Кегичівський районний суд Харківської області
Справа № 624/460/17
№ провадження 2/624/344/17
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
смт. Кегичівка 23 листопада 2017 року
Кегичівський районний суд Харківської області в особі головуючої судді Куст Н.М., за участю секретаря Проскурні Л.М., у відсутність сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні, у порядку заочного провадження, у залі суду, справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2.) про захист прав споживача, визнання правочину недійсним та застосування наслідків реституції,-
Згідно з позовом, 11 липня 2017 року позивач уклав з відповідачем договір доручення №1017, відповідно до якого уповноважив останнього діяти від його імені та в його інтересах, а саме здійснити пошук, інформування, консультування, пропонування, супроводження послуг, пов'язаних із сприянням позивачеві в укладенні договорів купівлі-продажу або будь-яких інших договорів, за якими він в подальшому може отримати у власність транспортний засіб.
Після підписання оспорюваного договору відповідач не виходить на зв'язок з позивачем, в телефонному режимі кожного дня обіцяє знайти для нього підходящий автомобіль, але своїх обіцянок не виконує.
Позивач вважає, що інформації, вказаної у додатках до договору йому замало, адже відповідно до п. 2.1 договору, відповідач зобов'язаний надавати позивачеві інформацію про потенційних продавців/постачальників транспортних засобів, та/або умови придбання, набуття права власності на транспортний засіб, перевіряти правомочність продавця, але всупереч умов договору, не виконує взятих на себе зобов'язань, адже інформації про одного офіційного дилера транспортних засобів для купівлі автомобіля позивачеві явно замало.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує ст. ст. 215, 216, 1000, 1004 ЦК України щодо порядку укладення договору доручення та визнання правочинів недійсними, постановою Пленуму ВСУ від 12 квітня 1996 року №5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», згідно з якою, при вирішенні справ суди мають виходити насамперед із положень Закону України «Про захист прав споживачів», п. 14 ст. 1 якого вказує на те, що нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції.
Крім того, відповідно до п. п. 19, 20 вказаної постанови, відповідно до ст. ст. 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.
Позивач вважає, що відповідач веде нечесну підприємницьку діяльність, адже недобросовісно виконує взяті на себе зобов'язання відповідно до договору доручення №1017 від 14 липня 2017 року, бо надання ним інформації про одного офіційного дилера транспортного засобу не є належним виконанням цього договору.
Умови оспорюваного договору доручення приводять до дисбалансу договірних відносин між сторонами, ставить їх в нерівні умови, чим приводить до порушень чинного законодавства, бо передбачена відповідальність за неналежне виконання умов договору з боку позивача, як довірителя, але не передбачено жодної відповідальності за невиконання умов договору повіреного, тобто відповідача.
Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.
Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Частинами 1 та 5 ст. 203 ЦК встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Судом встановлено, що 14 липня 2017 року між ОСОБА_1 (довірителем) та ФОП ОСОБА_2 (повіреним) було укладено договір доручення № 1017, за умовами якого (п.1.1 договору) повірений уповноважений діяти від імені та в інтересах довірителя, зобов'язаний здійснити в порядку та на умовах, визначених цим договором, на території України пошук, інформування, консультування, пропонування, супроводження послуг, пов'язаних із сприянням довірителю в укладанні ним договорів купівлі-продажу або будь-яких інших договорів за яким довіритель в подальшому може отримати у власність транспортний засіб, на умовах найбільш вигідних для довірителя.
При цьому, відповідно до п. 2.1. договору, повірений зобов'язаний добросовісно вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення, згідно п. 1.1 договору у строк не більше 10 робочих днів з моменту укладення договору, надавати довірителю інформацію про потенційних продавців/постачальників транспортних засобів, та/або умови придбання, набуття права власності на транспортний засіб, перевіряти правомочність продавця на укладення договорів купівлі-продажу, повідомити довірителя на його вимогу про хід виконання договору, передати довірителю інформацію про місцезнаходження визначеного договором транспортного засобу (додаток №2 до договору), який довіритель в подальшому може отримати у власність та надати в 3-х денний строк акт наданих послуг.
Пунктом 2.2. оспорюваного договору встановлені обов'язки позивача, як довірителя, згідно з якими, серед іншого, він зобов'язаний своєчасно здійснити оплату винагороди згідно з п. 3.1. договору, а після виконання даного договору сторони зобов'язані підписати акт наданих послуг. Акт надається довірителю в 3-х денний строк з моменту їх виконання. Довіритель протягом трьох робочих днів з дати отримання від повіреного акту підписує його та один екземпляр акту повертає повіреному або в цей же строк надає повіреному мотивовані письмові зауваження на акт.
Відповідно до ст. ст. 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.
Крім того, судом встановлено, що під час укладення оспорюваного договору не дотримано вимог ч. ч. 1, 5 ст. 203 та ч. 1 ст. 631 ЦК України, зокрема, не визначено строк виконання зобов'язань за договором, внаслідок чого позивач позбавлений можливості вимагати виконання договору, так як в ньому відсутнє положення про граничний термін дії договору, а наявне в п. 8.1 посилання на те, що договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до виконання сторонами своїх зобов'язань, не може бути визнане достатнім та таким, що ґрунтується на законі.
При цьому, строк, що його визначено п. 2.1.1. договору не можна вважати граничним, оскільки вбачається, що він стосується виконання не конкретно якогось з обов'язків, передбачених п. 1.1. договору, а взагалі всіх обов'язків, визначених цим пунктом, в зв'язку з чим, неможливо встановити дотримання відповідачем цього строку.
За таких обставин, суд погоджується з позицією позивача про те, що оспорюваний договір має бути визнаний недійсним.
Водночас, суд вважає доводи позивача щодо наявності в оспорюваному договорі дисбалансу прав та обов'язків сторін такими, що не відповідають дійсності та не знаходять свого відображення в матеріалах справи.
Так, позивач зазначає, що договором передбачена відповідальність за неналежне виконання умов договору з боку позивача, як довірителя, але не передбачено жодної відповідальності за невиконання умов договору повіреного - відповідача.
Натомість, пунктами 5.1, 5.2, 5.3 договору встановлено, що у випадку порушення своїх зобов'язань за цим договором, сторони несуть відповідальність, визначену цим договором та чинним законодавством України. Порушенням зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Сторони не несуть відповідальності за порушення своїх зобов'язань за цим договором, якщо воно сталося не з їх вини. Сторона вважається невинуватою, якщо доведе, що нею були вжиті всі залежні від неї заходи щодо належного виконання зобов'язання. Відмова повіреного від виконання доручення у випадках, передбачених договором, не є підставою для відшкодування упущеної вигоди, матеріальної та моральної шкоди, а також будь-яких інших збитків, що зазнав довіритель.
Отже, як вбачається зі змісту зазначених пунктів договору, відповідальність за невиконання його умов є обопільною, солідарною, відтак, дисбалансу прав та обов'язків, на який посилається позивач, не вбачається.
Розглядаючи вимогу щодо стягнення з відповідача на користь позивача сплачених на виконання договору коштів, суд також вважає її обґрунтованою, і при цьому виходить з наступного.
Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України, при прийнятті рішення, суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат. Ці витрати, як передбачено ст.79 ЦПК України, серед іншого, складаються з судового збору.
Відповідно до ч. 3 ст. 88 Кодексу, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Тому, витрати по сплаті судового збору у даній справі підлягають присудженню з відповідача на користь держави в сумі 1280 грн., а саме, за одну задоволену позовну вимогу немайнового характеру в сумі 640 грн. та за другу задоволену позовну вимогу майнового характеру також 640 грн.
Підстав допустити негайне виконання цього рішення суд не вбачає.
Керуючись ст. ст. 213-215, 224-226 ЦПК України, суд
Визнати договір доручення №1017 від 14 липня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_1 - недійсним.
Заочне рішення може бути переглянуте Кегичівським районним судом Харківської області, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, воно може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.
Позивачем дане рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області, через Кегичівський районний суд, протягом десяти днів з дня отримання його копії.
При відсутності заяви про перегляд чи апеляційного оскарження, рішення набирає законної сили після закінчення зазначених строків на їх подання.
Суддя Н.М. Куст