АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5676/17 Справа № 205/6223/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Нижний А. В. Доповідач - Лаченкова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

при секретарі - Кошара О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2016 року до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та поділ спільного майна подружжя.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2017 року позов задоволено частково.

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, зареєстрований 01 жовтня 1999 року Військовою сільською радою Солонянського району Дніпропетровської області, свідоцтво про одруження НОМЕР_1 від 01 жовтня 1999 року, розірвано.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_2.) в розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18.08.2016р. до досягнення дитиною повноліття.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину домоволодіння за адресою АДРЕСА_2 припинивши право власності ОСОБА_2 на цю частку.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що сторони по справі перебувають у шлюбі, який відповідно до Свідоцтва про одруження НОМЕР_1 від 01.10.1999 року зареєстровано Військовою сільською радою Солонянського району Дніпропетровської області. Від шлюбу мають доньку - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка постійно проживає з матір'ю.

Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Судом першої інстанції встановлено, що шлюб існує лише формально, подальшого збереження сім`ї позивач не бажає, а відтак примирення між подружжям неможливе.

На теперішній час позивач проживає разом зі своєю неповнолітньою донькою, займається її вихованням та утриманням.

Відповідач матеріальну допомогу на утримання дитини не надає.

Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Згідно з ч.1 ст.184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до довідки про доходи відповідач на постійній основі отримує державну соціальну допомогу як інвалід, а відтак має регулярний дохід.

Таким чином, відповідач на момент ухвалення рішення має постійний щомісячний дохід у суду відсутні підстави для визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі.

Згідно з ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, про наявність правових підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Окрім того з матеріалів справи вбачається, що під час перебування сторін у шлюбі укладено договір купівлі-продажу домоволодіння від 28.12.2012 року, за яким ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_5 домоволодіння за адресою АДРЕСА_3 вартістю 47822 грн. Спірне домоволодіння фактично було придбане за 20 000 дол. США, що було підтверджено також показами продавця ОСОБА_5

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 16.12.2015р. №6-2641цс15, а тому має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права відповідно до ч.1 ст.3607 ЦПК України.

28.12.2012 року, тобто в день придбання спірного домоволодіння, було укладено також договір купівлі-продажу квартири, за яким ОСОБА_2 відчужив належну йому 1/4 частину квартири за адресою АДРЕСА_1, за 58 172, 00 грн. (загальна вартість квартири становила 174 516, 00 грн.).

Водночас судом першої інстанції встановлено, що квартира за адресою АДРЕСА_1, фактично була відчужена за суму, яка орієнтовно дорівнює 50 000 дол. США, і що кошти від продажу цієї квартири, отримані ОСОБА_2 у розмірі близько 12,500 дол. США, були витрачені, на придбання спірного домоволодіння.

Таким чином, коштів, які отримав ОСОБА_2 від продажу 1/4 частини квартири за адресою АДРЕСА_1, було недостатньо для придбання спірного домоволодіння за 20 000 дол.США.

Також з матеріалів справи вбачається, що 28.12.2012 року, тобто в день придбання спірного домоволодіння, з депозитного рахунку матері позивача ОСОБА_6 № 333 було знято 8037,73 дол. США, які відповідно до пояснень позивача та письмових пояснень ОСОБА_6 теж були витрачені на придбання спірного домоволодіння.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що спірне домоволодіння було придбане за кошти, належні як ОСОБА_2 так і ОСОБА_3, а відтак є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Приведені в апеляційній скарзі доводи представника відповідача про те, що відповідач є інвалідом другої групи і з нього не можуть бути стягнуті судові витрати , колегія суддів не може прийняти до уваги , оскільки в матеріалах справи дійсно знаходиться довідка про те ,що ОСОБА_2 інвалід 2 групи строк до 01 .06.2016 року і черговий переогляд 14.05.2016 року, а іншої довідки в матеріалах справи немає.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ч. 1 ст. 218, ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича