Справа № 761/616/17
Провадження № 2/761/3157/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Осаулова А.А.

при секретарі: Вольда М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Хрещатик", треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання дій, такими що порушують майнові права, визнання договору іпотеки недійсним, -

в с т а н о в и в :

В січні 2017 року ОСОБА_1 (надалі по тексту - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Хрещатик» (надалі по тексту відповідач), в якому просив суд визнання дій ОСОБА_1 при укладені договору іпотеки від 29.09.2007 року між нею та відповідачем, такими що порушують майнові права ОСОБА_3, та визнати недійсним договір іпотеки від 27.09.2007 року, що укладений між ВАТ КБ «Хрещатик» та ОСОБА_1.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 27.09.2007 року ОСОБА_2 уклав із відповідачем кредитний договір, в забезпечення виконання зобов»язань за яким в цей же день позивач ОСОБА_1 уклала із відповідачем договір іпотеки. Між тим, при укладенні вказаного договору вона діяла всупереч вимогам ч.6 ст.203 ЦК України, ст..177 Ск України, оскільки на час укладення вказаного договору у позивача вже була дитина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка з цього часу набула право користування предметом іпотеки - квартирою АДРЕСА_1 згідно ст..405 ЦК України. При укладені договору іпотеки позивач повинна була діяти не тільки в своїх інтересах, а і в інтересах своєї малолітньої дитини, права якої порушено укладенням вказаного договору. За наведених обставини, позивач просив суд позов задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з викладених у позові підстав. При цьому, зазначив, що цим позовом безпосередньо захищає інтереси малолітньої дитини ОСОБА_3

Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову, підтримавши свої письмові заперечення проти позову, де просив застосувати строки позовної давності. Навів підстави для відмови в задоволенні позову по суті вимог, оскільки позивач людина з вищою освітою не могла не вивчати зміст підписаного та оспорюваного нею у цій справі договору, за умовами п.1.6 якого позивач підтвердила про відсутність порушень прав інших осіб при його укладенні, укладаючи договір в інтересах сім»ї. Також, надала довідку про відсутність зареєстрованих у квартирі осіб. Сама позивач не дотрималась вимог ч.3 ст.6 Закону України «Про іпотеки», що спростовує її твердження про реєстрацію третьої особи у вказаній квартирі. Вказує, що на час винесення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості по кредиту, тобто станом на в березні 2011 року, позивач не була зареєстрована у вказаній квартирі, оскільки за копією паспорта її було знято з реєстрації з 2009 року. Крім того, предмет іпотеки вже була двічі продана. Відтак, вказаний позов спрямований на уникнення виконання зобов»язань за кредитним договором, а надана батьками неправдива інформація щодо предмету іпотеки не підставою для визнання договору недійсним. До вказаних правовідносин не підлягають застосуванню надана позивачем постанова Верховного суду України від 11.05.2016 року, оскільки позивачкою не було доведено порушення майнових прав дитини внаслідок укладення оспорюваного договору. При укладанні цього договору іпотеки право дитини на користування житлом порушено не було.

Треті особи в судове засідання не з»явились, хоча про дату і час розгляду справи повідомлялись неодноразово належним чином, про причини неявки суд не повідомили, заперечення проти позову не подавали, а тому з врахуванням думки учасників процесу та обставин справи судом прийнято рішення про розгляд справи у їх відсутність.

Суд, заслухавши доводи сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає зазначити наступне.

Відповідно до ч.1,2 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних або юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть у ній участь. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Судом встановлені наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

27.09.2007 року ОСОБА_2 уклав із ПАТ КБ «Хрещатик» кредитний договір, за умовами п.1.1 якого банк надає йому кредит в сумі 95 000 доларів США в гривневому еквіваленті на споживчі цілі із строком повернення до 25.09.2010 року.

В забезпечення виконання зобов»язань за цим кредитним договором в цей же день 27.09.2007 року позивач ОСОБА_1 уклала із відповідачем договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

Згідно ст. 546 ЦК України виконання зобов»язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

У відповідності до вимог ст.575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Згідно ст. 18 Закону України «Про іпотеку»іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови:1) для іпотекодавця та іпотекодержателя - юридичних осіб відомості про: для резидентів - найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб - підприємців; для нерезидентів - найменування, місцезнаходження та державу, де зареєстровано особу; для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості про: для громадян України - прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання із зазначенням адреси та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів; для іноземців, осіб без громадянства - прізвище, ім'я, по батькові (за наявності), адресу постійного місця проживання за межами України; 2) зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання;3) опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані. При іпотеці земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення;4) посилання на видачу заставної або її відсутність. У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду. У разі якщо іпотекою забезпечується повернення позики, кредиту для придбання нерухомого майна, яке передається в іпотеку, договір купівлі-продажу цього нерухомого майна та іпотечний договір можуть укладатися одночасно.

Посилаючись на вимоги ч.6 ст.203 ЦК України, ст..177 СК України та ч.3 ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» під час укладення позивачем із банком вказаного договору іпотеки, позивач сама вказує на те, що вона цим правочином порушила майнові права її народженої вже на час укладення оспорюваного договору малолітньої дитини ОСОБА_3 Пред»явлення позову саме в інтересах дитини вона підтвердила і в судовому засіданні.

Народження дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 року від матері ОСОБА_1 підтверджено свідоцтвом про народження від 14.06.2007 року.

За умовами ч.6 ст.203 ЦК України правочин, що вчиняється батька (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За змістом правових норм за ст..177 СК України та ч.3 ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» вбачається про заборону на укладення батьками малолітньої дитини правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню, щодо її майнових прав без згоди органу опіки та піклування.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою зазначеної статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів та передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За умовами ст..39 ЦПК України права свободи та інтереси малолітніх осіб віком до 14-ти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їх батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом.

Як вже встановлено судом, то позивач до суду із цим позовом звернулась саме з метою захисту інтересів свої дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зокрема, ч. 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

При цьому у відповідності до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Так, відповідно до ч.ч.1,3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Проте, суд критично оцінює позицію позивача щодо порушення нею прав її малолітньої дитини оспорюваним договором іпотеки та необхідність визнання його недійсним з огляду на наступне.

За змістом п.1.6 укладеного між сторонами 27.09.2007 року договору іпотеки, позивач підтвердила, що внаслідок передачі майна в іпотеку не буде порушено та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх дітей.

Згідно наявної в матеріалах справи довідки №726 від 19.09.2007 року ЖЕК №1016 Шевченківського району м.Києва зареєстрованих малолітніх чи неповнолітніх осіб немає.

За умовами ч.3 ст.6 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець зобов»язаний до укладення іпотечного договору попередити іпотеко держателя про всі відомі йому права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі і не зареєстровані у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

За умовами ст..405 ЦК України члени сім»ї власника, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Як вбачається з копії паспорту позивачки, що вона сама долучили до позовної заяви, то з місця реєстрації за адресою розташування предмета іпотеки - АДРЕСА_2, її було знято 03.09.2009 року.

Тобто станом на даний час із врахуванням вимог ст..ст.29, 405 ЦК України малолітня дитини ОСОБА_3 не проживає у квартирі, що є предметом іпотеки, та не була зареєстрована на час укладення вказаного договору іпотеки.

Відтак, право ОСОБА_3 на користування вказаної квартирою припинилось із зняттям з реєстрації її матері з вказаного житла.

Більше того, за рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 01.03.2011 року, що набуло законної сили, на вказану квартиру було звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості за вищевказаним кредитним договором перед ПАТ «КБ «Хрещатик».

Відповідно до п. 44 постанови № 5 від 30.03.2012 Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно зістаттею 32 Цивільного кодексу України,статтею 177 Сімейного кодексу України та статтею 17 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-Ш "Про охорону дитинства"батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

У відповідності до судової практики Верховного Суду України (постанова 20.01.2016 р. №6-2940 цс15, що є обов'язковою для застосування за правилами ст. 360-7 ЦПК України), згідно якої норма ст.177 СК України, ст..16 ЗУ «Про охорону дитинства» та ст.12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» передбачає необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямована на захист майнових прав дітей, відтак підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом його батьків є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення такого договору, а порушення в результаті його укладення майнових прав дитини.

Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року у справі «Артіко проти Італії» (пункт 35) визначає, що Конвеція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

З аналізу вимог законодавця та наведених доказів у цій справі вбачається, що власник майна є одночасно законним представником малолітньої дитини і укладає правочин, який впливає на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати він нього таких дій.

Між тим, позивачкою не було доведено, що сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення такого договору та її реєстрація у квартирі, що є предметом іпотеки, порушила майнові права дитини на користування вказаним житлом під час укладення оспорюваного договору іпотеки.

Відтак, позовна заява про визнання дій ОСОБА_1 при укладені договору іпотеки від 29.09.2007 року між нею та відповідачем, такими що порушують майнові права ОСОБА_3, та визнати недійсним договір іпотеки від 27.09.2007 року, що укладений між ВАТ КБ «Хрещатик» та ОСОБА_1, задоволенню не підлягає в повному обсязі.

З огляду на наявність підстав для відмови у позові по суті, суд вважає за недоцільне вирішувати питання про застосування строків позовної давності як додаткової підстави для відсутність підстав на задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 29, 203, 215, 257, 267, 546, 575 ЦК України, ст.ст. 17, 18 Закону України «Про іпотеку», ст. 17 Розділу 111 Закону України «Про охорону дитинства», ст..177 СК України, ст..ст.10, 60, 88, 212, 214, 215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Хрещатик", треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання дій, такими що порушують майнові права, та визнання недійсним договору іпотеки від 27.09.2007 року, що укладений між ВАТ КБ «Хрещатик» та ОСОБА_1, - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: