Справа № 348/766/16-ц
Провадження № 22-ц/779/1656/2017
Головуючий у 1 інстанції Потятинник Ю. Р.
Суддя-доповідач Максюта
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.

суддів Мелінишин Г.П., Томин О.О.

секретаря Мельник О.В.

з участю апелянта ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 27 вересня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що ОСОБА_1 29 липня 2014 року отримала від нього позику в сумі 2000 доларів США, а 11 вересня 2014 року позику в сумі 500 доларів США з терміном повернення через один рік, про що склала та надала відповідно дві розписки. Отримавши кошти, відповідач свої зобовязання не виконала, борг не повернула. Просив стягнути з відповідача суму основного боргу в сумі 64 119 грн та три проценти річних з простроченої суми у розмірі 1329,05 грн (а.с.2-3).

Заочним рішенням Надвірнянського районного суду від 30 серпня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 65 448,05 грн заборгованості. Вирішено питання розподілу судових витрат (а.с.56).

Ухвалою Надвірнянського районного суду від 20 березня 2017 року заочне рішення скасоване (а.с.90).

Ухвалою Надвірнянського районного суду від 27 березня 2017 року справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики передано на розгляд в Коломийський міськрайонний суд (а.с.96).

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернувся із заявою про збільшення розміру позовних вимог. Просив стягнути з відповідачки основний борг у сумі 65 793,20 грн і три проценти річних з простроченої суми в розмірі 4224,89 грн, разом - 70018,09 грн та судові витрати (а.с.142-143).

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 27 вересня 2017 року позов задоволено. Суд стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 70018,09 грн. та судовий збір у розмірі 700 грн. (а.с.150-152).

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на незаконність та необгрунтованість рішення суду. Зокрема зазначає, що судом помилково встановлений факт існування договору позики між нею та позивачем, оскільки договір позики на зазначену суму укладений між нею та матір»ю позивача ОСОБА_3. За цим договором позики частина боргу нею повернута ОСОБА_3 На момент написання даної розписки позивач перебував за кордоном, тому вона не могла укласти з ним договір позики. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову (а.с.157).

Вислухавши апелянта, доповідь судді, дослідивши письмові матеріали справи та перевіривши відповідно до ст.303 ЦПК України законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає її необґрунтованою, виходячи з наступних підстав.

В силу ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Згідно ст.10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. За змістом ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того, в силу ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст. 1046, 1047, 1049 та ч.2 ст. 625 ЦК України, встановивши, що відповідно до умов укладеного з позивачем договору позики відповідач ОСОБА_1 отримала грошові кошти, зобов'язалася повернути суму позики у встановлений в договорі строк, про що власноручно написала дві розписки, але своїх зобов'язань не виконала, а тому дійшов висновку, що стягненню підлягає сума позики та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи, а також нормам матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст. 212, 213 ЦПК України були повно і всебічно дослідженні обставини справи та дана належна оцінка доказам, на які сторони посилалися в суді першої інстанції. Суд правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і застосував закон, який їх регулює.

Судом встановлено, що згідно тексту оригіналу розписки від 29 липня 2014 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 позику в сумі 2 000 доларів США та зобовязалася повернути через рік (а.с.17).

За змістом розписки від 11 вересня 2014 року, наданій позивачем також в оригіналі, відповідач отримала від ОСОБА_2 позику в сумі 500 доларів США і зобовязалася повернути кошти через рік (а.с.18).

Факт передачі та отримання грошових коштів у зазначених в розписках сумах зафіксований як у змісті самих розписок та не заперечується апелянтом у судовому засіданні.

Крім того, апелянтом ОСОБА_1 визнається факт власноручного написання розписок.

Жодних доказів про виконання своїх зобов»язань за договором позики щодо повернення грошових коштів або про виконання їх в частині апелянтом не представлено а ні суду першої інстанції, а ні суду апеляційної інстанції.

Поняття договору позики наведене у ст. 1046 ЦК України, відповідно до ч.1 якої за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

За приписами ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлений обовязок позичальника повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

У частині 1 ст. 533 ЦК України визначено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Також частиною 2 цієї статті встановлено, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений поговором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до вимог статті 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов'язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Статтею 527 ЦК України передбачено зобов'язання боржника виконати свій обов'язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов'язанні вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку та правильно виходив з того, що ОСОБА_1 видала розписку ОСОБА_2 як борговий документ, що підтверджує укладення договору позики та прийняття кожним із них відповідних зобов'язань. Зокрема, відповідач зобов'язувалася повернути борг, а позивач - прийняти виконання особисто, оскільки інше не встановлено договором.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта про відсутність у неї зобов»язання перед позивачем через ту обставину, що він знаходився за межами України, у зв»язку з чим вона заперечує факт укладення договору позики між ними, оскільки за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Такого правого висновку дійшов і Верховний Суд України, виклавши його у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Фактична передача іншою особою грошових коштів на виконання умов договору позики від імені сторони за договором не змінює грошового зобов»язання та не переводить прав кредитора на іншу особу.

Тому з урахуванням цієї обставини, а також з урахуванням ненадання апелянтом жодних доказів про виконання зобов»язання, зокрема і щодо повернення коштів за цим договором позики ОСОБА_3, не прийняте судом до уваги клопотання апелянта про з»ясування місця знаходження позивача на момент укладення договору позики.

Наслідки порушення договору позичальником передбачені ч. 1 ст. 1050 ЦК України, відповідно до якої якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону, нарахування на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки у розписці від 29.07.2014 року зазначений строк повернення коштів через один рік, тобто 29 липня 2014р., то з наступного дня, а саме з 30 липня 2015 року слід обчислювати прострочення виконання грошового зобовязання. Кількість днів прострочення з 30.07.2015 року по 27.09.2017 року (день ухвалення рішення судом першої інстанції) становить 790.

За офіційним курсом НБУ долара США до національної валюти станом на 27.09.2017 року (день ухвалення рішення) становив 2638 грн. за 100 доларів США.

2000 доларів США в еквіваленті до національної валюти (гривні) становить 52760 грн (2000 х 26,38).

Розрахунок 3% річних від простроченої суми (52760 грн) наступний: 52760 х 3% / 100% / 365 днів х 790 діб = 3425,78 грн.

Оскільки у розписці від 11.09.2014 року зазначений строк повернення коштів через один рік, тобто 11 вересня 2015 року, то з наступного дня, а саме з 12 вересня 2015 року слід обчислювати прострочення виконання грошового зобов»язання. Кількість днів прострочення з 12.09.2015 року по 27.09.2017 року (день ухвалення рішення) становить 746.

500 доларів США в еквіваленті до національної валюти (гривні) становить 13190 грн (500х26,38).

Розрахунок 3% річних від простроченої суми (13190 грн) наступний: 13190 х 3% / 100% / 365 днів х 746 діб = 808,74 грн.

Загальна сума боргу становить: 52760 грн + 13190 грн = 65950 грн.

Загальна сума 3% річних становить: 3425,78 грн + 808,74 грн = 4234,52 грн.

Загальна сума грошового зобовязання відповідачки складає: 65950 грн + 4234,52 грн = 70184,52 грн, тобто є більшою від заявлених позовних вимог.

При таких обставинах суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія судів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 27 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: І.О. Максюта

ОСОБА_4

ОСОБА_5