АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2128/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19,27 Токова С. Є.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоКарпенко О. В.
суддівБабенка В. М., Фетісової Т. Л.
при секретаріОвчаренко І. С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси апеляційну скаргу, подану представником ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 липня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа: ОСОБА_8 про захист прав споживачів шляхом визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним,

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів,-

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2016 року ОСОБА_7 в інтересах позивача ОСОБА_6 звернулася до Соснівського районного суду м. Черкаси із позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживачів шляхом визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним, посилаючись в обгрунтування заявленого позову на те, що 13 червня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_6 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0.

Зобов'язання банком в тексті кредитного договору було встановлено у іноземній валюті - доларах США. Кошти позивач сплачував в доларах, оскільки так вимагав банк, посилаючись на умови договору.

Станом на квітень 2014 року позивач в рахунок погашення заборгованості сплатив банку 46 084, 54 доларів США, однак жодного долара банком зараховано на валютний рахунок не було за відсутністю такого, оскільки валютного рахунку на ім'я позичальника банком не відкривалось, кредитні кошти в сумі 233 006,40 грн. було зараховано на гривневий рахунок.

Позивач зазначає, що не дивлячись на погашення ним кредитної заборгованості, банк безпідставно і неправомірно вимагає сплатити на його користь в рахунок погашення існуючої заборгованості за кредитом ще 39 044,80 доларів США, що є незаконним, оскільки банк позичальнику доларів США не видавав, а сам позичальник доларів США не отримував.

Крім того, вказує ОСОБА_6, йому, як позивальнику, банком був відкритий транзитний рахунок, а не позичковий і в гривнях, а не в доларах, будь-яких додаткових угод до договору кредиту між сторонами не укладалось, тому, на думку позивача, дії банку є незаконними і такими, що суттєво порушують його права та інтереси, як споживача банківських послуг.

Посилаючись на те, що укладений між сторонами договір про надання споживчого кредиту від 13 червня 2008 року за № 0 є недійсним, оскільки станом на момент укладання спірного кредитного договору у 2008 році у ПАТ «УкрСиббанк» був відсутній дозвіл на здійснення валютних операцій, які належать до фінансових послуг і не надано підтверджень на право здійснення банком окремих валютних операцій, ОСОБА_6 звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси із відповідним позовом та просив суд постановити судове рішення, яким визнати договір про надання споживчого кредиту № 0 від 13 червня 2008 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк»/в подальшому, ПАТ «УкрСиббанк»/ в особі Черкаського відділення № 466 та ОСОБА_6 - недійсним.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 липня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 - відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7, вважаючи рішення суду першої інстанції необґрунтованим, прийнятим при неповному з'ясуванні обставин, що мають істотне значення для вирішення справи по суті, при невідповідності висновків суду фактичним обставинам даної справи, із порушенням вимог матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 липня 2017 року та ухвалити нове рішення про повне задоволення заявлених ОСОБА_6 позовних вимог.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів поданої апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга, подана представником ОСОБА_6 - ОСОБА_7 підлягає відхиленню, виходячи із наступного.

Згідно вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

При розгляді даної справи суд правильно встановив факти, відповідні їм правовідносини, постановив рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права, ґрунтується на зібраних по справі доказах, оцінивши які в сукупності, суд першої інстанції прийшов до аргументованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_6

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції послався на те, що підстав, передбачених ч. 1-3,5,6 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України, ст.ст. 18, 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» для визнання кредитного договору недійсним немає, оскільки позивачем не доведено наявність підстав для визнання договору споживчого кредиту недійсним, а зазначені ним в обгрунтування заявлених позовних вимог докази в контексті вимог закону не дають підстав для визнання оскаржуваного кредитного договору недійсним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

За положеннями ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчиняться у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як зазначено в ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно п. 16 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 ЗУ «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач.

Пунктом 14 вищевказаної постанови визначено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048- 1052,1054- 1055), статті 18- 19 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Згідно Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, змістом кредитного договору визначено повну, необхідну, доступну, достовірну інформація про сукупну вартість споживчого кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України та кредитного договору про надання споживчого кредиту.

Відповідно до ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Статтею 60 ЦПК України встановлено обов'язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на викладене, саме позивач має довести належними та допустимими доказами ті обставини, за якими законодавець передбачає можливість визнання кредитного договору недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи, 13.06.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк»/правонаступником прав та обов»язків якого є ПАТ«УкрСиббанк»/ та ОСОБА_6 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті в сумі 48 000 доларів США, що дорівнює еквіваленту 233 006,40 грн., а позичальник отримав кредит та зобов»язувався повернути обумовлені договором кошти в повному обсязі в терміни та розмірах, передбачених умовами договору.

Як вбачається із наявних матеріалів справи, позичальник ОСОБА_6 погодився із умовами надання йому споживчого кредиту, що засвідчив своїм власноручним підписом під ним, будь-яких непогоджень або заперечень з цього приводу не висловлював і приймав міри в рамках виконання умов договору щодо часткового повернення коштів.

