Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження №22ц/778/3574/17 Головуючий у 1 інстанції: Беспалько Т.Д.
Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2017 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:
головуючого: Кочеткової І.В.,
суддів: Гончар М.С.,
Маловічко С.В.
секретар: Остащенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Вільнянський районний сектор Управління державної міграційної служби в Запорізькій області про встановлення факту постійного проживання на території України

з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 26 липня 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаною заявою. Зазначав, що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Максимівка, Вільнянського району, Запорізької області, де отримав паспорт громадянина СРСР. З 1987 році проходив військову службу в збройних силах СРСР, у зв`язку з чим паспорт був зданий у військовий комісаріат, йому було видано посвідчення особи від 10.11.1987 року. Після проходження військової служби паспорт він не отримував. Для отримання паспорта громадянина України йому необхідно документальне підтвердження його перебування на території України станом на 24 серпня 1991 року. Посилаючись на ці обставини, просив встановити факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.
Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 26 липня 2017 року відмовлено у задоволенні заяви.
В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення заяви ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

В засідання апеляційного суду належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи ОСОБА_1 не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Представник заявника адвокат Блажко У.В. направила заяву про відкладення розгляду справи, пославшись на свій виїзд до м.Києва, доказів поважності причин неявки у судове засідання не надала . Колегія суддів визнала причини неявки заявника і його представника у засідання апеляційного суду неповажними і такими, що не перешкоджають розгляду справи по суті.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно п. 1 ч. 1 ст.ст. 307, 308 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що останнім не доведений факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає вимогам закону і ґрунтується на зібраних у справі доказах.

Згідно з пп. 1, 2 ч. 1 ст. «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Таким чином, встановлення факту проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності зазначеним вище Законом України, який дасть право відповідним органам вирішувати питання про надання громадянства України і встановлення такого факту породжує для заявника право на набуття громадянства України (ч. 2 ст. 256 ЦПК України).

Питання встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедури подання цих документів та провадження за ними врегульовано, крім Закону України «Про громадянство України», також Указом Президента України від 27 березня 2001р. № 215/2001 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», яким затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень» (далі Порядок).

Відповідно до п.7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 або 13.11.1991.

У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів; Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.

Згідно п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючого документу та інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Максимівка, Вільнянського району, Запорізької області, де у червні 1982 року отримав середню освіту (а.с.4,5).

Відповідно до довідки від 28 січня 2017 року, виданої Вільнянським РС УДМС України в Запорізькій області, ОСОБА_1 , уродженець с. Максимівка Вільнянського району Запорізької області, дійсно звертався до Вільнянського районного сектора державної міграційної служби України в Запорізькій області із заявою про видачу паспорта. Проведеною перевіркою встановлено особу заявника, але не встановлено належності до громадянства будь-якої держави (а.с.11).

Згідно повідомлення Вільнянського РС УДМС України в Запорізькій області від 28.01.2017 р. №23.26-190, встановити реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 станом на 24 серпня 1991 року або на 13.11.1991 року на території України не виявилось можливим. (а.с.11).

Із копії трудової книжка ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 (а.с.8) вбачається, що з квітні 1983 року до 27.06.1986 р. він проходив військову службу в лавах Радянської Армії, з серпня 1986 року до травня 1987 року працював у радгоспі «Декоративних культур» Севастопольської області, звідки звільнився у травні 1987 року у зв`язку із призивом до Збройних сил СРСР. Наступний запис у трудовій книжці датований 01.06.1995 р., згідно якому ОСОБА_1 прийнято на роботу в ТОВ «БАКС» м. Севастополя.

Відомостей про місце постійного проживання ОСОБА_1 станом на серпень 1991 року матеріали справи не містять.

Довідка Максимівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області № 190 від 23.04.2009 р. про проживання заявника на території с. Максимівка Вільнянського р-ну Запорізької обл. не містить даних про те, з якого часу останній проживає на території зазначеного населеного пункту, правові підстави проживання тощо.

Належних і допустимих доказів на підтвердження факту проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24.08.1991р. або 13.11.1991 р. заявник суду не надавав.

Акт-підтвердження від 26 квітня 2017 року, складений депутатом сільської ради ОСОБА_2 про те, що з липня 1991 р. до 25 грудня 1991 р. ОСОБА_1 доглядав свого хворого батька в с.Максимівка, Вільнянського району, Запорізької області, не є належним доказом факту постійного проживання заявника в зазначений період часу на Україні.

Доводи апеляційної скарги про те, що з грудня 1990 року зареєстрованим місцем проживання заявника було с. Балаклава м. Севастополя не спростовують висновків суду про недоведеність вимог заявника. Належних і допустимих доказів на підтвердження факту реєстрації заявника у вересні 1991 році в с. Балаклава матеріали справи не містять.

Посвідка особи військовослужбовця не містить відмітки про те, що у серпні 1991 року мічман ОСОБА_1 прийняв громадянство України, а не громадянство Російської Федерації. Відмітка у посвідці про те, що з 25 грудня 1990 року зареєстрованим місцем проживання заявника була в/ч НОМЕР_2 також не є належним і допустимим доказом на підтвердження факту постійного проживання заявника на території України у серпні 1991 року, оскільки загально відомим фактом є та обставина, що в зазначений період часу с.Балаклава було місцем дислокації військово-морського флоту СРСР і після проголошення незалежності України не всі військовослужбовці присяглися Україні, хоча і залишалися служити в Балаклаві.

Оскільки судом правильно вирішена справа, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, є правильним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому колегія не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову, як про це вимагає позивач.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону і матеріалам справи, підстав для його скасування судова колегія не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307,308,313,317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 26 липня 2017 року по цій справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: