Справа № 2-592/2009
Провадження № 22-ц/779/1679/2017
Головуючий у 1 інстанції Битківський Л.М. Л. М.
Суддя-доповідач Фединяк
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого- судді Фединяка В.Д.

суддів: Малєєва А.Ю.,Матківського Р.Й. секретаря Капущак С.В.

з участю представників: ВДВС ОСОБА_1;

ОСОБА_2 ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за скаргою ОСОБА_2 про визнання неправомірними дій старшого державного виконавця Богородчанського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області ОСОБА_1 і скасування постанови від 29.08.2017 року про повернення виконавчого документу стягувачу, за апеляційною скаргою начальника Богородчанського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області ОСОБА_4 на ухвалу Богородчанського районного суду від 05 жовтня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

19 вересня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із скаргою на неправомірні дії старшого державного виконавця Богородчанського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області ОСОБА_1 і зазначав, що рішенням Богородчанського районного суду у справі №2-592/09 стягнуто з ОСОБА_5 на його користь 54953,86 грн. боргу. 03 жовтня 2016 року державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження №52464839. Державним виконавцем не розшукано майна, належного боржнику, на яке можливо звернути стягнення. Вказує, що він особисто 16 лютого 2017 року до відділу ДВС подав державному виконавцю дані про наявність у боржника майна, зокрема 1/4 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою с. Підгіря вул. І.Франка, 99а Богородчанського району. Право власності на вказане майно визнано за боржником рішенням Богородчанського районного суду від 20.06.2003 року у справі №2-21/2003, яке набрало законної сили. Ухвалою Богородчанського районного суду від 07 червня 2017 року в задоволенні подання державного виконавця про звернення стягнення на нерухоме майно ОСОБА_5, право власності на яке не зареєстроване в установленому законом порядку, відмовлено у звязку з його передчасністю. Постановою від 29 серпня 2017 року повернуто ОСОБА_2 як стягувачу виконавчий документ без виконання судового рішення. Посилаючись на те, що в порушення вимог ч.4 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», ч.1 ст. 377 ЦПК України державний виконавець незаконно повернула згаданий виконавчий лист без виконання, просив визнати неправомірною та скасувати постанову винесену старшим державним виконавцем Богородчанського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області ОСОБА_1 від 29.08.2017 року про повернення стягувачу виконавчого листа №2-592/09 від 04.11.2009 року про стягнення з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_2 боргу в сумі 54953,86 грн.

Ухвалою Богородчанського районного суду від 05 жовтня 2017 року визнано неправомірною та скасовано постанову винесену старшим державним виконавцем Богородчанського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області ОСОБА_1 від 29.08.2017 року про повернення стягувачу виконавчого листа №2-592/09 від 04.11.2009 року про стягнення з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_2 боргу в сумі 54953,86 грн.

Не погоджуючись з ухвалою суду начальник Богородчанського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківської області ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваної ухвали з постановленням нової про відмову у задоволенні скарги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права. На думку апелянта, суд не врахував того, що державний виконавець двічі зверталась до Богородчанського районного суду із заявою в порядку ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження» про прийняття рішення щодо звернення стягнення на майно, а саме 1/4 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою с. Підгіря вул. І.Франка, 99а Богородчанського району, право власності на яке не зареєстроване. Однак, суд, посилаючись на те, що рішення про звернення стягнення на вище зазначене майно є крайнім заходом, що може призвести до порушення конституційних прав громадянина, двічі відмовляв у поданнях державного виконавця. Згідно свідоцтва про право власності на будинковолодіння в с. Підгіря вул. Франка 99а, дане будинковолодіння в цілому належить на праві власності ОСОБА_6 Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта відомості щодо наявності права власності на нерухоме майно боржника ОСОБА_5 відсутні, таким чином жодного документального підтвердження належності боржнику ОСОБА_5 на праві власності обєкта нерухомого майна немає.

У судовому засіданні начальник Богородчанського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги, просить задовольнити її.

Представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнав, вважає оскаржувану ухвалу законною та обґрунтованою.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 303 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що старшим державним виконавцем Богородчанського відділу ДВС ОСОБА_1 неправомірно винесено постанову від 29.08.2017 року, якою повернуто ОСОБА_2 як стягувачу виконавчий документ без виконання судового рішення. Висновок державного виконавця, зроблений у мотивувальній частині оскаржуваної постанови про відсутність майна, за рахунок якого можна провести стягнення по виконавчому документу є помилкови, оскільки боржнику на праві власності належить ? частина домоволодіння по вул. І.Франка, 99а в с. Підгіря Богородчанського району. Дані, що містяться у Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна, що внесені на підставі ухвали суду від 16.10.2006 року щодо домоволодіння по власнику ОСОБА_6 свідчать лише про обтяження прав саме цього власника. Разом з тим, це не позбавляло державного виконавця права, після проведення усіх необхідних дій звернутись повторно з поданням щодо вирішення питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку.

Висновок суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Богородчанського районного суду від 01 жовтня 2009 року у справі №2-592/09 задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, ухвалено стягнути з останнього на користь позивача 54380 грн. боргу, 543 грн. 86 коп. судового збору та 30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

04 листопада 2009 року на виконання вищевказаного рішення Богородчанським районним судом видано виконавчий лист №2-592/09 .

03 жовтня 2016 року старшим державним виконавцем Богородчанського районного відділу ДВС ОСОБА_1 винесена постанова про відкриття виконавчого провадження на підставі вищезгаданого виконавчого документа (9а.с.15).

16 лютого 2017 року до відділу ДВС у межах вказаного виконавчого провадження надійшла заява ОСОБА_2, в якій останній вказав, що за боржником ОСОБА_5 відповідно до рішення Богородчанського районного суду №2-21/2003 від 20 червня 2003 року визнано право власності на 1/4 частину житлового будинку, що знаходиться по вул. Франка,99 «а» в с.Підгір'я Богородчанського району. При цьому стягувач просив звернутися до суду з заявою про вирішення питання про звернення стягнення на майно боржника, речові права на яке не зареєстровані у встановленому законом порядку.

Судом встановлено, що постановою від 29.08.2017 року старший державний виконавець Богородчанського відділу ДВС ОСОБА_1 повернула стягувачу без виконання виконавчий лист №2-592/09 від 04.11.2009 року про стягнення з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_2 54953,86 грн. Підставою для повернення виконавчого листа державним виконавцем вказано п.2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», тобто з тих підстав, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними (а.с. 40)

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 5 статті 124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України "Про виконавче провадження".

Згідно з частиною 1 статті 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно i в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо: у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Відповідно ч. 4 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

За змістом ч. 1 ст. 377 ЦПК України питання про звернення стягнення на належні боржнику від інших осіб грошові кошти, що знаходяться на рахунках цих осіб в установах банків та інших фінансових установах, а також про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Отже, суд першої інстанції, правильно застосувавши положення ст. ст. 383 ЦПК України, ч. 4 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», ч. 1 ст. 377 ЦПК України, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення про задоволення скарги, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про неможливість звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, оскільки суперечать ч. 4 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» та ч. 1 ст. 377 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права при його ухваленні та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновком суду по їх оцінці, тому не можуть бути підставою для скасування справедливого і по суті правильного рішення суду лише з одних формальних міркувань. У зв'язку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржувану ухвалу суду залишити без змін.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 307, 312-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу начальника Богородчанського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківської області ОСОБА_4 відхилити. Ухвалу Богородчанського районного суду від 05 жовтня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з часу набрання законної сили.

Судді: В.Д.Фединяк

ОСОБА_7

ОСОБА_8