Відповідно до ст.ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Укладаючи такий договір, сторона з'ясовує, на яких умовах він укладається, а відтак з власної ініціативи на момент отримання коштів визначає для себе правила подальшої поведінки.

Звертаючись, до суду із даним позовом, позивач зазначив, що однією із підстав для визнання недійсним укладеного у червні 2008 року кредитного договору є технічна невідповідність проведення бухгалтерських проводок за відсутності валютного рахунку, відкритого банком на ім'я позичальника ОСОБА_6

Як вбачається із наявних матеріалів справи, між банком та клієнтом ОСОБА_6 був укладений договір банківського рахунку № 0/п від 13.06.2008 року, відповідно до додатку № 1 ОСОБА_6 було відкрито поточні рахунки № НОМЕР_1 у гривнях та доларах США, що підтверджується договором банківського рахунку від 13.06.2008 року з додатком № 1 до нього, додатковою угодою до вказаного договору від 13.06.2008 року, заявою про відкриття поточного рахунку від 13.06.2008 року, карткою із зразками підписів та анкетою клієнта (а.с. 129-135,136-138,144-145, 146-151,152,153-154, 155).

При цьому, умовами кредитного договору сторони визначили порядок надання кредиту (п. 1.5.) відповідно до якого банк надає позичальнику кредит шляхом видачі коштів через касу банку.

Отже, посилання позивача як на підставу недійсності договору кредиту на відсутність у позичальника валютного банківського рахунку є безпідставними.

Крім того, у заяві на видачу готівки № 173 від 13.06.2008 року (а.с. 144) ОСОБА_6 підтвердив власним підписом надання йому, як позичальнику, кредит у валюті договору, а саме 48000 доларів США.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необгрунтованість тверджень позивача про те, що відділення № 466 АТ «УкрСиббанк» не мало дозвільних документів на здійснення валютних операцій, оскільки вказані посилання ОСОБА_6 спростовується зібраними по справі доказами.

Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій установлюється, зокрема, Положенням про порядок видачі банкам банківської ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, у п. 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями згідно з п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Аналізуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог підп. «в» п. 4 ст. 5 Декрету КМУ , який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Ця обставина не дозволяє стверджувати, що режим індивідуального ліцензування поширюється на валютні операції, пов'язані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам.

Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою правління НБУ від 14 жовтня 2004 року № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов'язані з іноземною валютою.

Судом першої інстанції об»єктивно встановлено, що спірний договір укладено у письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Позичальник ОСОБА_6 на момент укладення кредитного договору, а саме на 13 червня 2008 року не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору, не висловлював будь-яких претензій або непогоджень із його умовами та, в подальшому, до квітня 2014 року (тобто фактично на протязі шести років) виконував його умови.

При цьому, банком було надано позичальнику документи, які передували укладенню договору, зокрема інформаційний лист, крім того, ОСОБА_6 погодив та підписав додаток № 2 до договору від 13.06.2008 року «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту», що робить неспроможними твердження позичальника ОСОБА_6 про суттєве порушення його прав, як споживача банківських послуг, щодо ненадання йому банком інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

Передбаченим п. 6 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" правом протягом 14 календарних днів відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причини позивач не скористався, не відмовився від його виконання, а тривалий час користувався кредитними коштами, виконував покладені на нього договором обов»язки щодо повернення коштів, що також свідчить про наявність згоди ОСОБА_6 з умовами договору.

В укладеному сторонами договорі кредиту доступно та зрозуміло передбачено: розмір кредиту та його термін; визначено величину відсотків на місяць за користування кредитом на залишок заборгованості, комісійних платежів (Розділ 1 договору), відповідальність сторін за порушення умов кредитного договору.

Таким чином, на момент укладення договору у відповідності до ст. 626 ЦК України він був обумовлений домовленістю між позивачем та відповідачем, спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, тобто банком позичальнику була надана повна інформація про умови надання кредиту, його вартості та інших супутніх послугах і тарифах до них, а позичальник, у свою чергу, з такими умовами був ознайомлений, засвідчив, що надана йому банком інформація є повною, доступною і достовірною, що підтвердив своїм власноручним підписом на кожній сторінці оспорюваного договору, погодився на всі його умови, які були ОСОБА_6 зрозумілими і які на момент укладення договору він вважав справедливими, про що обґрунтовано зазначив суд першої інстанції у своєму рішенні.

Підстави, визначені законом для визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту № 0 від 13.06.2008 року, укладеному між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_6 - відсутні, у зв»язку із чим суд першої інстанції аргументовано відмовив в задоволенні позову за його безпідставністю.

Інші доводи апеляційної скарги, наведені представником ОСОБА_6 - ОСОБА_7, суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Підстав для скасування або зміни постановленого судом першої інстанції рішення колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу, подану представником ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 липня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа: ОСОБА_8 про захист прав споживачів шляхом визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним - відхилити, зазначене рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :