Справа № 466/5367/14 Головуючий у 1 інстанції: Донченко Ю.В.
Провадження № 22-ц/783/4498/17 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Жукровської Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 листопада 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором від 21.02.2007 року № KF 42014 в розмірі 21 433, 61 дол. США, що за курсом НБУ станом на 10.07.2014 року становить 11, 658130 грн. за 1 дол. США еквівалентно 249 875, 81 грн.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 16 листопада 2015 року позов Публічного акціонерного товариства "ВіЕс Банк" задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства "ВіЕс Банк" заборгованість за кредитним договором KF 42014 від 21.02.2007 року, забезпеченим договорами поруки №PO 88892 від 21.02.2007 року, №РО 96117 від 08.10.2008 року у розмірі 21433,61 дол. США (що за курсом НБУ станом на 10.07.2014 року 11,658130 грн. за 1 дол. США еквівалентно 249875,81 грн.) Вирішено питання судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 16 листопада 2015 року залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 12 травня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 листопада 2015 рокув апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_2,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Апелянт зазначає, що в матеріалах справи відсутні відомості про повідомлення його про відкладення судового розгляду та призначення справи до розгляду у судовому засіданні на 16.11.2015 року, в якому було ухвалене оскаржуване заочне рішення, а аткожм відсутні відомості щодо направлення копії цього рішення. Допущені судом процесуальні порушення позбавилои його права обгрунтовано просити суд відмовити у задоволенні позовних вимог, що у свою чергу зумовило неможливість скористатись правом, наданим ч. 1 ст. 228 ЦПК України. Також зазначає, що пред'явленням вимоги до поручителя є, як направлення чи вручення йому вимоги про погашення боргу, так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань, не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. На думку апелянта позивач ввів суд першої інстанції в оману тим, що неправомірно пред»явив вимоги про стягненню заборгованості із поручителя, оскільки лише протягом шести місяців кредитор вправі звертатись із вимогою до поручителя, а в разі пропущення такого строку, вимога про сплату заборгованості повинна пред'являтись лише до ОСОБА_3, як до позичальника згідно кредитного договору KF 42014 від 21.02.2007 року, що передбачено умовами розділу 3, п.п. 3.2 договору Поруки № Р088892 та розділу 3, п. п. 3.2 договору Поруки № РО 16117. Апелянт звертає увагу на те, що банк у позовній заяві лише зазначає те, що відповідач всупереч умовам кредитного договору, не здійснює в повному обсязі платежів для погашення суми заборгованості по кредиту та нарахованих процентах з листопада 2013 року, чим порушує взяті на себе договірні зобов'язання, однак з розрахунків заборгованості не вбачається, коли саме була здійснена остання оплата. Апелянт також не погоджується із зазначеним позивачем розміром заборгованості. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ПАТ «ВіЕс Банк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості - відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до частини першої ст.3 ЦПК України, частини першої ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч.ч.1,2 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно зі ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із встановлених ним обставин про те, що боржник припинив виконання зобов'язань з листопада 2013 року, з вимогою до поручителів про дострокове повернення кредиту банк звернувся у червні 2014 року, а з позовом - у липні 2014 року, вважав, що шестимісячний строк пред'явлення вимоги до поручителів розпочався з дня пред'явлення повідомлення-вимоги до поручителів та основного боржника, у зв'язку з чим порука не є припиненою, а тому дійшов висновку про солідарну відповідальність боржника та поручителів.

Проте з таким висновком суду в повній мірі погодитись не можна.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив зобов'язання, якщо він не приступив до його виконання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За правилами ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістомзобов'язання (неналежне виконання).

За правилами ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином. Загальні умови виконання зобов'язання зазначені у ст. 526 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ст.ст.610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Крім того, частиною другою статті 1050 ЦК встановлено, що коли договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків, належних йому.

Судом першої інстанції встановлено, що 21 лютого 2007 року, між ПАТ «Фольскбанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № КБ 42014 з додатками, відповідно до умов якого остання отримала грошові кошти в сумі 70 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,5 % річних, з кінцевим строком погашення не пізніше 19 лютого 2027 року.

Згідно п.5.2.7 кредитного договору, позичальник зобов'язаний повністю повернути кредит та сплатити нараховані проценти, а також можливі пеню та штрафні санкції, незалежно від строку виконання зобов'язань, впродовж п'яти робочих днів з моменту отримання письмової вимоги банку у разі утворення у позичальника простроченої заборгованості за кредитом та/або процентами.

Зважаючи на те, що кредитний договір недійсним в судовому порядку не визнавався, а відтак зазначені в ньому умови є обов»язковими до виконання його сторонами.

ПАТ «ВіЕсБанк» зобов'язання за кредитним договором по наданню кредитних коштів виконав, отримання кредитних коштів ОСОБА_5 не заперечується.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 умов кредитного договору, станом на 10 липня 2014 року, у неї склалася заборгованість у розмірі 21433,61 долари США, що еквівалентно станом на 10.07.2014 року 249 875.81 грн. ( курс долара становить 11.658130 грн.), з яких: 19755,52 дол. США - 230312,42 гривень - заборгованість по кредиту; 1590,92 дол. США = 18547,15 гривень - заборгованість по відсотках; пеня - 87,17 дол. США, що становить 1016,24 гривень.

Наданий позивачем розрахунок заборгованості відповідачами не спростований, ними, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не надано іншого розрахунку заборгованості на спростування розрахунку заборгованості, наданого позивачем, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження неправильності чи помилковості розрахунку заборгованості.

Доводи апелянта щодо неправильності розрахунку заборгованості є голослівними, не підтверджені належними та допустимими доказами.

За змістом ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 21 лютого 2007 року між ПАТ «Фольксбанк» та ОСОБА_4 укладено договір поруки № РО 88892, а 08 жовтня 2008 року між ПАТ «Фольксбанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № РО 96117.

Згідно з п. 2.3 договорів поруки, укладених між банком та боржником - ОСОБА_3 та поручителями ОСОБА_4 і ОСОБА_2, поручитель зобов"язується в повному обсязі виконати зобов"язання боржника, вказані в п.2.2 цього договору (зобов"язання боржника), на протязі 5 банківських днів з моменту одержання повідомлення від кредитора про невиконання Боржником основного зобов"язання.

Пунктом 3.2 договору поруки визначено перелік, у яких випадках порука припиняється: з припиненням зобов'язань за кредитним договором, а також у разі зміни зазначеного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності; якщо після настання строку виконання зобов'язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем; якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання зазначеного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Судом першої інстанції встановлено, що 03 та 04 червня 2014 року на адресу боржника та поручителів направлено повідомлення-вимоги про дострокове повернення коштів, строк користування якими встановлений до 19 лютого 2027 року. Однак, заборгованість за кредитним договором не була погашена ні боржником, ні поручителями.

Оскільки боржник припинив виконувати умови кредитного договору з листопада 2013 року банк підставно в червні 2014 року звернувся до боржника та поручителів з вимогою про дострокове повернення кредиту та в подальшому звернувся до суду з даним позовом.

Статтею 541 ЦК України визначено, що солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого порукою, передбачені ст. 554 ЦК України.

Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Дійшовши правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення заборгованості у зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору, забезпеченого порукою, суд першої інстанції при цьому стягнув солідарно з поручителів суму боргу, не врахувавши, що зміст ст. 554 ЦК України передбачає можливість встановлення поруки щодо виконання одного й того ж зобов'язання одночасно з боку декількох осіб. Однак така порука виникає лише на підставі її спільного надання у формі укладення одного договору декількома поручителями (ч. 3 ст. 554 ЦК України) та лише у випадку укладення одного договору декількома поручителями (спільна порука) поручителі відповідають перед кредитором солідарно з боржником та солідарно між собою.

Ураховуючи, що норми закону, якими регулюються правовідносини поруки, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого, підстави для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості згідно з вимогами ч. 3 ст. 554 ЦК України відсутні.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (справа № 6-255цс15).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції на вказані положення уваги не звернув та дійшов передчасного висновку про солідарну відповідальність поручителів.

Доводи апелянта про те, що порука є припиненою, оскільки банком пропущено шестимісячний строк пред"явлення вимоги до поручителя, на думку колегії суддів є безпідставними та необґрунтованими, оскільки п.3.2 договору поруки містить вичерпний перелік підстав для припинення поруки, а шестимісячний строк пред"явлення вимоги до поручителів розпочався з дня пред"явлення повідомлення-вимоги до поручителів та основного боржника, а саме: з червня 2014 року, а оскільки позивач звернувся до суду з даним позовом в липні 2014 року, то такий строк не є пропущеним, а порука не припиненою.

Ураховуючи, що норми закону, якими регулюються правовідносини поруки, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого, то відсутні підстави для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості, і така підлягає окремому стягненню як з боржника, так і кожного з поручителів окремо.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення:1) неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З врахуванням вищенаведеного, заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 листопада 2015 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про солідарне стягнення заборгованості, як з боржника, ОСОБА_3, так і окремо з кожного з поручителів, ОСОБА_4 і ОСОБА_2

Відповідно до роз»яснень п.14 постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» у разі пред»явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Оскільки станом на 04.12.2017 року Національним банком України встановлено офіційний курс гривні щодо іноземних валют - один долар становить 27.05432 грн., то розмір заборгованості, яка підлягає солідарному стягненню з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та солідарному стягненню з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства "ВіЕс Банк" становить 21346.44 дол. США, що за курсом НБУ станом на 04.12.2017 року еквівалентно 577513.42грн., з яких 19755.52 дол.- заборгованість по тілу кредиту, 1590.92 дол. США - відсотки за користування кредитними коштами та 2357.95 грн. пені, яка підлягає стягненню в національній валюті.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 листопада 2015 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ «ВіЕс Банк» задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства "ВіЕс Банк" заборгованість за кредитним договором KF 42014 від 21.02.2007 року, забезпеченим договором поруки №PO 88892 від 21.02.2007 року, яка склалася станом на 10 липня 2014 року у розмірі 21346.44 дол. США, що за курсом НБУ станом на 04.12.2017 року еквівалентно 577513.42 грн., з яких 19755.52 дол.- заборгованість по тілу кредиту, 1590.92 дол. США - відсотки за користування кредитними коштами та 2357.95 грн. пені.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства "ВіЕс Банк" заборгованість за кредитним договором KF 42014 від 21.02.2007 року, забезпеченим договором поруки №РО 96117 від 08.10.2008 року, яка склалася станом на 10 липня 2014 року у розмірі 21346.44 дол. США що за курсом НБУ станом на 04.12.2017 року еквівалентно 577513.42 грн., з яких 19755.52 дол.- заборгованість по тілу кредиту, 1590.92 дол. США - відсотки за користування кредитними коштами та 2357.95 грн. пені.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 по 832.92 грн. судового збору з кожного та по 133.33.грн. з кожного - витрат, пов»язаних з публікацією в пресі оголошення виклик відповідачів.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.