Справа № 461/6294/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В.
Провадження № 22-ц/783/3797/17 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Струс Л.Б.

суддів: Левика Я.А., Шеремети Н.О.

секретаря: Бадівська О.О.

за участю:представника ОСОБА_2, ОСОБА_3, представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" - Сокуренко Н.В. на рішення Галицького районного суду м.Львова від 21 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про розірвання договору та стягнення боргу,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», в якому просить розірвати договір №SAMDN 1709 (вклад «Стандарт» с ежемесячной выплатой) від 19 жовтня 2010 року та стягнути з відповідача на її користь 7 363 долари 68 центів США заборгованості.

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м.Львова від 21 квітня 2017 року позов завдоволено.

Розірвано договір №SAMDN 1709 (вклад «Стандарт» с ежемесячной выплатой) від 19 жовтня 2010 року, укладений між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі Голови правління Дубілета Олександра Валерійовича.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 7 363 (сім тисяч триста шістдесят три) долари 68 центів США заборгованості та 1899 (одну тисячу вісімсот дев'яносто дев'ять) гривень 83 копійок - судових витрат.

Дане рішення суду оскаржив представник Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" - Сокуренко Н.В. подавши апеляційну скаргу, у якій зазначає, що рішення суду є незаконним та підлягає скасуванню через порушення норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що ОСОБА_3 не довела факту укладання з банком договору №SAMDN1709 від 19.10.2010 року, оскільки не підтвердила факт внесення коштів на свій вкладний рахунок НОМЕР_1 коштів в сумі 6 000,00 Доларів США належними і допустимими доказами ( електронною ощадною книжкою НОМЕР_1 і квитанцією з відбитком печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, яким були прийняті кошти та які в неї мають бути), при цьому картка НОМЕР_2 не встановлює такого факту, окрім того, вона не містить ознак своєї приналежності до цього договору, як призначеної для отримання процентів.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м.Львова від 21 квітня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_2, ОСОБА_3, представника ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України , під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що 19.10.2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7 було укладено договір №SAMDN1709 (вклад «Стандарт» с ежемесячной выплатой) на суму вкладу 6 000,00 доларів США під 8,5% річних терміном до 19.04.2011 року /а.с.9/, та на виконання умов договору №SAMDN1709 від 19.10.2010р., ОСОБА_7 було внесено на депозитний рахунок у ПАТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти в сумі 6 000,00 доларів США, що підтверджується квитанцією №21 /а.с.8/

Згідно п.6 вказаного Договору, якщо клієнт після закінчення строку вкладу не заявляє банку про відмову від продовження строку, вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк, зазначений у п.1 даного договору.

12.07.2016 року ОСОБА_3 звернулась в Банк з заявою про розірвання договору та повернення коштів /а.с.12/, однак грошові кошти позивачу не повернено.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 районний суд прийшов до висновку, що оскільки договір банківського вкладу укладений позивачкою з юридичною особою ПАТ КБ «ПриватБанк», юридичною адресою місцезнаходження якого є м.Дніпро, отже той факт, що зазначені договори укладені з філією «Кримське РУ ПАТ КБ «ПриватБанк» не звільняє відповідача від виконання своїх зобов'язань перед позивачкою.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки висновок суду відповідає вимогам закону, ст..629, ч.1 ст.1058, ч.1,2 ст. 106 ЦК України та обставинам справи.

Відповідно до ч.1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (Банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з ч.1, 2 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір банківського вкладу, укладений між сторонами, не містить положень про можливість односторонньої відмови відповідача від договору, а чинне законодавство такого права йому не надає.

Відповідно до ст..629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Своїми діями про відмову повернути вклад відповідач порушив вимоги ст.ст. 629 та 1060 ЦК України, п.3.3. Постанови НБУ від 03.12.2003р. № 516 "Про затвердження Положення про порядок здійснення банками вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами".

Як зазначив Верховний Суд України у своїй постанові від 25 грудня 2013 року у справі № 6-140цс13, відповідно до змісту ст.ст. 526 та1058 ЦК України зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки з допомогою платіжної банківської картки).

Неповернення позивачу його депозитного вкладу є порушенням положень ст. ст. 526, 610 Цивільного кодексу України про виконання зобов'язання належним чином та порушенням умов укладеного між сторонами договору.

Відповідно до ст.. 11 Закону України № 12007-VII від 15.04.2014р. "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" на тимчасово окупованій території право власності охороняється згідно із законодавством України. За фізичними особами, незалежно від набуття ними статусу біженця чи іншого спеціального правового статусу зберігається право власності та інші речові права.

ОСОБА_3 покинула тимчасово окуповану територію, у відповідності до норм Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» та є внутрішньо переміщеною особою, а відтак і постраждалою особою від збройної агресії Російської Федерації, що підтверджується довідкою Департаменту соціального захисту населення Львівської обласної державної адміністрації від 02.12.2014р.

Колегія суддів не бере до уваги твердження апелянта щодо недоведеності ОСОБА_3 факту укладення з банком договору №SAMDN1709, оскільки такі спростовуються матеріалами справи, а саме копією договору від 19.10.2010 року №SAMDN1709, квитанцією від 19.10.2010 року та ощадною книжкою електронною, яка була оглянута колегією суддів в судовому засіданні та копії такої долучені до матеріалів справи, тому колегія суддів вважає що сторонами було додержано нормативних вимог щодо письмової форми договорів банківського вкладу та їх реальності.

Доводи апеляційної скарги, що даний договір є строковий і укладений на 6 місяців по 19.04.2011р. не можуть слугувати підставою для скасування рішення суду, оскільки спростовуються самим договором , а саме п.6 та п.1. договору.

Доводи апелянта, щодо неправомірності стягнення відсотків в сумі 1363,68 дол.США за користування депозитом, спростовуються матеріалами справи, такі передбачені умовами самого договору, в якому зазначено що процентна ставка по вкладу становить 8,5 % річних.

Укладені депозитні правочини сторонами у судовому порядку не оспорені, а тому відповідно до ст. 204 ЦК України вони вважаються правомірними.

Крім того, депозитні договори є договорами приєднання, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, а тому відповідальність за належне оформлення правочинів, банківських квитанцій про внесення депозитних грошових коштів та інших банківських документів лежить на відповідачу.

Вищезазначені доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ч.1 ст..303 ЦПК України під час розгляду в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак колегія суддів приходить до висновку про те, що підстави для його скасування чи зміни відсутні, оскільки таке ухвалене у відповідності до вимог ст.ст. 213-214 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

На підставі викладеного та керуючись ст. ст.209, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313, ст.314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" - Сокуренко Н.В. - відхилити.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 21 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий

Судді