АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 грудня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Кулянди М.І., Лисака І.Н.

секретар Конецька Д.Г.

за участю прокурора Понзюк Л.В., Лопуха С.В., який діє в інтересах ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за апеляційною скаргою керівника Чернівецької місцевої прокуратури, який діє в інтересах держави, на рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 13 липня 2017 року,

встановила:

В липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.

Просив визнати за ним право власності на громадську будівлю (автомийку), яка складається з будівлі літера «А», загальною площею 66,5 кв.м., навісу літера «А», навісу літера «А», навісу літера «А», навісу літера «А», очисної споруди І, які розташовані по вулиці Хотинській, 4-Т в місті Чернівці та зареєструвати відповідне право власності в Державному реєстрі речових прав та реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Посилався на те, що 1 серпня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір про співробітництво щодо будівництва обєкта. Відповідно до умов вказаного договору сторони зобовязалися спільними зусиллями здійснити будівництво громадської будівлі (автомийки) на земельній ділянці, на якій знаходиться нерухоме майно відповідача.

Кожна з сторін була зобовязана зробити свій внесок для будівництва обєкта в сумі по 210 000 гривень, однак ОСОБА_2 вказаний обовязок систематично не виконувала. Будівництво обєкта нерухомості фактично було здійснено за кошти позивача.

Вважав, що оскільки відповідачем не було внесені кошти, передбачені договором про співробітництво від 1 серпня 2016 року, він є власником громадської будівлі (автомийки), яка розташована по вулиці Хотинській, 4-Т в місті Чернівці.

Рішенням Садгірського районного суду міста Чернівці від 13 липня 2017 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на громадську будівлю (автомийку), яка складається з будівлі літера «А», загальною площею 66,5 кв.м., навісу літера «А», навісу літера «А», навісу літера «А», навісу літера «А», очисної споруди І, які розташовані по вулиці Хотинській, 4-Т в місті Чернівці.

На вказане рішення керівник Чернівецької місцевої прокуратури подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Посилається на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Постановляючи ухвалу суд виходив з того, що оскільки ОСОБА_2 не були внесені, передбачені договором про співробітництво кошти і відповідно умови договору про співробітництво були порушені, за ОСОБА_1 можливо визнати право власності на громадську будівлю (автомийку).

Такий висновок суду першої інстанції є помилковим.

Так, частини 1 статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до частини 1 статті 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Статтею 120 ЗК України передбачено перехід права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю або споруду.

Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 331 ЦК України встановлено порядок набуття права власності на новостворене майно та об'єкти незавершеного будівництва.

Згідно частин 1-3 статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Статтею 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року, № 3038-VI визначено порядок забудови території.

Згідно частини 1 стаття 31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» проектна документація на будівництво обєктів розробляється у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, з урахуванням вимог містобудівної документації та вихідних даних і дотриманням вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил та затверджується замовником.

Згідно пунктів 11, 12 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461 датою прийняття в експлуатацію обєкта є дата реєстрації декларації або видачі сертифіката.

Експлуатація обєктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачене законодавством) в експлуатацію, забороняється.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи 20 грудня 2012 року ОСОБА_2 придбала майно цілісного майнового комплексу, яке розташоване по вулиці Хотинській, 4 в місті Чернівці на земельних ділянках площею 2,8092 га, 3,9758 га, 0,09365 га, 1,8827га, 12,7158 га, 1,9496га, 0,2701 га, 1,5037га, 0,8146 га, що підтверджується договором купівлі продажу від 20 грудня 2012 року (а.с.9-14).

1 серпня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір про співробітництво щодо будівництва громадської будівлі (автомийки) на земельній ділянці, на якій знаходиться нерухоме майно відповідача (а.с.8).

На виконання вказаного договору було побудовано громадську будівлю (автомийку), яка складається з будівлі літера «А», загальною площею 66,5 кв.м., навісу літера «А», навісу літера «А», навісу літера «А», навісу літера «А», очисної споруди І, які розташовані по вулиці Хотинській, 4 в місті Чернівці, що підтверджується технічним паспортом, складеним 24 січня 2017 року та звітом про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж обєкта (а.с. 15-31).

Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції не врахував, що спірне нерухоме майно є самочинним будівництвом.

Так, будівництво будь-якого об'єкта має відповідати вимогам законодавства, містобудівної документації, а також містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки (Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності»). Контроль же за додержанням законодавства та містобудівної документації при забудові територій здійснюють виконавчі комітети сільських, селищних, міських рад . Ці повноваження виконавчих комітетів місцевих рад передбачені статтею 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та статтею 14 Закону України «Про основи містобудування».

Судовий розгляд щодо визнання права власності є правовим способом визначення відповідності самочинно збудованого об'єкта вимогам законодавства, а також тієї містобудівної документації, умовам і обмеженням забудови, які діють на відповідній території та допускається лише з залученням органу, який, здійснюючи контроль, визначить відповідність об'єкта самочинного будівництва вимогам чинного законодавства.

З листа Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради від 10 листопада 2017 року №04/91-08/1-3944 вбачається, що земельна ділянка, яка розташована по вулиці Хотинській, 4 в місті Чернівці, площею 24,4156 га перебуває в землях запасу міста (комунальна власність) та договір оренди на вказану ділянку не укладався.

З листа Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради від 31 жовтня 2017 року №04/01-08/1-3944 вбачається, що Управлінням містобудування та архітектури департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради містобудівні умови та обмеження на забудову земельної ділянки по вулиці Хотинській (колишня територія цукрового заводу) для будівництва автомийки не надавалася.

Повідомлення (реєстрація декларації) про початок підготовчих чи будівельних робіт щодо будівництва вказаного обєкта до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Чернівецької міської ради не подавалось.

З матеріалів справи також вбачається, що земельна ділянка на якій розташовані спірні обєкти нерухомого майна позивачу або відповідачу у власність або користування для будівництва, в порядку визначеному положеннями ЗК України, не надавалася.

Суд першої інстанції також не врахував, що можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Таку правову позицію Верховний Суд України виклав в постанові від 28 вересня 2016 року № 6-1243цс16.

З матеріалів справи вбачається, що ні позивач ні відповідач на момент постановлення оскаржуваного рішення не були власниками громадської будівлі (автомийки), яка складається з будівлі літера «А», загальною площею 66,5 кв.м., навісу літера «А», навісу літера «А», навісу літера «А», навісу літера «А», очисну споруду І, які розташовані по вулиці Хотинській, 4-Т в місті Чернівці.

З матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_1 не просив визнати за ним право власності на спірне нерухоме майно з підстав зазначених в статтях 335, 376 ЦК України.

Суд першої інстанції не взяв до уваги ту обставину, що позивач здійснивши самочинне будівництво порушив інтереси держави.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належного проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

За загальним правилом ч. 4 ст. 376 ЦК України самочинно збудоване нерухоме майно підлягає знесенню особою, яка його здійснила, або за її рахунок.

Згідно зі ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) на прокуратуру покладено представництво інтересів держави в суді.

Відповідно до ч.2 ст. 8 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку.

Самочинне будівництво є порушенням встановлених державою правил та норм здійснення будівництва, що призводить до нераціональної забудови населених пунктів, невідповідності збудованих об'єктів нерухомості встановленим вимогам законодавства, що є порушенням прав територіальної громади, а також питань безпеки під час експлуатації вже збудованого об'єкта, екологічної та санітарно-епідеміологічної безпеки.

Підставою представництва прокурором у суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.

Вчинення відповідачем протиправних дій у вигляді самочинного будівництва порушує зазначені вище інтереси держави.

Таку правову позицію Верховний Суд України виклав в постанові від 25 травня 2017 року у справі № 6-579 цс 17.

Крім того, судом не враховано, що позивач обрав неналежний та неефективний спосіб правового захисту.

Способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України , ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , ст. 16 ЦК України , відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту у спосіб передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, або у спосіб не передбачений законом але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Таку правову позицію Верховний Суд України виклав в постанові від 12 червня 2013 року № 6- 32 цс 13.

Права та інтереси ОСОБА_1, порушенні відповідачкою ОСОБА_2І, в результаті невиконання умов договору, який був укладений між сторонами в серпні 2016 року , не підлягають захисту шляхом визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно, оскільки такий спосіб захисту не відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

З огляду на наведене вище колегія судді приходить до висновку про те, що суд першої інстанції ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення, а тому його слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові в звязку з його безпідставністю.

Відповідно до правил статті 88 ЦПК України необхідно здійснити розподіл судових витрат.

Підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено розмір судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Підпунктом 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону встановлено судовий збір за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду; апеляційної скарги на судовий наказ, заяви про перегляд судового рішення у звязку з нововиявленими обставинами у розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

З мотивувальної частини рішення вбачається, що колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в позові.

З платіжного доручення від 16 листопада 2017 року №1365 вбачаться, що прокурор за подання до суду апеляційної скарги сплатив судовий збір в сумі 4 176 гривень.

Отже, з ОСОБА_1 на користь Чернівецької місцевої прокуратури слід стягнути 4176 гривень в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу керівника Чернівецької місцевої прокуратури, який діє в інтересах держави, задовольнити.

Рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 13 липня 2017 року скасувати.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Чернівецької місцевої прокуратури 4176 (чотири тисячі сто сімдесят шість) гривень в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту його вступу в законну силу.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: М.І. Кулянда

ОСОБА_3