Провадження № 2-о/127/1036/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.12.2017 м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Дернової В.В.,

при секретарі Тронт М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа - Відділ державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Вінницькій області, про встановлення факту смерті,

ВСТАНОВИВ:

06 грудня 2017 року заявник ОСОБА_1 звернувсь до суду із заявою про встановлення факту смерті його брата. Зазначив, що 03 листопада 2017 року помер його брат ОСОБА_2, який постійно проживав в м. Донецьк. Факт смерті батька зареєстровано на тимчасово окупованій території. В той же час документи, видані на окупованій території Донецької області, не створюють правових наслідків. Отримати свідоцтво про смерть брата на території України заявник не має можливості. Встановлення факту смерті брата необхідно заявнику для звернення до органів Пенсійного фонду України. Просить суд встановити факт смерті ОСОБА_2, який помер 03 листопада 2017 року в м. Донецьк, Донецької області.

Заявник в судове засідання не зявився, однак на адресу суду надав заяву про розгляд справи у його відсутності, вимоги заяви підтримує в повному обсязі.

Представник заінтересованої особи Відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Вінницькій області у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належними чином.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є братом заявника ОСОБА_1, що підтверджується Свідоцтвами про народження серії ЗЖ №887536 від 11.02.1956 року, серії ЯК №024267 від 28.03.1953 року, у яких зазначено батьками ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - батько: ОСОБА_3, мати: ОСОБА_4.

Заявник зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1, проте є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою від 03.11.2016 року №58578.

03 листопада 2017 року в м. Донецьку помер ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Факт смерті підтверджується медичною довідкою про причину смерті №3120 від 08.11.2017 року, Свідоцтвом про смерть ДНР №088855 від 09.11.2017 року (актовий запис про смерть № 1235) .

Відповідно до положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року №1207-VII (з наступними змінами та доповненнями) будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий цими органами та/ або особами є недійсним і не створює правових наслідків, а тому видане ДНР свідоцтво про смерть не створює правових наслідків.

Разом з тим, оцінюючи надані заявником докази, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Практикою Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці, зокрема в рішеннях ЄСПЛ «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). Зокрема ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

На підставі вищевикладеного, враховуючи сукупність наданих доказів, суд вважає факт смерті ОСОБА_2 встановленим.

Керуючись ст.ст. 11, 57-64, 212-215, 234, 235, 256, 257-1, 367 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Заяву задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_3, Україна, який помер 03 листопада 2017 року в м. Донецьк, Донецької області.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Суддя: