АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 548/244/17 Номер провадження 22-ц/786/2822/17Головуючий у 1-й інстанції Іващенко Ю. А. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2017 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.

судді: Гальонкін С.А., Хіль Л.М.

за участю секретаря Гнатюк О.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 25 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 в особі його матері ОСОБА_4, ОСОБА_6 в особі його матері ОСОБА_7 до Державної Казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області про відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, суд

в с т а н о в и в:

У лютому 2017 року ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 в особі його матері ОСОБА_4, ОСОБА_6 в особі його матері ОСОБА_7 звернулися до суду з вказаним позовом, просили:

стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_2 і ОСОБА_3 по 47 200 грн. кожному; на користь неповнолітнього ОСОБА_5 в особі ОСОБА_4 70 150 грн., на користь неповнолітнього ОСОБА_6 в особі ОСОБА_7 36 200 грн.

Заявлені вимоги мотивували тим, що в звязку з неплатоспроможністю засудженого вважають, що заподіяну їм шкоду має відшкодувати Державна казначейська служба України за рахунок бюджетних коштів.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 25 вересня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 в особі його матері ОСОБА_4, ОСОБА_6 в особі його матері ОСОБА_7 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове про задоволення вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дав неправильну оцінку встановленим фактичним обставинам справи та не звернув увагу на те, що нормами ст.1207 ЦК України на державу покладений обовязок відшкодувати шкоду, завдану внаслідок злочину, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною. Неплатоспроможність ОСОБА_8, особи, яка завдала шкоду злочином, є доведеною, проте суд безпідставно не взяв цю обставину до уваги.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав:

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307, ст.308 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції вправі відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що вироком Хорольського районного суду Полтавської області від 03 квітня 2013 року ОСОБА_8 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та його засуджено до 4 років 10 місяців позбавлення волі з позбавлення права керувати транспортними засобами (а.с.29-34).

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 08 серпня 2013 року вирок Хорольського районного суду від 03 квітня 2013 року скасовано в частині вирішення цивільних позовів, в решті вирок залишено без змін.

Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 29 квітня 2014 року стягнуто з ПАТ «Страхова група «ТАС» на користь ОСОБА_2 у відшкодування матеріальної шкоди 110 грн. та 2 550 грн. у відшкодування моральної шкоди, а всього 2 660грн; на користь ОСОБА_3 у відшкодування моральної шкоди 2 550 грн.; на користь ОСОБА_4 у відшкодування моральної шкоди 2 550 грн.; на користь малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у особі його матері ОСОБА_4 у відшкодування моральної шкоди 2 550 грн.; на користь малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, у особі його матері ОСОБА_7 у відшкодування моральної шкоди 2 550 грн.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_2, у відшкодування матеріальної шкоди 5 844 грн. 37 коп. та 4 7450 грн. у відшкодування моральної шкоди, а всього 53 294 грн. 37 коп.; на користь ОСОБА_3 у відшкодування моральної шкоди 47 450 грн.; на користь ОСОБА_4 у відшкодування моральної шкоди 37 450 грн.; на користь малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у особі його матері ОСОБА_4 у відшкодування моральної шкоди 37 450 грн.; на користь малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, у особі його матері ОСОБА_7 у відшкодування моральної шкоди 37 450 грн. Вирішено питання судових витрат (а.с.8-17)

29 квітня 2014 року Хорольським районним судом Полтавської області видані виконавчі листи про стягнення з ОСОБА_8 на користь позивачів вищевказаних сум у відшкодування шкоди (а.с.65-68).

13 жовтня 2015 року відділом ДВС Хорольського РУЮ відкриті виконавчі провадження, які постановою старшого державного виконавця Сальнік О.В. від 02 липня 2015 року об'єднані у зведене виконавче провадження №47938064 (а.с.57-60, 69).

29 вересня 2016 року відділом ДВС Хорольського РУЮ винесено постанови про повернення виконавчого документа стягувачам в звязку з тим, що ліквідного майна, належного боржнику, на яке можна було звернути стягнення з метою реалізації та погашення боргу, не виявлено. Здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку майна боржника виявились безрезультатними. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно нерухомість на ім'я ОСОБА_8 не зареєстровано. Згідно повідомлення відділу Держгеокадастру у Хорольському районі земельні ділянки на ім'я боржника також не зареєстровано. За повідомленням ТСЦ МВС у Полтавській області та державної інспекції сільського господарства у Полтавській області транспортні засоби та сільськогосподарська техніка за боржником не зареєстровані. Згідно відповідей ДПСУ та ПФУ інформація щодо отримання боржником доходів, пенсії чи наявності відкритих рахунків у податковій службі та пенсійному фонді відсутня, боржник як безробітний в Хорольському центрі зайнятості не зареєстрований, на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Хорольської РДА не перебуває та ніяких видів допомог не отримує (а.с.61-64).

