Справа № 465/4679/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Гулієва М.І.
Провадження № 22-ц/783/3900/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Л. Б.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Струс Л.Б.

суддів: Левика Я.А., Шандри М.М.

секретаря: Симець В.І.

за участю: представника апелянта ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Укртансгаз" в особі філії Управління магістральних газопроводів «Львівтрансгаз» на рішення Франківського районного суду м. Львова від 25 квітня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ПАТ "Укртрансгаз" в особі філії УМГ "Львівтрансгаз",3 особи директора філії УМГ "Львівтрансгаз" ОСОБА_4 про визнання незаконним наказу,поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним судовим рішенням позовні вимоги ОСОБА_3 до ПАТ "Укртрансгаз" в особі філії УМГ "Львівтрансгаз",3 особи директора філії УМГ "Львівтрансгаз" ОСОБА_4 про визнання незаконним наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулузадоволено.

Визнано незаконним наказ №68ос від 07.07.16р. філії Управління магістральних газопроводів «Львівтрансгаз» ПАТ "Укртрансгаз" про звільнення з роботи ОСОБА_3 .

Поновлено ОСОБА_3 на посаді начальника сектору з контрольно-ревізійної роботи філії Управління магістральних газопроводів "Львівтрансгаз" ПАТ "Укртрансгаз".

Стягнуто з ПАТ "Укртрансгаз" в користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 114 019,5 (сто чотирнадцять тисяч дев»ятнадцять)грн.50коп.

Відповідно до ст.235 КЗпП України допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітку в межах місячного платежу в розмірі 11402грн.

Стягнуто з ПАТ "Укртрансгаз" судовий збір в дохід держави в сумі 1450грн.

Судове рішення оскаржило ПАТ "Укртансгаз" в особі філії УМГ "Львівтрансгаз".

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи. Вважає, що судом першої інстанції не було враховано відсутність поважної причини щодо невиходу на роботу ОСОБА_3 в період 23.06.2016 по 06.07.2016. Зазначає, що в оскаржуваному рішенні вказано : «виконання рішення вважається завершеним з моменту фактичного допущення зазначеного працівника до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного наказу органу, що прийняв незаконне рішення про звільнення працівника»а судом першої інстанції не взято до уваги те, що роботодавець 23.06.2016 року в день видачі наказу про поновлення на роботі, був готовий фактично допустити позивача до виконання попередніх обов`язків, проте, не зміг це зробити через відсутність працівника на роботі. Вказує, що незнання працівника про наказ щодо його поновлення на роботі лише підтверджує відсутність його бажання пересвідчитись про існування такого наказу.

Просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 25 квітня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, стягнути з ОСОБА_3 понесені судові витрати/

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що позивач працював в УМГ»Львівтрансгаз»з 05.04.2007р.та з 15.05.2013р. переведений на посаду начальника сектору з контрольно-ревізійної роботи апарату УМГ»Львівтрансгаз».

Згідно наказу №95-ос від 18.11.2015р. позивача звільнено з роботи відповідно до п.6 ст.36 КЗпП України, у зв»язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці.

Відповідно до рішенням Франківського районного суду м. Львова від 22.06.16р. позов ОСОБА_3 задоволено частково, визнано незаконним наказ №95ос від 18.11.15р. про звільнення з роботи, поновлено його на посаді начальника сектору з контрольно-ревізійної роботи філії Управління магістральних газопроводів «Львівтрансгаз» ПАТ»Укртрансгаз» та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу,допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітку в межах місячного платежу.

На виконання рішення суду, відповідачем 23.06.16р. видано наказ №63ос,яким скасовано наказ №95ос від 18.11.2015р. та поновлено ОСОБА_3 на посаді начальника сектору з контрольно-ревізійної роботи філії Управління магістральних газопроводів «Львівтрансгаз»з 19.11.2015р.та головному бухгалтеру вказано здійснити виконання рішення суду в частині виплати заробітку в межах місячного платежу.

Як встановлено судом, позивач ознайомлений з даним наказом лише 07.07.16р. о 13.47год,про що свідчить його підпис, про його надіслання поштою дізнався 07.07.16р. від начальника відділу кадрів,що вбачається із заяви ОСОБА_3від 07.07.16р.та стверджено підписом ОСОБА_3про отримання ним поштового відправлення 07.07.16р.о 17.50год.

Пункт 34 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду трудових спорів» зазначає «Роз'яснити судам, що стосовно до правил ст.24 КЗпП рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.»

За статтею 1 КЗпП України Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників. Вказана норма визначає наявність двосторонніх відносин між працівником та роботодавцем.

Відповідно до частини 2 статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Оскільки, Пленум ВСУ у Постанові №9 наводить аналогію поновлення на роботі з укладенням трудового договору, то сторона позивача вважає, що нормою, яка регулює процедуру виконання рішення суду про поновлення та саму процедуру поновлення у цій справі є стаття 24 КЗпП. За статтею 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Вказана стаття регламентує за аналогією процедуру виконання рішення суду про поновлення та поновлення трудових відносин, які як зазначалося вище, є двосторонніми.

Відповідно до пункту 89 Постанови Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2011 року №1242 «Про затвердження Типової інструкції з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органах виконавчої влади» Після підписання наказу (розпорядження) зміни до нього вносяться лише шляхом видання нового наказу (розпорядження) про внесення змін. За пунктом 92 вказаної інструкції. Якщо наказом (розпорядженням) відміняється попередній розпорядчий документ, у розпорядчій частині зазначається пункт, який повинен починатися із слів: "Визнати таким, що втратив чинність,...". Наказ про поновлення, обовязково має містити вказівку на втрату чинності наказом про звільнення у звязку з набранням чинності рішенням суду про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення. У відповідності до пункту 102 інструкції «Під час ознайомлення з наказом (розпорядженням) згаданими у ньому особами на першому примірнику наказу чи на спеціальному бланку проставляються їх підписи із зазначенням дати ознайомлення». Відповідно до п. 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженими ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Слід розрізняти виконання рішення суду про поновлення на роботі і фактичне поновлення трудових відносин у сторін, яке, зокрема, визначає момент поновлення.Таким чином, обовязок Роботодавця по виконанню рішення суду вважається виконаним з моменту видачі правильно оформленого Наказу про поновлення на роботі. Процедура поновлення не є завершеною з моменту видачі Наказу про поновлення, оскільки остання потребує участі не тільки Роботодавця, а й працівника. Відтак, працівник не може вважатися таким, що перебуває у трудових відносинах з роботодавцем без особистої своєї участі.

Як вбачається з роз'яснень, викладених у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 1-47(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк,чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня,

так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Задовольняючи позовні вимоги про визнання наказу незаконним та поновлення на роботі, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача з підстав, передбачених п. 4 ст. 40 КЗпП України, було проведено всупереч вимогам чинного трудового законодавства.

Виходячи з комплексного трактування та застосування положень чинного Кодексу Законів про Працю України (КЗпП України), Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» з наступними змінами і доповненнями» та з урахованням обставини справи колегія суддів вважає, що районний прийшов до правильного висновку про задоволення позову в частині визнання незаконним наказу №68ос від 07.07.16р. філії Управління магістральних газопроводів «Львівтрансгаз» ПАТ "Укртрансгаз" про звільнення з роботи ОСОБА_3 та поновлення ОСОБА_3 на посаді начальника сектору з контрольно-ревізійної роботи філії Управління магістральних газопроводів "Львівтрансгаз" ПАТ "Укртрансгаз тому зазначені доводи апеляційної скарги з тих підстав задоволенню не підлягають.

За наведених обставин, районний суд прийшов до вірного висновку, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог трудового законодавства.

Відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вказана дата береться до уваги стороною позивача, оскільки фактичного поновлення трудових відносин не відбулося, останні місяці роботи перед попереднім незаконним звільненням .

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (надалі по тексту «Постанова»).. Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку).

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не

працював, згідно п.2 Положення, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку,яким передбачено,що в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Задовольняючи позовні вимоги в частині середнього заробітку за час вимушеного прогулу районний суд виходив з встановленого посадового окладу в розмірі 11 402грн. та середньоденного заробітку 542,95грн. порахувавши 210 робочих дні вимушеного прогулу (210х542,95) та стягнув 114 019,5грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу , однак колегія суддів не погоджується із таким висновком ввиходячи з наступного.

Період вимушеного прогулу- це період робочого дня після звільнення працівника до його поновлення на роботі. Враховуючи те, що наказ про звільнення видано роботодавцем 07.07.2016 року, період вимушеного прогулу повинен розраховуватись з 08.07.2016 року до дати прийняття рішення суду про поновлення працівника на роботі.

Оскільки оскаржуване рішення винесено 25.04.201року, роботодавцем винесено цього ж дня наказ про поновлення позивача на роботі. Тому період вимушеного прогулу слід рахувати з 08.07.2016 по 24.04.2017, що становить 201 робочий день. Виходячи з цього, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 201х542,95 =109 132грн 95 коп.

Тому колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково та рішення Франківського районного суду м. Львова від 25 квітня 2017 року в частині стягнення з ПАТ "Укртрансгаз" на користь ОСОБА_3 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 114 019 грн 50 коп скасувати та ухвалити нове рішення,яким стягнути з ПАТ "Укртрансгаз" на користь ОСОБА_3 109 132 грн 95 коп середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, ст..ст.309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" в особі філії Управління магістральних газопроводів «Львівтрансгаз» - задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 25 квітня 2017 року в частині стягнення з ПАТ "Укртрансгаз" на користь ОСОБА_3 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 114 019 грн 50 коп скасувати та ухвалити нове рішення,яким стягнути з ПАТ "Укртрансгаз" на користь ОСОБА_3 109 132 грн 95 коп середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий

Судді