У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кафідової О.В.,

суддів: Закропивного О.В., Маляренка А.В.

Леванчука А.О., Писаної Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні будинком з надвірними спорудами, позбавлення права користування будинком з надвірними спорудами та виселення; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права власності, стягнення грошової компенсації, поділ майна, за касаційними скаргами представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5, та представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6, на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 21 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні будинком з надвірними спорудами, позбавлення права користування будинком з надвірними спорудами та виселення, посилаючись на те, що він є власником будинку

АДРЕСА_1, у який без його згоди та відома вселилася відповідач й за невідомих йому обставин зареєструвалася за вказаною адресою, змінила замки на вхідних дверях, чим перешкоджає йому потрапити до будинку, а також продати належне йому нерухоме майно, що порушує його права власника.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 у серпні 2014 року звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права власності, стягнення грошової компенсації, поділ майна.

Позовні вимоги мотивувала тим, що з 1997 року до травня 2014 року проживала з ОСОБА_3 однією сім'єю, як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу. За вказаний період вони добудували будинок АДРЕСА_1, зробили у ньому капітальний ремонт та облаштували новими меблями й технікою. Крім того, здійснили будівництво надвірних споруд, встановили нову огорожу та ворота, двір виклали тротуарною плиткою, також за час спільного проживання придбали три автомобілі.

Остаточно уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_4 просила встановити факт проживання її з ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1997 року до травня 2014 року, визнати за нею право власності на Ѕ частину прибудов до будинку АДРЕСА_1, а саме: ґанок, коридор, ванну кімнаті і туалет, бесідку, огорожу і ворота, які є спільним майном подружжя, стягнути на її користь Ѕ частину вартості проведеного ремонту у спірному будинку, здійснити поділ меблів та побутової техніки, а також стягнути на її користь Ѕ частину вартості придбаних автомобілів, залишивши їх у користуванні ОСОБА_3

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 12 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області

від 21 листопада 2016 року, у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення в частині відмови в задоволенні первісного позову та ухвалити у вказаній частині нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 в повному обсязі, у іншій частині рішення судів залишити без змін.

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6, у поданій касаційній скарзі просить скасувати ухвалені у справі судові рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 й ухвалити в цій частині нове рішення, яким зустрічний позов задовольнити в повному обсязі, а в решті рішення суду залишити без змін, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним

законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, відмовляючи в задоволенні як первісного, так і зустрічного позовів, виходив з їх недоведеності та безпідставності.

Проте погодитись із таким висновком судів першої й апеляційної інстанцій не можна, оскільки суди дійшли його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Права власника житлового будинку, квартири визначені у ст. ст. 317, 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно зі ст. 391 ЦК Українивласник майна вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Судами встановлено, що на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 15 липня 1999 року після смерті ОСОБА_3 позивач ОСОБА_3 та його мати ОСОБА_7 набули права власності на будинок АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла, із заявою про прийняття спадщини після її смерті до нотаріальної контори звернувся ОСОБА_3

У спірному будинку АДРЕСА_1 на теперішній час зареєстровані: ОСОБА_3, із 1988 року, та відповідач ОСОБА_4,

з 2003 року.

До 4 липня 2000 року ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_8

За правилами ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК Українимайно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Отже особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте),а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення із посиланням на конкретні факти.

Вказаний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-2253цс15.

Сімейний Кодекс Українинабрав чинності з 01 січня 2004 року і зворотної сили не має, а тому положення ст. 74 цього Кодексу застосовуються виключно до правовідносин, які виникли після дати набрання ним законної сили.

Нормами КпШС України не передбачалося визнання факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та виникнення права спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які сумісно проживають.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування

судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (у редакції, яка

була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням

п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року

№ 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила ст. ст. 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною 2 ст. 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України

від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність»,

ст. 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18,

п. 2 ст. 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності у разі, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Отже, позивач повинен довести, що спірне майно придбано внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Указаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13, від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 і відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК Українимає враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ст. 60 ЦПК Україникожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення із посиланням на конкретні факти.

Відповідно до вимог ст. 179 ЦПК Українипредметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Загальні вимоги процесуального права, закріплені у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначають обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, якими суд керувався при вирішенні позову.

Проте зазначені вище вимоги закону залишилися поза увагою суду першої інстанції, який не встановив, за яких обставин відповідач ОСОБА_4 вселилася до будинку АДРЕСА_1 й зареєструвалася в ньому, не дав оцінку тому, що відповідач не була членом сім'ї власника на момент реєстрації в будинку, не перевірив доводів ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_4, яка не є власником спірного будинку, змінила замки на вхідних дверях та не пускає до будинку позивача, чим чинить перешкоди останньому,

як власнику квартири, у користуванні та розпорядженні своєю власністю. При цьому суд безпідставно зазначив про неотримання ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину на спірний будинок, оскільки такий факт не позбавляє його права власності на нерухомість.

Крім цього, вирішуючи зустрічні позовні вимоги, суд першої інстанції не врахував того, що СК України набрав чинності з 01 січня 2004 року і зворотної сили не має, а тому положення ст. 74 цього Кодексу застосовуються виключно до правовідносин, які виникли після дати набрання ним законної сили. До набрання СК України чинності діяв Закон України «Про власність», який не передбачав визнання майна спільною сумісною власністю за наслідками проживання чоловіка і жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а вимагав саме встановлення обсягу трудової участі кожного у придбанні (зведенні) майна.

Отже, суд першої інстанції у порушення ст. ст. 212-214 ЦПК України не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, не з'ясував характер спірних правовідносин та норм права, які регулюють ці правовідносини, унаслідок чого не визначився з тим, які права сторін порушені та яким чином вони мають бути відновлені, й взагалі не вирішив спір, який виник між сторонами, і в зв'язку з існуванням якого вони звернулися до суду за захистом своїх порушених прав.

Зазначені порушення закону залишилися поза увагою апеляційного суду.

З огляду на викладене ухвалені судами рішення не можна визнати законними та обґрунтованими.

Виходячи з наведеного, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку про необхідність часткового задоволення касаційних скарг із скасуванням судових рішень та направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5, та представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6, задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 21 листопада 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Кафідова

Судді: О.В. Закропивний

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко

Т.О.Писана