УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2017 року суддя Іллічівського районного суду м.Маріуполя Кузнецов Д.В., ознайомившись із заявою адвоката ОСОБА_1, яка діє від імені та в інтересах позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Іллічівського районного суду міста Маріуполя перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на ? частину спірного нерухомого майна, яке набуте подружжям під час шлюбу.

В ході розгляду справи представником позивача подано клопотання про забезпечення позову, в якій просив оголосити заборону відповідачу ОСОБА_3 розпоряджатися приміщенням №1 у будинку №194 по пр.Металургів в м.Маріуполі Донецької області, обмеживши його право на користування приміщенням №1 у будинку №194 по пр.Металургів, м.Маріуполь Донецької області шляхом його опечатування.

В обґрунтування поданої заяви зазначив, що на теперішній час відповідач без згоди позивача використовує приміщення, стан якого в ході експлуатації погіршується.

Ознайомившись із вказаною заявою, вважаю, що в її задоволені слід відмовити з наступних підстав.

Згідно ч. 3 ст. 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа, в день її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

За наведених положень ЦПК обовязковою умовою для забезпечення позову є та обставина, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести в подальшому до неможливості виконання рішення суду.

Крім того, статтею 152 ЦПК України передбачено види забезпечення позову, серед яких, зокрема, заборона вчиняти певні дії.

Разом із тим, із дослідженого позову вбачається, що предметом спору є нежитлове приміщення та квартира, які за твердженням позивача є спільною сумісною власністю із відповідачем, оскільки було набуте ними під час перебування в шлюбу, тобто позивачем не заперечується наявність права власності відповідача на ? частину спірного нерухомого майна.

Згідно з ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Відповідно до пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 22.12.2006р. № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб'єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

В представлених відповідачем запереченнях на позов останній вказував, що спірне приміщення купувалося ним для зайняття підприємницькою (господарською) діяльністю як офісне приміщення, а отже накладення заборони на користування ним шляхом опечатування може призвести до зупинення господарської діяльності та невідворотних наслідків у ній або до заподіяння збитків відповідачу, який також щонайменше є співвласником, а до винесення рішення судом - преюдиціальним власником спірного приміщення.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

На думку суду заявлений позивачем вид забезпечення позову не відповідає обраному способу захисту порушених прав та не надано доказів, що невжиття заявленого заходу забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду про визнання права власності на 1/2 частину спірного майна, натомість опечатування спірного приміщення може призвести до порушення прав відповідача, як власника.

Враховуючи вказані обставини справи та наведені положення закону, суд вважає необґрунтованою та недоведеною подану представником позивача заяву про забезпечення позову у звязку із чим відмовляє в її задоволені.

Одночасно з цим, суд розяснює, що позивач не позбавлений права повторно на будь-якій стадії розгляду справи звернутися до суду із заявою про забезпечення позову при наявності для цього обґрунтованих підстав.

Керуючись ст.ст.151, 153 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволені заяви адвоката ОСОБА_1, яка діє від імені та в інтересах позивача ОСОБА_2, про забезпечення позову відмовити.

На ухвалу може бути надана апеляція до Апеляційного суду Донецької області через Іллічівський районний суд міста Маріуполя протягом 5 днів з дня проголошення ухвали.

Суддя: ОСОБА_4