Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2017 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд міста Дніпропетровськ у складі:

головуючого судді Яковлева Д.О.

при секретарі Лопати Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1, заінтересована особа Шевченківський районний у місті Дніпрі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про встановлення факту народження дитини,

В С Т А Н О В И В:

До Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровськ з вищезазначеною заявою звернулась ОСОБА_1 в якій зазначила, що вона проживає у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 28 липня 2017 року в м. Єнакієво Донецької області, тобто на тимчасово окупованій території України, ОСОБА_1 народила сина ОСОБА_3 та з метою проведення державної реєстрації його народження звернулась до Шевченківського районного у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану. 12 жовтня 2017 року вона отримала відмову у реєстрації, з тих підстав, що медичний документ наданий на підтвердження факту народження не відповідає формі визначеній наказом Міністерства охорони здоровя від 08.08.2006 № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті» зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 та виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження.

У звязку з чим просила суд встановити факт народження ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце народження м. Єнакієве, Донецька область, мати ОСОБА_1, дата народження 22 грудня 1988 року, громадянка України, місце реєстрації: АДРЕСА_1, батько ОСОБА_2, дата народження 15 вересня 1985 року, громадянин України, місце реєстрації: Донецька область, м. Єнакієве, вул. Гагаріна, 2/4.

Заявник та заінтересована особа в судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, у наданих через канцелярію суду письмових клопотаннях просили розглянути заяву за їх відсутності та задовольнити (а.с. 22, 24).

За таких обставин, згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи суд встановив наступне.

24 грудня 2010 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Єнакіївського міського управління юстиції Донецької області зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (після реєстрації шлюбу ОСОБА_2), про що видано свідоцтво про шлюб серії 1-НО №232074 (а.с. 17).

Згідно наданого позивачем дубліката медичного свідоцтва про народження, форми № 103/у, виданого КУ «ГБ № 1» м. Єнакієве 01 серпня 2017 року за № 156, у ОСОБА_1 яка мешкає по вул. Могілєвській, 9/5 в м. Єнакієве, 28 липня 2017 року народився хлопчик (а.с. 6).

12 жовтня 2017 року за вих. № 2699/14.2-40 Шевченківським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Міністерства юстиції України, за результатами розгляду документів наданих заявником, була надана письмова відмова у проведенні державної реєстрації народження, оскільки заявником для підтвердження факту народження дитини предявлено медичний документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоровя від 08.08.2006 № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024, а також медичний документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження (а.с. 7).

Вирішуючи справу по суті суд виходить з того, що відповідно до ч. ч. 12 ст. 234 ЦПК України, окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження, у тому числі, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно п. 7 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження.

Частиною 3 статті 49 ЦК України визначено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть.

Відповідно до Конвенції про права дитини прийнятої резолюцією 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на імя і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобовязань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства.

Порядок державної реєстрації актів цивільного стану, в тому числі державна реєстрація народження особи, встановлений Правилами державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженими Наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року за № 52/5.

Пунктом 2 зазначених Правил, встановлено, що підставами для проведення державної реєстрації народження дитини є: медичне свідоцтво про народження (форма №103/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі медичне свідоцтво про народження), що видається закладами охорони здоровя незалежно від підпорядкування та форми власності, де приймаються пологи. У разі народження дитини поза закладом охорони здоровя, державна реєстрація народження проводиться на підставі медичного свідоцтва про народження або медичної довідки про перебування дитини під наглядом лікувального закладу.

Якщо реєстрація народження дитини, народженої в іншій державі, не була проведена компетентним органом такої держави або дипломатичним представництвом чи консульською установою України, підставою для проведення державної реєстрації в Україні є медичний документ іншої держави, що підтверджує факт народження дитини, належним чином легалізований, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Ці документи подаються до органу державної реєстрації актів цивільного стану, де реєструється народження.

При відсутності підстав для державної реєстрації народження, визначених у цьому пункті, державна реєстрація народження проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту народження даною жінкою.

Відповідно до пункту 3 вказаних Правил, відділи державної реєстрації актів цивільного стану районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних, міжрайонних управлінь юстиції проводять державну реєстрацію народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті, вносять зміни до актових записів цивільного стану, поновлюють та анулюють їх; формують Державний реєстр актів цивільного стану громадян, ведуть його, зберігають архівний фонд; здійснюють відповідно до законодавства інші повноваження.

За заявами громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території України або переселилися з неї, державну реєстрацію актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання здійснюють відділи державної реєстрації актів цивільного стану за місцем звернення заявника.

Згідно Розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення», м. Єнакієве Донецької області віднесено до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі Закон) тимчасово окупована територія України є невідємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Стаття 4 цього Закону передбачає, що на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим реалізації прав і свобод людини і громадянина.

Частинами 2, 3, 4 ст. 9 зазначеного Закону передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законодавством України.

Будь-який акт (рішення, документ), виданий такими органами та/або особами, є недійсним і не створює правових наслідків. Встановлення звязків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону громадяни України мають право на вільний та безперешкодний вїзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону, у разі порушення його положень державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та керуються нормами міжнародного права з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна.

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Наведені норми законодавства, дають підстави для висновку, що рішення Шевченківського районного у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Міністерства юстиції України про відмову у проведенні державної реєстрації народження 28 липня 2017 року у м. Єнакієве, Донецької області, ОСОБА_4, на підставі медичного свідоцтва про народження, форми № 103/у, виданого КУ «ГБ № 1» м. Єнакієве 01 серпня 2017 року за № 156 було прийнято відповідно до закону та в межах наданих заінтересованій особі повноважень.

В той же час, можливо констатувати, що у даному випадку законна відмова у проведенні державної реєстрації народження дитини зачіпає не тільки права подружжя ОСОБА_4 гарантовані Державою, а фактично робить неможливим виконання батьками дитини народженої у населених пунктах, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, закріпленого ст. 144 СК України обовязку.

За таких обставин, з метою забезпечення захисту прав та виконання обовязків покладених на батьків народженої дитини, суд при вирішенні вимог заяви виходить з загальних принципів («Намібійскі виняткі»), сформульованих Міжнародним судом ООН 21 червня 1971 року у Консультативному висновку «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії», а саме: Держави члени ООН зобовязані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, § 45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобовязання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, § 96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, § 92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, § 142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження дитини, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів народження дитини на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація народження дитини проводиться за письмовою або усною заявою батьків чи одного з них за місцем її народження або за місцем проживання батьків.

Якщо державна реєстрація народження дитини проводиться за місцем проживання батьків чи одного з них, то за їх бажанням місцем народження дитини в актовому записі про народження може бути визначене фактичне місце її народження або місце проживання батьків чи одного з них.

Статтею 7 Закону України «Про громадянство України» чітко визначено, що особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження.

Згідно ч. 1 ст. 122 СК України, дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить відподружжя.

Крім того, суд бере до уваги,що відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

На підставі викладеного, з метою забезпечення захисту прав народженої дитини та виконання обовязків покладених на її батьків та враховуючи, що обставини зазначені заявником в обґрунтування вимог заяви, з урахуванням практики ЄСПЛ, підтверджені наявними в матеріалах справи доказами, вважаю доведеним факт народження ОСОБА_1 в шлюбі з ОСОБА_2, який не заперечує своє батьківство (а.с. 18) 28 липня 2017 року у місті Єнакієве Донецької області сина ОСОБА_3.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження або смерті на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 234, 256, 367 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1, заінтересована особа Шевченківський районний у місті Дніпрі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Міністерства юстиції України про встановлення факту народження дитини задовольнити.

Встановити факт народження 28 липня 2017 року в м. Єнакієве Донецької області громадянина України, дитини чоловічої статті ОСОБА_4, матірю якого є ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженка міста Горлівка Донецької області, громадянка України, а батьком ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянин України, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_4.

Дане рішення є підставою для видачі свідоцтва про народження ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, встановленого законодавством України зразка.

Рішення суду підлягає негайному виконанню.

Копію судового рішення невідкладно надіслати до Шевченківського районного у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Міністерства юстиції України для державної реєстрації народження дитини.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання через Бабушкінський районний суд міста Дніпропетровськ апеляційної скарги протягом десяти днів, починаючи з наступного за днем його проголошення.

Суддя Д. О. Яковлев