперечення обґрунтовувала тим, що вона доводиться дочкою померлому ОСОБА_8 і до 1996 року проживала разом з батьком ОСОБА_8, матірю ОСОБА_10 та бабусею ОСОБА_7 у будинку по вул. Партизанська, № 2 в с. Олешня Ріпкинського району Чернігівської області. Вказаний будинок належав ОСОБА_7 і вона вирішила подарувати його ОСОБА_8, щоб він проживав в ньому зі своєю сімєю, оскільки в неї був ще недобудований будинок в цьому ж селі по вул. Першотравнева. 01.08.1996 року ОСОБА_8, ОСОБА_7, її мати та вона їздили до нотаріуса, де ОСОБА_8 та ОСОБА_7 уклали договір дарування, відповідно до якого остання свідомо подарувала ОСОБА_8 будинок по вул. Партизанська, № 2 в с. Олешня Ріпкинського району Чернігівської області. В подальшому, коли будинок по вул. Першотравнева був добудований, ОСОБА_7 переїхала жити до нього і лише після смерті ОСОБА_8 повернулася проживати до будинку по вул. Партизанська. Відповідач зазначила, що ОСОБА_7, незважаючи на свій похилий вік, на момент укладання договору мала гарний стан здоровя і чудово усвідомлювання значення своїх дій.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, зазначивши, що істотних помилок на момент укладання договору дарування від 01.08.1996 року, між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, не існувало. Адже даний договір посвідчувався нотаріусом, який розяснював сторонам зміст, умови та наслідки даного договору. Крім того, він жодного разу не оскаржувався за життя ОСОБА_7 і будинок по вул. Партизанська, 2 в с. Олешня був свідомо подарований синові ОСОБА_8, а відтак відсутні підстави для визнання зазначеного договору дарування недійсним. Представник відповідача також зазначив, що позивачем пропущений строк позовної давності, адже ОСОБА_7 та ОСОБА_1 ще з 2004 року знали про рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області, згідно яким власником будинку по вул. Партизанська, 2 в с. Олешня являється ОСОБА_8, в той час, з позовом оспорити право власності ОСОБА_8 на будинок звернулися лише 03.10.2016 року.

Залучена судом в якості співвідповідача ОСОБА_4, в інтересах малолітнього ОСОБА_5, у судовому засіданні просила позов задовольнити, зазначивши, що про будь-які договори, які були укладені між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, їй не відомо. Вона завжди вважала, що будинок по вул. Партизанська, №2 в с. Олешня належить ОСОБА_7, яка за життя обіцяла віддати його дітям у випадку своєї смерті.

Представник органу опіки та піклування Добрянської селищної ради Ріпкинського району Чернігівської області, залученого судом в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, у судове засідання не зявився, надавши до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, при вирішенні спору покладається на розсуд суду.

Будучи допитаними в якості свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13, показали, що ні про договір дарування, ні про договір довічного утримання, укладених за життя між ОСОБА_8 та ОСОБА_7, їм нічого невідомо. ОСОБА_8 все своє життя проживав в ІНФОРМАЦІЯ_1. З ним періодично проживала його мати ОСОБА_7, яка з 1996 року здебільшого проживала в будинку по вул. Першотравнева, № 5 в с. Олешня.

ОСОБА_14, будучи допитаним в якості свідка, показав, що ОСОБА_7 у 1996 році подарувала ОСОБА_8 будинок по вул. Партизанська, 2 в с. Олешня, а сама перейшла жити в будинок, який їй допомогли добудувати свідок та ОСОБА_8, що знаходиться в цьому ж селі по вул. Першотравнева. Свідок зазначив, що ОСОБА_8 за життя особисто йому показував оспорюваний договір дарування.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_15 у судовому засідання показав, що ОСОБА_7 проживала в ІНФОРМАЦІЯ_2 і по вихідних днях її доглядала ОСОБА_1 Свідок зазначив, що ОСОБА_7 йому розповідала, що має будинок в цьому ж селі по вул. Партизанська і що вона його віддасть синові ОСОБА_8, якщо останній буде доглядати за нею. Про договір дарування чи довічного утримання, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_7, свідкові нічого не відомо.

Будучи допитаною в якості свідка, ОСОБА_16 в судовому засіданні показала, що вона доводиться внучкою померлої ОСОБА_7 і за життя остання їй розповіла, що уклала в сільській раді договір довічного утримання з ОСОБА_8, однак вже після смерті ОСОБА_8 вона дізналася, що уклала з ним зовсім інший договір, а саме договір дарування. Свідок зазначила, що особисто ні договір дарування, ні договір довічного утримання, про якій їй розповіла бабуся, вона не бачила. Крім того, свідок вказала, що вона не знала, що договір дарування був посвідчений нотаріусом, а не у сільській раді. Також ОСОБА_16 зазначила, що за життя ОСОБА_7, навіть незважаючи на свій похилий вік, мала міцне здоровя.

Вислухавши учасників розгляду справи, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Згідно свідоцтва про смерть серії І-ЕЛ № 276757 від 26.04.2016 року, ОСОБА_8 помер 24.04.2016 року.

З витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 13.06.2016 року, вбачається, що після ОСОБА_8, померлого 24.04.2016 року, 13.06.2016 року заведена спадкова справа, яка зареєстрована за № 427/2016 у нотаріуса Першої Чернігівської державної нотаріальної контори, а також за № 59093478 у Спадковому реєстрі.

З матеріалів спадкової справи № 427/2016 від 13.06.2016 року вбачається, що із заявами про прийняття спадщини після ОСОБА_8, померлого 24.04.2016 року, звернулися його мати ОСОБА_7 та дочка ОСОБА_6 Крім того, в матеріалах справи наявна заява ОСОБА_17, в якій він відмовився від частки спадщини на користь ОСОБА_6

Згідно повідомлення Першої Чернігівської ДНК № 3883/01-16 від 21.07.2017 року, до спадкової справи № 427/2016 долучено заяву ОСОБА_4, в інтересах малолітнього ОСОБА_5, від 22.05.2017 року щодо прийняття спадщини після померлого ОСОБА_8

З копії договору дарування від 01.08.1996 року, посвідченого нотаріусом Ріпкинської нотаріальної контори та зареєстрованого в ЧМБ за № 1744, вбачається, що ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_8 житловий будинок, що знаходиться в с. Олешня по вул. Партизанська, 2, Ріпкинського району Чернігівської області.

Відповідно до ч.1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. При цьому, істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Таким чином, посилання позивача на те, що ОСОБА_7 під час укладання договору дарування від 01.08.1996 року була юридично необізнаною не є підставою для визнання даного договору недійсним.

Згідно правової позиції Верховного суду України, викладеної в постанові № 6-202цс15 від 21.10.2015 року, вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров'я та потребу у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, тощо. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Так, у матеріалах спадкової справи № 427/2016 наявна довідка №794 від 10.06.2016 року, видана Олешнянською сільською радою Ріпкинського району, а також копія будинкової книги, згідно яких ОСОБА_8, який помер 24.04.2016 року, з 01.08.1996 року відповідальний за ведення книги і реєстрацію по будинку №2 по вул. Партизанська в с. Олешня, Ріпкинського району Чернігівської області на підставі договору дарування і дійсно на день смерті був зареєстрований і проживав в даному будинку один.

Відповідно до інформаційної довідки КП Чернігівське МБТІ від 11.07.2016 року, право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: вул. Партизанська, 2, с. Олешня, Ріпкинського району Чернігівської області, зареєстроване за ОСОБА_8 на підставі договору дарування від 01.08.1996 року № 1744.

Згідно довідок Олешнянської сільської ради Ріпкинського району №№ 1185, 1186 від 25.10.2016 року, по вул. Партизанська, 2, в с. Олешня, Ріпкинського району Чернігівської області, на даний час ніхто не проживає і не зареєстрований, а ОСОБА_7 на день смерті свого сина ОСОБА_8, яка сталася 24.04.2016 року, була зареєстрована та проживала в ІНФОРМАЦІЯ_3 з 09.03.2013 року.

Так, письмовими доказами, а також поясненнями свідків підтверджено, що в житловому будинку по вул. Партизанська, 2, в с. Олешня, за життя проживав ОСОБА_8, в той час ОСОБА_7 з 1996 року, після укладення оспорюваного договору дарування, проживала в житловому будинку по вул. Першотравнева № 5 в с.Олешня, який належав їй на праві власності до 2008 року.

Жодного доказу про те, що ОСОБА_7, станом на 01.08.1996 року, потребувала постійного стороннього догляду, сторони суду не надали.

Таким чином, враховуючи викладене, а також те, що оспорюваний будинок ОСОБА_7 після укладання договору дарування фактично передала ОСОБА_8 та з цього часу не проживала в ньому, суд приходить до висновку про відсутність помилки під час укладання договору дарування, адже судом не встановлено обставин, які б свідчили про неправильне сприйняття 01.08.1996 року ОСОБА_7 фактичних обставин правочину, укладеного з ОСОБА_8

Крім того, представник відповідача ОСОБА_3 заявив клопотання про застосування строку позовної давності.

Поряд з цим, суд приходить до висновку, що оскільки судом не встановлено підстав для визнання договору дарування від 01.08.1996 року недійсним, а відтак права та законні інтереси позивача не були порушені, тому позовна давність до позовних вимог не підлягає застосуванню, а в позові необхідно відмовити у звязку з його необґрунтованістю.

Керуючись ст.ст. 209, 212, 215, 218, 234, 256-259 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про визнання правочину недійсним, відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Чернігівської області, через Ріпкинський районний суд, протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 03 листопада 2017 року.

Головуюча О.В. Павленко