Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 553/853/17
Провадження № 2/553/621/2017
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

08.12.2017 рокум. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави:

головуючого судді - Парахіної Є.В.,

при секретарі - Остапченко Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Управління державної реєстрації речових прав на нерухоме майно виконавчого комітету Полтавської міської ради, про визнання недійсним договору міни квартири та скасування державної реєстрації права власності частки нерухомого майна, -

В С Т А Н О В И В :

У березні 2017 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання недійсним договору міни квартири та скасування державної реєстрації права власності частки нерухомого майна, в якому вказують, що договір міни житла від 25.09.1998 року, на підставі якого квартира АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_3, перейшла у власність ОСОБА_4, а 1/4 частина квартири № 48 по пр-кту Вавілова, 3, в м. Полтаві, яка належить ОСОБА_4, перейшла у власність ОСОБА_3, підлягає визнанню недійсним, оскільки безпідставно без будь-яких правових підстав при його укладенні було визначено, що ОСОБА_4 являється власником 1/4 частини квартири № 48 по пр-кту Вавілова, 3, в м. Полтаві, тоді як відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 18.11.1993 року, вона належить сторонам по справі на праві спільної (сумісної) власності, при цьому, ані рішення суду, ані в інший процесуальний порядок частки співвласників у праві спільної власності не визначались.

Просять визнати недійсним договір міни квартири АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3, на 1/4 частину квартири № 48 по пр-кту Вавілова, 3, в м. Полтаві, яка належить ОСОБА_4, укладений 25.09.1998 року та посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 937; скасувати державну реєстрацію 1/4 частки приватної спільної (часткової) власності в квартирі № 48 по пр-кту Вавілова, 3, в м. Полтаві, яка належить ОСОБА_3, здійснену Реєстраційною службою Полтавського міського управління юстиції Полтавської області за номером запису про право власності 7372417, за реєстраційним номером обєкту нерухомого майна 01 від 09.10.2014 року.

Ухвалою суду від 27.06.2017 року замінено третю особу Реєстраційну службу Головного територіального управління юстиції у Полтавській області на належну третю особу - Управління державної реєстрації речових прав на нерухоме майно виконавчого комітету Полтавської міської ради.

Позивач ОСОБА_1 не з'явився в судове засідання, надавши заяву з проханням проводити розгляд справи без його участі.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_6 позов підтримали, просили задовольнити в повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 не з'явився в судове засідання, надавши заяву з проханням проводити розгляд справи без його участі, в якій відмовити в задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_7 в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, вказуючи на безпідставність та недоведеність позовних вимог. Наполягали на тому, що оспорюваний договір був укладений ОСОБА_3 з відому в присутності та за згодою чоловіка ОСОБА_1, частка ОСОБА_2 як сторони договору була визначена нотаріусом виходячи з засад рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності. Крім того, вказували на пропуск позивачами при звернення до суду з даним позовом строків позовної давності, позаяк вони були достовірно обізнані про існування оспорюваного правочину в 1998 році, коли він власне і був укладений. Після перерви, оголошеної в судовому засіданні, відповідач ОСОБА_3 до суду не з'явилась, про причини неявки не повідомила.

Представник третьої особи Управління державної реєстрації речових прав на нерухоме майно виконавчого комітету Полтавської міської ради, повідомлений про час та місце розгляду справи, до суду не з'явився, надавши заяви з проханням розглядати справу без його участі.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 1979 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвали в 2011 році.

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_2 та ОСОБА_4, були зареєстровані та постійно проживали за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 18.11.1993 року ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 згідно з Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду" набули у приватну спільну сумісну власність квартиру за адресою: АДРЕСА_2.

На підставі договору купівлі-продажу від 21.11.1997 року, зареєстрованого Українською біржею нерухомості та зареєстрованого в Полтавському МБТІ 28.11.1997 року в реєстрову книгу № 141 за № 18586, за ОСОБА_3 зареєстроване право власності на квартиру № 51 в будинку по вул. О.Бідного, 13, в м. Полтаві.

25.09.1998 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 укладений договір міни житла, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_5, та зареєстрований в реєстрі за № 1-134, на підставі якого квартира № 51 в будинку, що знаходиться в м. Полтаві по вул. О. Бідного, 13, що належить ОСОБА_3, після підписання цього договору переходить у власність ОСОБА_8, а 1/4 частина квартири № 48 в будинку, що знаходиться в м. Полтаві по проспекту Вавілова, 3, що належить ОСОБА_8, після підписання цього договору переходить у власність ОСОБА_3.

Вказаний договір підписаний сторонами та на його підставі за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на 1/4 частину квартири № 48 по пр-кту Вавілова в м. Полтаві.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання недійсним договору міни житла, позивачі послалися на положення ст. 48 ЦК України (1963 року), вказавши, що він укладений з порушенням чинного законодавства, оскільки ОСОБА_3 розпорядилась спільною сумісною власністю подружжя квартирою № 51 по вул. О.Бідного, 13, в м. Полтаві без згоди чоловіка ОСОБА_1, а нотаріус при посвідченні угоди самовільно на власний розсуд визначила частку у спільній сумісній власності на квартиру№ 48 по пр-кту Вавілова в м. Полтаві ОСОБА_4.

На час вчинення оспорюваного правочину правовідносини регулювались Цивільним кодексом України 1963 року та Кодексом про шлюб та сім'ю 1969 року.

Як встановлено в ст. 241 ЦК України (1963 року), за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує.

За змістом положень ст. 242 ЦК України (1963 року), до договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін.

В ст. 112 ЦК України (1963 року) передбачено, що майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

Відповідно до положень ст. 48 ЦК України (1963 року) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, наведеними у п. 5 постанови "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" № 3 від 28.04.1978 року, за правилами ст.48 ЦК (1963 року) угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції. Стаття 48 ЦК застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов'язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними (статті 45-47, 49-58 ЦК). У разі визнання угоди недійсною за ст.48 ЦК суд повинен у рішенні послатися і на нормативний акт, вимогам якого угода не відповідає.

Відповідно до положень ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

В ст. 23 КпШС України визначено, що майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Згідно з п. 35 "Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України", затвердженої наказом Мін'юста України № 18/5 від 14.06.1994 року (яка була чинною начас посвідчення оспорюваного правочину) угоди про відчуження або заставу майна подружжя, що належить їм на праві спільної сумісної власності, які потребують обов'язкового нотаріального посвідчення, можуть бути посвідчені нотаріусом при наявності письмової згоди другого із подружжя стаття 23 Кодексу про шлюб та сім'ю.

Доводи представника позивача про те, що її довіритель ОСОБА_1 не був обізнаний про укладення його дружиною ОСОБА_3 25.09.1998 року договору міни житла, предметом якого була належна їм як подружжю на праві спільної сумісної власності квартира № 51 в будинку по вул. О.Бідного, 13, в м. Полтаві, об'єктивно спростовуються матеріалами відповідної нотаріальної справи, копія якої отримана судом з Полтавського обласного державного нотаріального архіву, в якій міститься примірник договору міни від 25.09.1998 року, на якому наявний запис, виконаний ОСОБА_1 25.09.1998 року, відповідно до якого він дає згоду на обмін квартири № 51, яка набута ними за період шлюбу на спільні кошти. Під вказаним записом міститься запис, виконаний нотаріусом, яка посвідчувала договір міни, про те, що особу ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, нею встановлено по паспорту КН 263354, виданому Ленінським РВ ПМУ УМВС 19.11.1996 року.

Безпідставними суд також вважає і доводи позивача та представника позивача в судовому засіданні про порушення внаслідок укладення договору міни прав ОСОБА_2, який на час посвідчення угоди був неповнолітнім..

Так, у нотаріальній справі по договору міни житла від 25.09.1998 року, копія якої отримана судом з Полтавського обласного державного нотаріального архіву, міститься спільна заява від імені ОСОБА_3, ОСОБА_1, який діє за себе та як законний представник неповнолітнього ОСОБА_2, а також ОСОБА_4, відповідно до змісту якої 18 листопада 1993 року відділом приватизації житла м. Полтави видано свідоцтво про право власності на квартиру № 48, що знаходиться в м. Полтаві, проспект Вавілова, 3, на ім'я ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4 без вказання розміру долі цієї квартири, належної кожному з заявників. При відсутності між ними спору, просять вважати, що кожному з них належить по 1/4 частині цієї квартири.

За змістом положень ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

В ст. 12 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" передбачено, що власник приватизованого житла має право розпорядитися квартирою (будинком) на свій розсуд: продати, подарувати, заповісти, здати в оренду, обміняти, закласти, укладати інші угоди, не заборонені законом. Порядок здійснення цих прав власником житла регулюється цивільним законодавством України.

При цьому, право на приватизацію державного майна є правом кожної фізичної особи, відповідно, набуте в такому порядку майно є особистою власністю конкретного громадянина, якою він може розпоряджатись на власний розсуд.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" № 20 від 22.12.1995 року, частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодекса про шлюб та сім'ю. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

З огляду на вищенаведене, беручи до уваги роз'яснення, наведені в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" № 20 від 22.12.1995 року, при приватизації квартири № 48 по пр-кту Вавілова, 3, в м. Полтаві кожен з зареєстрованих на час приватизації членів сім'ї - ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 мав право на отримання у власність рівної частки нерухомого майна, по 1/4 частині кожен.

Відповідно, суд приходить до висновку про відсутність підстав стверджувати про незаконність договору міни житла від 25.09.1998 року через визначення нотаріусом частки ОСОБА_2 у спільній власності на квартиру № 48 по пр-кту Вавілова, 3, в м. Полтаві у розмірі 1/4 частини. Поряд з цим, позивачами не наведено та в ході судового розгляду справи не встановлено, які ж саме права неповнолітнього на час укладення спірного правочину ОСОБА_2 були порушені внаслідок укладення договору, позаяк право на частину квартири, на яку він мав в результаті її приватизації, він не втратив та володіє і користується цим майном до цього часу.

Крім того, рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 16.05.2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про визначення ідеальних часток та порядку користування квартирою, що є спільною сумісною власністю, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 22.06.2017 року, позов задоволено - визначено частки у справі спільної сумісної власності 3/4 частини квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3, по 1/4 кожному зі співвласників: ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_4.

Як пояснили в судовому засіданні позивач ОСОБА_2, представник позивача ОСОБА_9 ОСОБА_6, позивачами виконане вищезазначене судове рішення, вони погодились з розміром визначених судом часток у праві спільної власності, за кожним з позивачів зареєстроване право власності на 1/4 частину квартири.

Згідно з п. 40 "Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України", затвердженої наказом Мін'юста України № 18/5 від 14.06.1994 року у тих випадках, коли один з учасників спільної часткової власності продає належну йому частку в спільній власності сторонній особі, нотаріус повинен упевнитись у тому, що продавець у письмовій формі повідомив усіх інших учасників спільної часткової власності (як громадян, так і юридичних осіб)про свій намір продати свою частку сторонній особі з зазначенням ціни та інших умов, на яких продається частина будинку стаття 114 Цивільного кодексу, стаття 5 Земельного кодексу.

З огляду на те, що предметом договору міни житла від 25.09.1998 року була частина квартири № 48 по пр-кту Вавілова, 3, в м. Полтаві, співвласниками якої, крім відчужувача ОСОБА_4, були також його мати ОСОБА_3, на користь якої власне і відбувалось відчуження, батько ОСОБА_1, зі згоди та відому якого вона укладалась, та неповнолітній брат ОСОБА_2, законними представниками якого є ОСОБА_3 та ОСОБА_1, суд приходить до висновку про відсутність підстав стверджувати про порушення вимог ст. 114 ЦК України (163 року) щодо повідомлення усіх учасників спільної власності про відчуження належної йому частини майна, тим паче, що воно фактично залишалось в сім'ї, оскільки переходило у власність матері.

З огляду на вищенаведене, а також те, що ОСОБА_4 як повнолітній власник частини майна має право розпоряджатись належним йому нерухомим майном на власний розсуд, здійснив відчуження частини спільного майна одному зі співвласників ОСОБА_3, при цьому, жодних правових підстав стверджувати про те, що внаслідок укладення зазначеної угоди були ущемленні будь-які особисті або майнові права неповнолітнього брата ОСОБА_2, судом не встановлено, та позивачем ОСОБА_2 власне і не наведено, суд не може визнати обґрунтованими і такими, що заслуговують на увагу, та можуть бути визнані підставою стверджувати про невідповідність договору міни житла чинному законодавству, доводи позивача ОСОБА_2 та представника позивача ОСОБА_6 про порушення прав неповнолітнього, тим паче, що ними не наведено норми законодавства, чинного на час укладення оспорюваного правочину, яка була порушена.

Як встановлено в ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Заперечуючи проти задоволення позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2, відповідач ОСОБА_3 та її представник адвокат ОСОБА_7 просили при його вирішенні застосувати строки позовної давності й враховуючи те, що про існування обставин, з якими позивачі повязують виникнення у них права на звернення до суду з питання визнання договору недійсним, вони довідалися більше трьох років тому (в тому числі ОСОБА_1 в момент укладення договору, що об'єктивно підтверджується його заявою про згоду на відчуження нерухомого майна, а ОСОБА_2 безпосередньо після відчуження квартири, оскільки як член сім'ї був достовірно обізнаний про її вибуття з власності батьків, з урахуванням того, що повноліття він досяг у 2006 році і в період протягом більше 10 років про порушення свого права не заявляв), при цьому, не довели в судовому засіданні про те, що пропустили вказаний строк з поважних причин, суд вважає обґрунтованим клопотання відповідача.

Разом з тим, в судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та її представник адвокат ОСОБА_7 заявили, що не погоджуються з позовом у звязку з його безпідставністю та недоведеністю.

Враховуючи те, що позивачами не доведено в судовому засіданні факт існування обставин, які є обовязковою передумовою для визнання угоди недійсною на підставі норми ст. 48 ЦК України (1963 року), суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору міни житла від 26.09.1998 року, у звязку з чим вважає позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 таким, що не підлягає задоволенню у звязку з його безпідставністю та недоведеністю, та приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову саме з цих підстав.

Відповідно, такими, що не підлягають задоволенню, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про скасування державної реєстрацію права власності ОСОБА_3 на 1/4 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, які є похідними.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу й витрати, пов'язані з проведенням судових експертиз.

При вирішенні питання щодо розміру витрат на правову допомогу, суд враховує, що відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Законом України "Про граничні розміри компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справ" визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Як встановлено в п. 48 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" № 10 від 17 жовтня 2014 року, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Представником позивача надано суду квитанцію, яка підтверджує факт отримання від ОСОБА_3 коштів в сумі 10000 грн., а також розрахунок витрат на правову допомогу (т. 1 а.с. 9, 32), згідно з яким ним затрачено на надання позивачу правової допомоги час тривалістю 12 годин, в тому числі, попереднє опрацювання матеріалів та консультації, аналіз судової практики, складання заперечень та процесуальних документів, судове представництво.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з позивачів на користь відповідача ОСОБА_3 понесених нею витрат на правову допомогу у розмірі 10000 грн. в рівних частинах по 5000 грн. 00 коп. з кожного позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 60, 61, 130, 213-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу в сумі по 5000 грн. 00 коп. з кожного.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Полтавської області через Ленінський районний суд м. Полтави шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь в розгляді справи, але не були присутні при проголошенні рішення в 10-денний строк з дня отримання його копії.

Суддя Ленінського районного суду м. Полтави ОСОБА_10