У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 листопада 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Карпенко С.О.,

суддів: Гулька Б.І., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 по визнання правочину недійснимза касаційною скаргою ОСОБА_2на рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 24 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 1 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 176 050 грн боргу за договором позики.В обґрунтування позову зазначив, що 15січня 2015 року між ними укладено договір позики, за яким він позичив відповідачу 7 000 доларів США до 15 липня 2015 року. У вказаний строк відповідач кошти не повернув, тому ОСОБА_1 просив стягнути суму позики у розмірі 176 050 грн.

Не погоджуючись з позовними вимогами ОСОБА_1,ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив суд визнати договір позики від 15 січня 2015 року недійсним та таким, що не був укладений.

В обґрунтування позову зазначив, що фактично договір позики укладався між ОСОБА_1 та дружиною ОСОБА_2 - ОСОБА_3,про що нею складено іншу розписку; сам ОСОБА_2кошти у борг не отримував, а розписку від свого імені написав на прохання ОСОБА_1 для забезпечення можливості вимагати повернення коштів як від нього, так і від дружини.ОСОБА_2 вказував, що написана ним розписка була лише порукою за виконання його дружиною грошових зобов'язань.

Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 24 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 1 червня 2016 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1176 050 грн за договором позики, укладеним 15 січня 2015 року.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати судові рішення, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та про задоволення зустрічних позовних вимог.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах його повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, у складі, визначеному цим Законом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Так, відповідно до норм ст. ст.1046, 1047 ЦК України, договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Судом встановлено, що 15 січня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за яким ОСОБА_2 отримав кошти в сумі 7 000 доларів США та зобов'язався повернути їх до 15 липня 2015 року, про що написав власноручну розписку.

ОСОБА_2 кошти у зазначений у розписці строк не повернув.

Заперечуючи проти позову, у зустрічному позові ОСОБА_2 вказував, що складена ним розписка за своєю правовою природою є договором поруки, укладеним з метою забезпечення виконання зобов'язань за договором позики, укладеним між ОСОБА_1 та дружиною ОСОБА_2 - ОСОБА_3, була безгрошовою і укладена під впливом обману.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики від 15січня 2015 рокута визнання його неукладеним, суд першої інстанції вірно виходив з того, що ОСОБА_2 не доведено безгрошовість позики та написання розписки під впливом обману зі сторони ОСОБА_1

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доводи, викладені у касаційній скарзі, щодо суперечностей у поясненнях ОСОБА_1 та показах допитаних свідків, були предметом перевірки у суді апеляційної інстанції та обґрунтовано визнані безпідставними, оскільки самі по собі не можуть бути підставою для встановлення безгрошовості позики та введення ОСОБА_1 ОСОБА_2 в оману.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. ст. 10, 58-60, 212 ЦПК України; правильно встановивши обставини справи, суд ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд перевірив законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанціїі встановлені ними фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшов правильного висновку щодо відсутності правових підстав для його скасування.

З урахуванням викладеного колегія суддів дійшлависновку, що рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду відповідають вимогам матеріального та процесуального права, а наведені у касаційній скарзі доводи заявника є необґрунтованими й правильність зазначених висновків судів не спростовують. За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду слід залишити без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2відхилити.

Рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 24 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 1 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийС.О.Карпенко
Судді: Б.І.Гулько А.В.Маляренко