Згідно довідки Хорольського районного ВДВС ГТУЮ у Полтавській області залишок боргу станом на 07.06.2017 року на користь ОСОБА_2 становить 47 200 грн., на користь ОСОБА_3 становить 47 200 грн., на користь ОСОБА_7 становить 35 700 грн. та на користь ОСОБА_4 становить 63 150 грн. Крім того, надано дві квитанції №ТS209985 від 04.05.2017 року на суму 4000 грн. та № ТS205418 від 20.03.2017 року на суму 2000 грн., сплачені на рахунок ОСОБА_4, але які не враховані по виконавчому провадженню у зв'язку з відсутністю на квитанціях відомостей про платника коштів (а.с.140).

25 листопада 2014 року на підставі подання начальника ВДВС Хорольського РУЮ було внесено до ЕДРДР відомості про кримінальне правопорушення, кваліфікованого за ст.382 ч.1 КК України (а.с.1 кримінального провадження № 0000630) .

Постановою слідчого Хорольського РВ від 28.10.2015 року, залишеним без змін ухвалою слідчого судді Хорольського районного суду від 11.11.2015 року та залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 25.11.2015 року, вказане кримінальне провадження № 0000630 закрито у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення в діях ОСОБА_8 (а.с.18-23, 24-28 та а.с.35-37 та а.с.107 кримінального провадження № 0000630).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що стягувачами (позивачами про справі) не втрачена можливість виконання вже виданих виконавчих листів, а боржник ОСОБА_8, який частково виконав судове рішення щодо відшкодування шкоди, не визнаний неплатоспроможним.

Суд першої інстанції також посилався на те, що згідно ч.2 ст.1207 ЦК України умови та порядок відшкодування державою шкоди, завданої каліцтвом, іншими ушкодженнями здоровя або смертю, має бути встановлений окремим законом, який наразі не прийнятий.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції та, перевіряючи доводи апеляційної скарги, виходить з такого.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування шкоди за рахунок держави, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст.1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

Вказана стаття у цій редакції була введена в дію Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо приведення законодавства у відповідність з Кримінальним процесуальним кодексом України» від 16.05.2013 № 245- VІІ.

До внесення змін до ЦК України Законом України від 16.05.2013 № 245-VІІ діяла редакція ст. 1177 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана майну фізичної особи внаслідок злочину, відшкодовується державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною. Умови та порядок відшкодування майнової шкоди, завданої майну фізичної особи, яка потерпіла від злочину, встановлюються законом.

Отже, завдана шкода підлягала відшкодуванню державою за умови, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною.

Та обставина, що станом на 2017 рік державний виконавець не забезпечив виконання судового рішення через відсутність у боржника майна, не може бути підставою для покладення на державу відповідальності за шкоду, завдану конкретною особою за ст. 1177 ЦК України як в редакції, що діяла до 2013 року, так і в редакції, що діяла з 2013 року.

Суд правомірно виходив з того, що винна особа працездатна, позивачі по справі не позбавлені можливості повторно подати виконавчі листи, які були повернуті, та використати передбачені законом засоби для забезпечення виконання рішення суду.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідного закону, який би передбачав відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення не прийнято, як і не визначено законодавцем випадки та порядок компенсації потерпілому шкоди за рахунок Державного бюджету України.

З урахуванням наведеного у суду першої інстанції були відсутні належні правові підстави для задоволення заявлених позивачами вимог.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачем було використано всі можливі та ефективні засоби для виконання судового рішення, однак останні не дали результату, а тому є всі підстави для задоволення даного позову, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки в разі зміни майнового стану боржника, стягувач відповідно до ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», має право повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Інші доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують. Підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.303, ст.307 ч.1 п.1, ст.308, ст.315, ст.319 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 25 вересня 2017 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: С.А. Гальонкін

ОСОБА_9

З оригіналом згідно

Суддя О.А.Лобов