Дата документу Справа №

Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 310/1856/17 Головуючий у 1 інстанції: Вірченко О.М.
Провадження № 22-ц /778/3032/17 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 серпня 2017 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі
Головуючого: Маловічко С.В., суддів: Кочеткової І.В., Гончар М.С.
при секретарі: Ващенко З.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Бердянської міської ради на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до територіальної громади в особі Бердянської міської ради, третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,
В С Т А Н О В И Л А :
У березні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суд з позовом до територіальної громади в особі Бердянської міської ради, третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.
В позові зазначали, що з 30 серпня 1988 року по теперішній час постійно проживають без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі вони проживають на підставі договору піднайму від 30 серпня 1988 року, укладеного між наймачем ОСОБА_3 і позивачем ОСОБА_1 та затвердженого начальником КЕЧ Мелітопольського району, на балансі якої на той час знаходився будинок. З дати укладення договору піднайму вони користуються вказаною квартирою як наймачі житлового приміщення, оплачують комунальні послуги по особовому рахунку, відкритому на колишнього наймача ОСОБА_3
ОСОБА_1 укладено договори з усіма обслуговуючими організаціями на поставку в квартиру електроенергії, природного газу, водо- і теплопостачання, послуг електрозв`язку, та ці послуги вони своєчасно сплачують. Наймач ОСОБА_3 після укладення договору піднайму втратив зв`язок з квартирою, не давав про себе знати весь цей час, не претендував на користування житловим приміщенням, фактичне місце його проживання не відомо. Вони проживають у вищевказаній квартирі з літа 1988 року і по теперішній час, що свідчить про безперервність, добросовісність та відкритість користування нерухомим майном. Посилаючись на викладене, просили суд визнати за ними право власності за набувальною давністю на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 червня 2017 року позов задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 право власності за набувальною давністю на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Бердянська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для її вирішення, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Постановляючи рішення про задоволення позову, суд виходив із наявності підстав для набуття позивачами права власності на спірну квартиру за набувальною давністю, оскільки вони з 1988р. на підставі договору піднайму проживають у спірній квартирі, якою відкрито та безперервно користуються з того часу.
В апеляційній скарзі відповідач вказує, що наявним у матеріалах справи договором про винаймання позивачами спірної квартири у ОСОБА_3 спростовується можливість застосування вимог ст. 344 ЦК України, тому і визнання права власності за позивачами в порядку набувальної давності в такій ситуації виключається.
З такими доводами апеляційної скарги погоджується колегія з огляду на наступне.
Згідно з частиною 1 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державні реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.
Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи та які повинен довести саме позивач ( ч. 1 ст. 60 ЦПК України), є: законний об"єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).
Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника, При цьому, добросовісність володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно.
Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних в кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014р. "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.
Отже, для застосування набувальної давності володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.
У позовній заяві позивачі в обґрунтування позовних вимог про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю посилаються на положення, передбачені статтею 344 ЦК України, а також на ті обставини, що набули права користування цієї квартирою, уклавши 30 серпня 1988р. з ОСОБА_3 договір піднайму ( а.с. 9).
Згідно з пунктом 1 вказаного договору користування позивачами спірною квартирою визначено як тимчасове на час проходження наймодавцем військової служби за кордоном, яку вони мають звільнити у 15-денний строк з дня отримання повідомлення від ОСОБА_3 про звільнення квартири.
Проте, суд вказаним обставинам дав неправильну правову оцінку і безпідставно визнав, що на дані правовідносини поширюються вимоги ст. 344 ЦК України.
Так, висновки суду про наявність всіх критеріїв, передбачених вимогами ст. 344 ЦК України, тобто добросовісність заволодіння, відкритість та безперервність володіння ( строк володіння), що підтверджено здобутими у справі доказами, є помилковими.
Так, позивачем у справах про набуття права власності за набувальною давністю є володілець чужого майна. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна.
З матеріалів справи вбачається, що квартира, яка є предметом спору, належала до житлового фонду КЕЧ Мелітопольського району та розподілялась військовослужбовцям у зв`зязку із проходженням ними військової служби, що слідує з наданого позивачем договору від 30 серпня 1988р., згідно з яким цей договір укладався між двома військовослужбовцями ОСОБА_3 , який служив у в/ч НОМЕР_1 , та ОСОБА_1 , який служив у в/ч НОМЕР_2 , та посвідчувався начальниками цих військових частин ( а.с. 9).
У вказаній квартирі до теперішнього часу значиться зареєстрованим ОСОБА_3 , та на нього відкрито особовий рахунок ( а.с. 13).
В 1997р. житловий будинок АДРЕСА_2 , був переданий у власність територіальної громади м. Бердянська, на баланс «Житлосервіс»-4», а також з травня 2010р. включений до складу ОСМД «Городок-10» ( а.с. 70).
Квартира АДРЕСА_3 вказаного будинку, у якій мешкають позивачі, на теперішній час не приватизована. А тому належним відповідачем є власник житлового фонду - територіальна громада м. Бердянську в особі БМР.
Фактично відслідковується зі справи, що квартира ніколи не перебувала у власності фізичних осіб, зокрема, у ОСОБА_3 , а відтак не може виникнути право власності на неї і в особи, яка користується цієї квартирою безперервно протягом 10 років на підставі договору піднайму, навіть у випадку втрати зв`язків із цим приміщенням законним користувачем квартири - ОСОБА_3 із закінченням строку дії охоронного свідоцтва 31.12.1989р.
Отже, сама квартира не може бути об`єктом набувальної давності у розумінні ст. 344 ЦК України, оскільки не мається її реєстрації як об`єкта приватної власності, вона є власністю територіальної громади, та в такому разі не може виникнути права власності на неї і у добросовісного користувача за давністю володіння.
Враховуючи все вищенаведене, обраний позивачами спосіб захисту права цивільного шляхом визнання права власності за набувальною давністю є помилковим, а висновки суду суперечать як матеріалам справи, так і положенням застосованих норм матеріального права.
Відтак, у відповідності до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України апеляційний суд задоволь-няє апеляційну скаргу, скасовує оскаржуване рішення суду із ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, колегія враховує, що позивач ОСОБА_2 є інвалідом 2 групи, тому звільнена від сплати судового збору. В такому разі сплачений апелянтом судовий збір у сумі 704 грн. підлягає компенсації за рахунок позивача ОСОБА_1 .
Керуючись ст.ст. 307, 309, 314-317 ЦПК України, колегія суддів
Апеляційну скаргу Бердянської міської ради задовольнити.
Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 червня 2017 року у цій справі скасувати.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до територіальної громади в особі бердянської міської ради, третя особа ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру в порядку набувальної давності.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Бердянської міської ради судовий збір у сумі 704 (сімсот чотири) гривні.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Маловічко С.В.
Судді: Кочеткова І.В.
Гончар М.С.