Справа № 308/6541/17
У Х В А Л А

Іменем України

20 листопада 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Джуги С.Д., Мацунича М.В.,

за участі секретаря - Сочка І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 25 липня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 оскаржив у апеляційному порядку ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 25.07.2017, якою відмовлено у забезпеченні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування та порушення судом норм процесуального права, у звязку з чим просить ухвалу місцевого суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою вжити заходи забезпечення позову.

У Рішенні від 28 квітня 2010 року N 12-рп/2010 (далі - Рішення) Конституційний Суд України зазначив, що положення пункту 2 частини першої статті 293 Цивільного процесуального кодексу України стосовно можливості апеляційного оскарження ухвал суду щодо забезпечення позову, а також щодо скасування забезпечення позову у взаємозв'язку з положеннями пунктів 2, 8 частини третьої статті 129 Конституції України необхідно розуміти як такі, що передбачають право оскаржувати окремо від рішення суду в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції як про забезпечення позову і щодо скасування забезпечення позову, так і ухвали про відмову в забезпеченні позову і скасуванні забезпечення позову.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання у визначений час не зявились, про час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Судова колегія, відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, розглянула справу за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст. 197, ч. 2 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не доведено суду, що існує реальна загроза утруднення чи неможливості виконання рішення суду, не доведено належними та допустимим доказами, що відповідачка вживає будь яких заходів щодо відчуження квартири, при цьому позивачем не заявлено вимогу щодо розподілу будь-якого майна.

Проте з такими висновками місцевого суду погодитися не можна.

З матеріалів справи вбачається, що у липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, що є об'єктом спільної сумісної власності - квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1, шляхом визнання за позивачем 61,78% власності квартири, а за ОСОБА_2 38,22% власності квартири. Вказував, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі із 17.10.2013. За час шлюбу ними набуто спірну квартиру, договір купівлі-продажу спірної квартири укладено 25.11.2015 між ОСОБА_3 та відповідачем, при цьому право власності оформлене на ОСОБА_2, оскільки їй надавалися пільгові умови кредитування як працівниці ПАТ «Укрсоцбанк». 25.11.2015 ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 нотаріально-посвідчену згоду на придбання за спільні їхні гроші вказаної квартири та на передачу цієї квартири в іпотеку ПАТ «Укрсоцбанк», зазначивши, що такі правочини укладаються в інтересах сімї. Указував, що ним витрачено на придбання квартири 90 000,00 грн.

Провадження у цивільній справі відкрито місцевим судом 25.07.2017.

На обґрунтування заяви про накладення арешту на спірне нерухоме майно, ОСОБА_1 зазначав, що квартира перебуває у спільній сумісній власності. Відповідачка ОСОБА_2 змінила замки у вхідних дверях квартири та чинить перешкоди позивачу у користуванні спільним майном, повідомила позивачу у телефонних розмовах про те, що продасть спірну квартиру, а кошти від продажу залишить собі та житиме у Тернополі. Крім того, відповідачка розмістила в мережі Інтернет оголошення про продаж спільно набутого майна, що знаходиться у квартирі: кухонних меблів, газової варочної поверхні, мийки. Вказував, що такі дії відповідачки свідчать про реальність наміру відповідача продати спірну квартиру.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.

Відповідно до ст.ст. 151, 152 ЦПК України суд може за заявою позивача вжити заходів забезпечення позову, в тому числі шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній (за винятком випадку, передбаченого ч. 4 ст. 151 ЦПК), якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 152 ЦПК України).

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Оскільки у предявленому позові ставиться питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а відтак, між сторонами дійсно існує спір, судова колегія приходить до висновку про обґрунтованість припущення, що, у разі задоволення позову, невжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення, та вважає правильним задовольнити заяву ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2.

За таких обставин, ухвала Ужгородського міськрайонного суду від 27.03.2017, відповідно до п. 2 ст. 312 ЦПК України, підлягає скасуванню з постановлення нової ухвали про задоволення заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст. 152, п. 2 ст. 312, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 25 липня 2017 року скасувати та постановити нову ухвалу.

З метою забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, накласти арешт на майно - квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та, відповідно до положень ст. 324 ЦПК України, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуюча:

Судді: