У Х В А Л А

14 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М.,

Гуменюка В.І., Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4, ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_6, про перегляд Верховним Судом України рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 3 жовтня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Рівненської області від 2 лютого 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 серпня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання недійсними договори дарування земельної ділянки та жилого будинку, визнання права власності на жилий будинок,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського суду Рівненської області від 3 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 2 лютого 2017 року, в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 серпня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 відхилено, рішення судів попередніх судових інстанцій залишено без змін.

6 листопада 2017 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 3 жовтня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Рівненської області від 2 лютого 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 серпня 2017 року з передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме частини третьої статті 215, статті 229, статей 328, 331 Цивільного кодексу України (дала − ЦК України).

На підтвердження зазначеної підстави подання заяви про перегляд судового рішення ОСОБА_4, ОСОБА_5 посилаються на постанови Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року (справа № 6-2710 цс15), 25 травня 2016 року (справа №6-605цс16), 21 жовтня 2015 року (справа № 6-202цс15), в яких, на їхню думку, по-іншому застосовані зазначені норми матеріального права.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального прав.

У судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх судових інстанцій про те, що позивачі не довели, що саме за їхні кошти будувався спірний будинок та що спірний договір дарування будинку вчинено відповідачем під впливом помилки.

Натомість у наданих для порівняння постановах Верховного Суду України містяться такі правові висновки:

− відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком у юридичному відношенні, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними (постанова від 16 грудня 2015 року у справі №6-2710цс15);

− з огляду на приписи й правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передане їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою своїх прав (постанова від 25 травня 2016 року в справі № 6-605цс16);

− якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин суд може визнати недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України) (постанова від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-202цс15).

Отже, порівняння наведених судових рішень не дає підстав вважати, що висновок, викладений в ухвалі, про перегляд якої подано заяву, суперечить висновкам, викладеним у зазначених постановах Верховного Суду України.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 та ОСОБА_5 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання недійсними договорів дарування земельної ділянки та жилого будинку, визнання права власності на жилий будинок за заявою ОСОБА_4, ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_6, про перегляд Верховним Судом України рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 3 жовтня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Рівненської області від 2 лютого 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 серпня 2017 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук