Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1911/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дьомич Л. М.
УХВАЛА

Іменем України

08.11.2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого судді: Дьомич Л.М.

суддів: Дуковського О.Л.; Мурашка С.І.

за участю секретаря: Федоренко Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 13 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту, складеного ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3, який посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Кіровоградської області ОСОБА_4 14 березня 2016 року.

В обгрунтування вимог зазначив, що 07 квітня 2016 року помер його батько ОСОБА_5.

Після смерті якого позивачу стало відомо, що все майно - квартиру, дачу та гараж він заповів ОСОБА_3 заповітом від 14 березня 2016 року.

Проте складання заповіту не відповідало внутрішній волі спадкодавця, у звязку з чим даний правочин є недійсним.

Спадкодавець мав дуже погане здоровя. При житті страждав серцево-судинними захворюваннями, цукровим діабетом, гангреною. Його стан, в тому числі і психічний значно погіршився після ампутації ноги.

ОСОБА_5 з 21 липня 1989 року був одружений на ОСОБА_3. Однак, в силу різних поглядів на життя та з особистих міркувань, вони розірвали шлюб 03 вересня 2003 року, після чого разом не проживали.

З лютого 2016 року батько відновив стосунки з колишньою дружиною, після чого припинив спілкування з ним та його родиною.

09 березня 2016 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 повторно уклали шлюб.

Посилаючись на ч. 1 ст. 225 ЦК України просив задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24 листопада 2016 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 54-55).

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 13 липня 2017 року відмовлено в задоволенні позову.

ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить про скасування рішення суду та ухвалення нового по суті позовних вимог. Зазначає, що суд першої інстанції приймаючи рішення не повно зясував обставини, що мають істотне значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права. А саме, висновок посмертної судово-психіатричної експертизи не є належним доказом по справі, оскільки комісією лікарів не в повній мірі досліджено стан здоровя ОСОБА_5 При наданні висновку не взято до уваги, тривале захворювання спадкодавця на цукровий діабет II типу, важкий перебіг. Судом безпідставно відмовлено у проведенні повторної посмертної судово-психологічної експертизи.

Приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_4 в судове засідання не зявилась, повідомлена про час та місце розгляду справи (т. 2 а.с.17).

Частиною 2 статті 305 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_6, пояснення ОСОБА_3 та її представників ОСОБА_7 та ОСОБА_8, дослідивши письмові докази по справі, перевіривши рішення суду у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги за наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема питання про те, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем не надано належних та беззаперечних доказів на підтвердження того, що заповіт складено за відсутності вільного волевиявлення заповідача та не надано будь - яких належних доказів того, що в момент вчинення заповіту останній не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними.

Вказаний висновок відповідає обставинам справи, яким суд дав належну правову оцінку.

Судом встановлено, що 07 квітня 2016 року помер ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 8) батько позивача, чоловік відповідача. Ним за життя складено заповіт, посвідчений 14 березня 2016 року приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим № 233, згідно якого усі свої права та обовязки, які йому належать на момент складання цього заповіту, а також ті права та обовязки, які можуть належати йому у майбутньому, та усе його майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право, заповів дружині ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 9).

Оспорюваний заповіт, складено у двох примірниках зі слів заповідача приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_4 Текст заповіту до підписання прочитано заповідачем та запрошеними свідками уголос.

Кіровоградською міською державною нотаріальною конторою № 1 після смерті ОСОБА_5 заведена спадкова справа № 226/2016 року від 14.04.2016 року (а.с. 88). Із заявами про прийняття спадщини за законом звернулвся син ОСОБА_2, а також дружина ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 89-90).

Відповідно до положень ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Вимогами ст.ст. 1233, 1234 ЦК України встановлено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину зазначені в ст. 203 ЦК України. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В порядку ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

За ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Обґрунтовуючи вимоги ОСОБА_2 опирався на свої міркування і переконання, а також на покази свідків.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав, передбачених ч.1 ст.225 ЦК України для визнання недійсним оспорюваного заповіту, оскільки позивачем не доведено належними та беззаперечними доказами, що на час його складення спадкодавець не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. З таким висновком повністю погоджується колегія суддів.

