Справа № 461/7330/15 Головуючий у 1 інстанції: Государський А.В.
Провадження № 22-ц/783/1463/17 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Струс Л.Б.

секретаря: Симця В.І.

за участю: ОСОБА_2 та його представника - ОСОБА_3,

представника ОСОБА_4 -

ОСОБА_6,

ОСОБА_7 та її представника - ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 21 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2, треті особи: Приватний нотаріус Миколаївського районного нотаріального округу Алєксєєва Ганна Миколаївна, Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Нор Надія Миколаївна, ОСОБА_11 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності та витребування майна,

ВСТАНОВИЛА:

Позивачка звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2, треті особи: Приватний нотаріус Миколаївського районного нотаріального округу Алєксєєва Ганна Миколаївна, Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Нор Надія Миколаївна, ОСОБА_11 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності та витребування майна. В обґрунтування своїх вимог покликалась на те, що квартира АДРЕСА_1 належала її двоюрідній сестрі - ОСОБА_12 і вибула з володіння власниці поза її волею. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_12, померла. Стверджує, що прийняла спадщину після смерті своєї двоюрідної сестри ОСОБА_12, оскільки на час смерті ОСОБА_12 проживала разом з нею у її помешканні, і в передбачений законодавством шестимісячний термін вона із заявою про відмову від спадщини в нотаріальну контору не зверталась. Вона є єдиною спадкоємицею за законом, а заповіт не складався. Однак, оформити належним чином право власності на спадщину та реально вступити у володіння квартирою не змогла, оскільки ОСОБА_13 в травні 2002 року за попередньою змовою з невстановленими слідством особами, шляхом обману та зловживання довірою ОСОБА_12 заволоділа майном останньої. Так, 16.05.2002 року, діючи від імені ОСОБА_12, ОСОБА_13 продала вищевказану квартиру, на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого у реєстрі за №5544, громадянці ОСОБА_14 В цей же день вказана квартира, згідно договору купівлі-продажу від 16.05.2002 року була перепродана ОСОБА_15, який в свою чергу продав вказану квартиру ОСОБА_11 Наведені факти встановлені вироком Галицького районного суду від 29-30 грудня 2010 року, яким ОСОБА_13 була визнана винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.2, ч.4 ст.190, ч.3 ст.358 КК України. Просить суд поновити їй строк звернення до суду з позовом, визнати її спадкоємицею ОСОБА_12 та факт прийняття позивачем спадщини після смерті ОСОБА_12, визнати недійсною довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М., 08.05.2002 року, зареєстровану за реєстровим номером № 1851, на підставі якої ОСОБА_12 уповноважила ОСОБА_13 розпоряджатися її майном, як таку, що видана внаслідок шахрайських дій, а також, визнати ОСОБА_7 власником квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за ОСОБА_12, враховуючи факт родинних відносин та прийняття нею спадщини, витребувати квартиру АДРЕСА_1 з незаконного володіння ОСОБА_2 і стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 21 грудня 2016 року позов задоволено.

Поновлено ОСОБА_7 строк звернення до суду з позовом за захистом порушених прав.

Визнано ОСОБА_7 спадкоємицею ОСОБА_12, яка померла, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнано ОСОБА_7, такою, що прийняла спадщину після смерті ОСОБА_12, яка померла, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнано недійсною довіреність, посвідчену 08 травня 2002 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М., зареєстровану за реєстровим №1851.

Визнано ОСОБА_7 власником квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_12.

Витребувано квартиру АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_2.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 3654 грн. судових витрат.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_2 та ОСОБА_4.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що судом першої інстанції не було враховано, що позивачка ОСОБА_7 вже зверталася до суду із аналогічними позовними вимогами у справі № 461/2392/14 і рішенням Апеляційного суду Львівської області від 06 березня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_7 було відмовлено. Вказує, що позивачка не довела родинних відносин із спадкодавцем ОСОБА_12 та не зверталася до суду із заявою про встановлення такого факту. Крім цього вказує, що позивачкою не надано доказів, які б підтверджували її проживання разом із спадкодавцем, та не було заявлено вимоги про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, тому встановлення судом факту прийняття спадщини суперечить роз'ясненням, викладеним в п. 23 Постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування». Вважає, що позивачка не прийняла спадщину після смерті ОСОБА_12 Крім цього, посилається на те, що позивачкою пропущено строк позовної давності та не доведено поважності пропуску такого строку. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 зазначає, що квартира АДРЕСА_1 передана йому ОСОБА_2 в іпотеку на забезпечення взятих на себе зобов'язань за договором позики від 03.06.2014 року, відтак рішенням суду порушено його права. Суд першої інстанції, задовольняючи позов, не з'ясував наведених обставин та постановив оскаржуване рішення, неповно з'ясувавши обставини справи. Вказує, що позовні вимоги ОСОБА_7 є необґрунтованими та не підтверджені доказами, оскільки позивачкою не доведено факту прийняття спадщини, не доведено факту родинних відносин із спадкодавцем та проживанням із ним. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід задовольнити з таких підстав.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам не повністю відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання позивачки спадкоємицею та про прийняття нею спадщини, суд виходив із того, що в ході судового розгляду знайшов підтвердження факт родинних відносин між позивачкою та ОСОБА_12, який, зокрема, також підтверджується матеріалами кримінального провадження відносно ОСОБА_13 та ОСОБА_16, а також матеріалами, наданими органом ДРАЦС, і показами свідків. У зв'язку із чим, суд прийшов до висновку, що підлягають до задоволення інші позовні вимоги, щодо визнання недійсною довіреності, визнання за позивачкою права власності на квартиру та про витребування її від відповідача, як похідні від позовних вимог, що випливають із відносин спадкування. При цьому судом також враховано, що спірна квартира вибула з власності ОСОБА_12 поза волею останньої, що підтверджено вироком Галицького районного суду м. Львова від 29-30 грудня 2010 року, а довіреність видана від імені ОСОБА_12 ОСОБА_13 08.05.2002 року та договір купівлі-продажу квартири, укладений 16.05.2002 року між ОСОБА_17, від імені якої діяла ОСОБА_13, та ОСОБА_14, є нікчемними правочинами. Поновлюючи позивачці строк звернення до суду, районний суд виходив з того, що про порушення своїх прав вона дізналася лише після 25 лютого 2011 року, тобто з часу вступу вироку відносно ОСОБА_13 в законну силу.

Проте повністю з такими висновками суду погодитись не можна.

Судом установлено, що ОСОБА_12 належала квартира АДРЕСА_1, яка від її імені була продана 16 травня 2002 року ОСОБА_13 за договором купівлі-продажу громадянці ОСОБА_14, яка в подальшому за договором купівлі-продажу у цей же день відчужила її на користь ОСОБА_15 Останній за договором купівлі-продажу від 04 грудня 2002 року продав її ОСОБА_11, який відчужив її останньому власнику - відповідачу по справі ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 04 квітня 2006 року.

Як безспірно встановлено районним судом та убачається з матеріалів справи, спірна квартира є обтяженою, а саме вона виступає предметом іпотеки за договором від 03 червня 2014 року, укладеним між громадянином Нідерландів ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (а.с.71-73 т.2). Відомості про реєстрацію цього обтяження внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 03 червня 2014 року (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 13532430).

У матеріалах справи також міститься клопотання про залучення ОСОБА_4 до участі у справі (а.с. 226, 229 т.1) з метою захисту його прав, як іпотекодержателя спірного майна, в задоволенні яких судом було відмовлено під час судового засідання, яке відбулося 21 грудня 2016 року, що підтверджується журналом судового засідання за це число.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Право на справедливий суд та доступ до правосуддя визначено також у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Відповідно до ст.ст. 124, 129 Конституції України і ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспрюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

За приписами ч. 1 ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Таким чином, позивачем у справі може бути особа, права, свободи чи інтереси якої порушуються, не визнаються або оспорюються відповідачем (відповідачами).

Як вбачається зі змісту ст. ст. 33, 36, 119 ЦПК України на позивача покладено обов'язок визначати відповідача у справі. При цьому суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов'язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень ст. 33 ЦПК України.

Якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (ст. 33 ЦПК).

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

Як роз'яснено в п. 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 червня 2016 року № 5 "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна" при розгляді позову про визнання права власності на арештоване майно та/або зняття арешту з майна судам слід всебічно і повно з'ясовувати обставини, наведені позивачем на підтвердження своїх вимог, неухильно додержуючись при цьому як правових норм, що гарантують права осіб, які беруть участь у справі, так і положень про належність та допустимість доказів (ст.ст. 58, 59 ЦПК України).

Щодо особливостей суб'єктного складу таких спорів, то роз'яснення міститься в п. 2 цієї постанови. За змістом яких відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (ст. 3 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV "Про виконавче провадження").

Наведене, на думку колегії суддів, стосується також випадків визнання права власності на майно, яке обтяжене іпотекою. Проте, в будь-якому разі іпотекодержатель має бути залучений до участі у справі. На вказані положення законодавства та відповідні роз'яснення суд уваги не звернув, не залучив до участі у справі іпотекодержателя, а також не вирішив питання про процесуальний статус ОСОБА_13, проте вирішував питання про визнання недійсною довіреності, виданої на її ім'я. Також вирішуючи позовні вимоги, що випливають із спадкових відносин, поза увагою суду залишилось, що належним відповідачем по такій категорії спорів, при відсутності інших спадкоємців, що має місце в даному випадку, є відповідна територіальна громада в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини (п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування"). Не враховано судом роз'яснення, які містяться в п. 23 цієї Постанови про те, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв»язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

На зазначені вище вимоги закону суд першої інстанції уваги не звернув, не визначив правильно відповідачів щодо усіх заявлених позовних вимог. За таких обставин, рішення районного суду ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, тому в силу вимог п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України залишатися в законній силі не може і підлягає скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 21 грудня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_2, треті особи: Приватний нотаріус Миколаївського районного нотаріального округу Алєксєєва Ганна Миколаївна, Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Нор Надія Миколаївна, ОСОБА_11 про поновлення строку звернення до суду, визнання спадкоємицею, визнання такою, що прийняла спадщину, визнання недійсною довіреності, визнання власником квартири, витребування квартири з чужого незаконного володіння - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий

Судді: