У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., ПисаноїТ.О., Попович О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Вінницько-Хутірська сільська рада Вінницького району Вінницької області, про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення із будинку та зняття з реєстрації місця проживання, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання житлового будинку з господарськими спорудами спільною сумісною власністю подружжя та визнання договору дарування недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_5, подану представником - адвокатом Костенко Оксаною Антонівною, на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 28 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 25 липня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, у якому просила усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення з указаного будинку відповідача та зняття його з реєстрації місця проживання.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилалася на те, що 05 вересня 2014 року вона на підставі договору дарування житлового будинку з господарськими спорудами набула у власність вказаний вище житловий будинок з господарськими спорудами, який з 1995 року перебував у власності її матері - ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Позивачка вказувала, що у 2003 році відповідач був вселений та зареєстрований у спірному будинку за згодою колишньої власниці будинку - ОСОБА_7, як член її сім'ї (чоловік), і після її смерті продовжував проживати у будинку, як наймач житла, однак витрати на його ремонт, утримання та здійснення інших обов'язкових платежів ніс лише тимчасово, відмовившись надалі від участі у витратах.

Позивач зазначала, що проживання разом з відповідачем є неможливим, на її прохання переїхати проживати до свого житла, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, відповідач відмовляється.

З огляду на вказане та посилаючись на те, що відповідач, не будучи членом її сім'ї, створює їй незручності у користуванні її власністю, заважає користуватись належним їй на праві приватної власності будинком та в добровільному порядку виселятися відмовляється, ОСОБА_4 просила задовольнити її позовні вимоги.

У липні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому, посилаючись на ст.ст. 62, 65 СК України, просив визнати садибу (земельну ділянку разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженням), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_7, та визнати недійсним договір дарування від 05 вересня 2014 року.

На обґрунтування позову ОСОБА_5 посилався на те, що з 05 липня 2003 року він перебував у шлюбі із ОСОБА_7; після одруження вони проживали у вказаному будинку, за час якого він за власні кошти та власною працею зробив ряд ремонтних, оздоблювальних робіт в будинку, збудував господарські приміщення, облаштував та поліпшив стан присадибної земельної ділянки, що значно збільшило вартість садиби, як об'єкту права власності. Загальна вартість усіх робіт становить 15 200 доларів США, що еквівалентно 377 285 грн 46 коп.

ОСОБА_5 вказував, що після смерті дружини він продовжував проживати у спірному будинку, проте у квітні 2016 року йому стало відомо, що 05 вересня 2014 року його дружина ОСОБА_7 уклала договір дарування вказаного будинку, подарувавши його ОСОБА_4

Вважаючи, що цей договір підлягає визнанню недійсним, оскільки він був укладений без його письмової згоди, як чоловіка, ОСОБА_5 просив задовольнити його позов.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 28 квітня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Усунуто перешкоди у користуванні та розпорядженні ОСОБА_4 житловим будинком АДРЕСА_1 який належить їй на праві власності, шляхом виселення ОСОБА_5 з указаного житлового будинку та зняття його з реєстрації місця проживання.

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 25 липня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_8 відхилено, рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 28 квітня 2017 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - КостенкоО.А., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди попередніх інстанцій, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановили характер правовідносин сторін у справі, застосувавши норми матеріального права, які їх регулюють, врахували правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, та виходили з того, що спірний житловий будинок та земельна ділянка площею 0,1232 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, за життя ОСОБА_7 належали їй на праві особистої власності; ОСОБА_5 не надано належних та допустимих доказів того, що за час шлюбу із ОСОБА_7 за рахунок його коштів та трудових затрат вказаний житловий будинок істотно збільшився у своїй вартості; право ОСОБА_5 на користування спірним приміщенням було пов'язане із правом власності члена його сім'ї - дружини ОСОБА_7, яке припинилося внаслідок укладеного договору дарування 05 вересня 2014 року, оскільки ОСОБА_5 не є членом сім'ї нового власника будинку - ОСОБА_4, у зв'язку з чим, керуючись ст. 391 ЦК України, дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для усунення перешкод у користуванні та розпорядженні ОСОБА_4 житловим будинком АДРЕСА_1, який належить їй на праві власності, шляхом виселення ОСОБА_5 із спірного будинку та зняття його з реєстрації місця проживання.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

ухвалила:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - Костенко Оксани Антонівни, відхилити.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 28 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 25 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

Т.О.Писана

О.В.Попович