Матеріалами справи підтверджено, що з метою встановлення психічного стану ОСОБА_5 на час складання оспорюваного заповіту за клопотанням позивача (т. 1 а.с.136-139) судом першої інстанції призначено у справі посмертну судово-психіатричну експертизу.

Згідно висновку експертизи № 237 від 16 травня 2017 року Комунального закладу «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня», комісія визначилась, що ОСОБА_5 на момент складання та посвідчення заповіту 14 березня 2016 року страждав помірними когнітивними розладами внаслідок судинних захворювань головного мозку (атеросклерозу та гіпертонічної хвороби), які не досягали ступені деменції та психозу. Міг усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними (а.с. 150-152).

Тобто, проведеною у справі експертизою не зроблено висновку про неспроможність ОСОБА_5 в момент складання заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Згідно постанови Верховного Суду України № 6-9цс12 від 29.02.2012 р. висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи є лише одним із доказів у справі, йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

В суді першої інстанції щодо стану здоровя спадкодавця, як доказ, надавали пояснення свідки як з боку позивача так і відповідача. Так згідно показів свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 ОСОБА_13 відхилень у поведінці спадкодавця ОСОБА_5 не було. Свідок ОСОБА_13 зазначив, що бачився з ним раз на тиждень.

Свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 були присутні при посвідченні спірного заповіту та зазначили, що ОСОБА_5 знаходився у повному розумінні та в ясній памяті, логічність його мислення не відрізнялася від того часу, коли спадкодавець був здоровим.

Свідок ОСОБА_14, яка є дружиною позивача вказала, що 04 квітня 2016 року вона разом із чоловіком та сином відвідали ОСОБА_5, останній вів себе неадекватно, дивився на стілець, називав якісь цифри, кричав від болю, крутився, не міг заспокоїтись. Ці покази суперечать іншому обсягу доказів у справі.

Згідно до ст. 212 ЦПК, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Усі докази є рівні між собою. Жоден не має для суду наперед встановленого значення. Оцінюючи докази, суд зобовязаний оцінити належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, що врегульовано ст. 58 ЦПК, ст. 59 ЦПК. Усі докази разом оцінюються ще з позиції їх достатності та взаємозвязку. Достатність доказів полягає у тому, що у справі доведені усі обставини, які входять до предмету доказування. Взаємозвязок доказів полягає в тому, всі вони узгоджуються між собою і в сукупності дають суду можливість встановити дійсні відносини сторін і правильно вирішити спір.

Зібрані у справі докази в їх сукупності, в силу вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України доводять, що волевиявлення ОСОБА_5 під час складання заповіту було вільним і відповідало його волі.

Підстави апеляційної скарги висновків суду не спростовують, вони фактично зводяться до незгоди з висновком посмертної судово-психіатричної експертизи, який не містить ймовірних висновків та яким на основі аналізу документів однозначно встановлено, що ОСОБА_5 на час складання заповіту здатний був усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Жодних доказів, які б спростовували експертний висновок суду також не надано.

Посилання на те, що відповідач мала корисні намірі, оскільки одружилася з спадкодавцем за місяць до його смерті не є відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України підставою для визнання заповіту недійсним.

Оспорюваний правочин не суперечить актам цивільного законодавства, при його складанні спадкодавець був дієздатним, його дієздатність перевірена приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_4, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його внутрішній волі та меті (наслідкам), яку він переслідував.

Призначити своїми спадкоємцями будь-яких фізичних осіб, незалежно від наявності в нього з цими особами сімейних, родинних відносин є правом заповідача.

Враховуючи вищевикладене суд першої інстанції належним чином встановив обставини справи, дав правильну оцінку наданим доказам, і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимог про визнання заповіту недійсним із заявлених підстав.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому, відповідно до ч. 1 ст.308 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст. 304, ст. 307, ст. 308, ст. 313, ст. 314, ст. 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 13 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: