Справа №461/925/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2017 року м. Львів

Галицький районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Зубачик Н.Б.,

секретаря судових засідань Пелех О.А.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 в інтересах громадянина Республіки Польщі ОСОБА_7 до ОСОБА_3, ОСОБА_6 про визнання правочину недійсним -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду в інтересах ОСОБА_7 з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_6, в якому, згідно уточнень, просить визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 08 грудня 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Хомяком А.П., зареєстрований за № 3018 та застосувати наслідки недійсності вказаного правочину.

В обґрунтування позову позивач покликається на те, що 30 грудня 2000 року уклав шлюб із ОСОБА_3 11.10.2002 року за спільні кошти подружжя вони придбали квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 80,9 кв.м. та квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 69,7 кв.м. Згодом, була проведена реконструкція даних житлових приміщень, внаслідок якої квартири були об'єднані та розширені за рахунок горища. На підставі розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради № 1264 від 22.10.2004 року, ОСОБА_3, отримала свідоцтво про право власності НОМЕР_1 на об'єднану квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 270,6 кв.м. та комору в підвалі 3,7 кв.м. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, позивачу стало відомо, що станом на 22.12.2016 року у ОСОБА_3 відсутнє будь-яке нерухоме майно в Україні. В свою чергу виявилося, що відповідачка відчужила належну на праві спільної сумісної власності квартиру на користь ОСОБА_6 Позивач зазначає, що жодної згоди на відчуження вищезгаданої квартири, належної йому на праві спільної сумісної власності з ОСОБА_3, на користь ОСОБА_6 чи будь-якої іншої особи не давав та не наділяв ОСОБА_3 будь-якими правами, в тому числі щодо розпорядження належним йому на праві спільної сумісної власності майном, шляхом оформлення довіреності чи будь-яким іншим способом. Вважає, що договір дарування квартири укладений з порушенням вимог ст. 65 СК України. Просить позов задоволити.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, надала пояснення, аналогічні до викладених у такому, просила позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов визнала, надала письмові пояснення, в яких зазначила, що в період укладення договору дарування позивача в Україні не було, тому вона не повідомляла його про свої наміри подарувати квартиру АДРЕСА_1 зятеві ОСОБА_6, бо боялася, що позивач буде заперечувати та не надасть згоди. Зазначила, що ОСОБА_7 не знав про укладення договору дарування, оскільки під час укладення такого в нотаріуса, вона підписалася на заяві від його імені. /а.с.99/.

Відповідач ОСОБА_6 у судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи. Зокрема, виклик відповідача у судове засідання здійснювався через оголошення у газеті «Львівська пошта». Суд ухвалив проводити розгляд справи без його участі.

Заслухавши думку учасників процесу, вивчивши матеріали справи, дослідивши зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що позов необхідно задоволити частково з наступних підстав.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно із частиною 1 статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Судом встановлено, що 30 грудня 2000 року відділом реєстрації актів цивільного стану у м. Ломжі Республіки Польща між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження № 428) 2000 від 30.12.2000 р. /а.с.14/

Під час шлюбу, а саме 11.10.2002 р. подружжям придбано квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 80,9 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу від 11.10.2002 р., посвідченим приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Хомяком А.П., зареєстрованим за № 3100 /а.с. 5/ та квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 69,7 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу від 11.10.2002 р., посвідченим приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Хомяком А.П., зареєстрованим за № 3106 /а.с.6/, які зареєстровано за ОСОБА_3

Судом встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_3 була проведена реконструкція даних житлових приміщень, внаслідок якої квартири були об'єднані.

Згідно розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради № 1264 від 22.10.2004 року /а.с. 4/ на ОСОБА_3 оформлено право власності на семикімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 270,6 кв.м. та коморою в підвалі 3,7 кв.м.

На підставі вказаного розпорядження, 26.10.2004 року Галицька районна адміністрація Львівської міської ради видала ОСОБА_3 свідоцтво НОМЕР_1 про право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 /а.с.3/.

Згідно ч.3 ст. 368 ЦУ України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, 08 грудня 2004 року ОСОБА_3 укладено договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_6, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Хомяком А.П., зареєстрований за №3018 /а.с. 38/.

З підстав, передбачених ч. 3 ст. 368 ЦК України - квартира за адресою: АДРЕСА_1 на час укладення оспорюваного правочину являлась спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_7

Відповідно до статті 65 СК України та частини 2 статті 369 ЦК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Розпорядження майном, зокрема договір дарування майна, що являється спільною сумісною власністю подружжя укладаються з дотриманням вимог вищевказаних норм - ст. 65 СК України та ст. 369 ЦК України.

Згідно із пунктом 4.1., 4.2. глави 1 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5, правочини щодо розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю, підписуються всіма співвласниками цього майна або уповноваженими ними особами.

При посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо документ, що посвідчує право власності, оформлений на ім'я одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчена.

Згідно із п.4.4., 4.5. глави 1 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5, правочин щодо розпорядження майном може бути посвідчений нотаріусом без згоди другого з подружжя у разі, якщо з документа, що посвідчує право власності, договору, укладеного між подружжям, акта цивільного стану про укладення шлюбу та інших документів випливає, що зазначене майно є особистою приватною власністю одного з подружжя, тобто набуте до реєстрації шлюбу, за час шлюбу, але на умовах, передбачених шлюбним або іншим договором, укладеним між подружжям, за договором дарування, або в порядку спадкування, або за кошти, які належали їй (йому) особисто, тощо.

Про перевірку цих обставин нотаріус робить відмітку на примірнику правочину, що залишається в матеріалах нотаріальної справи, з посиланням на реквізити відповідних документів, якщо ці документи не приєднуються до примірника такого правочину.

В матеріалах справи міститься заява приватному нотаріусу Львівського міського нотаріального округу Хом'яку Антону Петровичу від імені ОСОБА_7, в якій останній зазначає, що квартина АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 на праві особистої власності та він надає згоду на дарування вказаної квартири Вербецькому І.Є. /а.с.87/

Згідно висновку Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз № 3259 від 08 листопада 2017 року, встановлено, що підпис від імені ОСОБА_7 вигляді запису прізвища «ОСОБА_7», заяви приватному нотаріусові Львівського міського нотаріального округу Хом'яку Антону Петровичу від імені ОСОБА_7, громадянина Республіки Польща, про згоду на дарування квартири АДРЕСА_1 - ОСОБА_6, складеної 08 грудня 2004 року, та в лінійці на зворотній частині 1-го аркуша довіреності про представництво інтересів ОСОБА_7 ОСОБА_2, посвідченій 12 грудня 2016 року нотаріусом м. Ломжа Емілією Валевською, виконані різними особами /а.с.131,132/.

Таким чином, при укладенні оспорюваного правочину, ОСОБА_7 своєї нотаріально посвідченої згоди на відчуження такої квартири не надавав, що також підтвердила в судовому засіданні відповідач, яка зазначила, що на заяві-згоді на дарування квартири АДРЕСА_1 виконала підпис самостійно, замість свого чоловіка ОСОБА_7.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною /сторонами/ вимог, які встановлені частинами 1, 2, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Наведене свідчить, що оспорюваний договір дарування є таким, що вчинений без згоди позивача, з порушенням вищевказаного порядку вчинення нотаріальних дій, всупереч ст. 12 ЦК України, а також укладення даного правочину завдало майнової шкоди інтересам позивача, тому суд дійшов висновку, що договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 08 грудня 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Хомяком А.П., зареєстрований за №3018 необхідно визнати недійсним.

Щодо позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Позивач в позові просить застосувати наслідки недійсності договору дарування, однак вказані обставини не обґрунтовує, не зазначає, які саме наслідки недійсності просить застосувати, тобто підстав для застосування наслідків недійсності договору, передбачених ч.ч.1, 2 ст. 216 ЦК України, суд не вбачає, а тому в задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити.

Згідно ч.2 ст.10 та ч.ч.1, 2 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи наведене, суд вважає, що позов необхідно задоволити частково, визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 08 грудня 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Хомяком А.П., зареєстрований за №3018.

Відповідно до ст.ст. 81, 88 ЦПК України судові витрати належить віднести на рахунок відповідачів пропорційно задоволеним вимогам порівну. З врахуванням часткового задоволення позову витрати позивача по сплаті судового збору за подання позову складають 1 049,75 грн. та підлягають стягненню з відповідачів в рівних частинах по 524 грн. 87 коп. з кожного.

Керуючись, ст.ст. 16, 203, 215, 216, 236, 241, 368, 369 ЦК України, ст. 55 Конституції України, ст. 65 Сімейного кодексу України, ст.ст.3, 4, 15, 27, 31, 44, 80, 88, 118-120, 208, 209 ЦПК України -

В И Р І Ш И В :

Позов задоволити частково.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 08 грудня 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Хомяком А.П., зареєстрований за №3018.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 524 грн. 87 коп. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 524 грн. 87 коп. судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Львівської області через Галицький районний суд м. Львова протягом 10 днів з моменту його проголошення. У разі, якщо судове рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Зубачик Н.Б.