Провадження № 22-ц/780/5184/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 02.11.2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі головуючого судді Сержанюка А.С., членів колегії суддів Журби С.О., Коцюрби О.П., із участю секретаря Топольського В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 банк «ПриватБанк» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2017 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А :

16 листопада 2016 року Публічне акціонерне товариство ОСОБА_2 банк «ПриватБанк» звернулося до суду із названим позовом, де просило стягнути із відповіжача заборгованість за кредитним договором в розмірі 21 362,88 грн. та судові витрати.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 28 січня 2013 року між банком та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №б/н, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в розмірі 1 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

В порушення умов договору відповідач своїх зобовязань не виконав, що призвело до виникнення заборгованості, яка станом на 30 жовтня 2016 року складає 21 362,88 грн.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2017 року у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 «ПриватБанк» відмовлено із посиланням на сплив строку позовної давності.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Публічне акціонерне товариство ОСОБА_2 «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Просить рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Суд, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає за необхідне апеляційну задовольнити частково, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, 28 січня 2013 року між Публічним акціонерним товариством ОСОБА_2 «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до правил та тарифів банківських послуг ( а.с. 6 ).

Відповідач, згідно заяви-анкети, зобовязався повернути кредитні кошти та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в порядку та строки, які встановлені тарифами, умовами та правилами надання банківських послуг ( там же ).

Проте, відповідач належним чином взяті на себе зобовязання не виконував унаслідок чого за правочином, як зазначає позивач, утворилася заборгованість у розмірі 21 362,88 грн. ( а.с. 4-5 ).

У звязку із цим, 16 листопада 2016 року Публічне акціонерне товариство ОСОБА_2 банк «ПриватБанк» звернулося до суду із названим позовом ( а.с. 2-3 ), у задоволенні якого судом першої інстанції відмовлено за спливом строку позовної давності ( а.с. 62-66 ).

Вирішуючи справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 банк «ПриватБанк», суд другої інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Матеріали справи не містять доказів, які підтверджують факт ознайомлення позичальника з усіма істотними умовами договору.

Відсутність підпису відповідача на умовах та правилах надання споживчого кредиту фактично надає можливість банку надавати умови в будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачем.

Зазначення в заяві на видачу кредиту про ознайомлення відповідача з умовами надання кредиту без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк.

Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача і позивач не надав суду доказів, які б підтверджували ту обставину, що саме вони є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці умови та правила мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника.

Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року ( справа №6-2320цс16 ).

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Отже, позивачем не доведено, що між сторонами досягнуто згоди щодо розміру відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, а відтак відсутні правові підстави для їх задоволення у відповідності до положень ст. 60 ЦПК України.

Також, матеріали справи не містять будь-яких належних та допустимих доказів про отримання відповідачем як кредитної картки, так і грошових коштів по ній, у відповідності до положення ст.ст. 58-60 ЦПК України.

Разом з цим, суд першої інстанції, відмовляючи у позові з підстав пропуску строку позовної давності, не врахував ту обставину, що відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України із застосуванням строків позовної давності підлягає захисту лише порушене право, а тому висновок суду про відмову у позові з підстав пропуску строку давності не відповідає вимогам закону, враховуючи наступне.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 16 ЦК України захисту в судовому порядку підлягає порушене право особи, і лише при встановленні цього порушення, суд застосовує строк позовної давності.

У разі недоведеності порушення цього права в задоволенні вимог слід відмовити по суті.

Окрім цього, як встановлено судом апеляційної інстанції, ОСОБА_3, в установленому законом порядку не звертався до місцевого суду із заявою про застосування строку позовної давності у відповідності до положень ч. 4 ст. 267 ЦПК України, що виключає можливість ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову за вказаною підставою.

За таких обставин, суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, оскільки цих правових підстав для відмови у задоволенні позову немає виходячи із суті позовних вимог та встановлених обставин по справі.

Внаслідок чого передчасно ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, зокрема, ст.ст. 11, 16, 526, 549, 610, 627, 628, 634 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 58-60, 213-215 ЦПК України.

А тому, доводи апелянта про незаконність та необґрунтованість, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення зазначених норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, встановлені судом другої інстанції, знайшли своє підтвердження при розгляді справи, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Крім цього, доводи апеляційної скарги про невірність застосування строку позовної давності, у даному випадку та у силу викладеного судом апеляційної інстанції, не є підставою для задоволення як позовних, так і апеляційних вимог.

Відтак, з точки зору суду другої інстанції, необхідно оскаржуване рішення скасувати і ухвалити нове про відмову у задоволенні позову за його необґрунтованістю у відповідності до вимог ст. 309 ЦПК України та на підставі положень ст.ст.16, 638, 1046-1054 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 58-60, 212-215 ЦПК України.

При цьому, надані позивачем розрахунок, анкета-заява, довідка, виписка із умов та правил, копія паспорта ( а.с. 4-5, 6, 7-8, 9-32, 33 ), на переконання апеляційного суду, не свідчать про обгрунтованість заявлених позовних вимог, і зокрема, про надання відповідачу грошових коштів на умовах зазначеного правочину, оскільки вони не можуть бути віднесені до числа належних та допустимих доказів на підтверджєення зазначених обставин у відповідності до положень ст.ст. 58, 59 ЦПК України.

Окрім іншого, зазначені документи є копіями невідомого походження, а відтак не є належними та допустимими доказами у справі і за цих обставин.

Копіями невідомого походження, як зазначено в правових позиціях Верховного суду України, викладених у справах №6-57743св10, №6-29420св10, що є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, є будь-які копії документів, справжність яких неможливо перевірити шляхом співставлення із оригіналом.

Таку можливість позивачем не надано ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції, незважаючи на положення ст. 60 ЦПК України.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 банк «ПриватБанк» задовольнити частково. Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2017 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий: А.С. Сержанюк

Судді: С.О. Журба

ОСОБА_4