Справа № 347/1386/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2017 року м. Косів

Косівський районний суд, Івано-Франківської області в складі:

Головуючої судді: Крилюк М.І.,

Секретаря: Терлюжак Н.П.,

З участю позивача : ОСОБА_1

Відповідача: ОСОБА_2

Представника відповідача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Косів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся в суд із вказаним позовом .

Позивач в справі, ОСОБА_1 вимоги позову підтримав, суду пояснив, що 05.09.2013 року між ним, ОСОБА_1 та відповідачем в справі, ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким він передав відповідачу 563000,00 грн. (пятсот шістдесят три тисячі гривень), що на той час за офіційним курсом НБУ - 7,9930 грн. було еквівалентно (сімдесят тисяч чотириста тридцять шість) доларів США, підтвердженням чого є розписка останнього. ОСОБА_2 отриману від нього суму грошових коштів зобов'язався повернути у строк до 05.09.2014 року.

За домовленістю між ними повернення коштів відповідачем мало відбуватись щоквартально, протягом чотирьох кварталів поточного року, при цьому перший платіж повинен складати суму в 122500,00 грн., другий -118000,00 грн, третій - 113000,00 грн. та четвертий - 209000,00 грн., шляхом повернення сум готівкою, або внесенням коштів на його банківський рахунок. Пунктом 9.1 договору позики передбачено, що вони домовилися, що перший платіж повинен відбутися не пізніше 04.12.2013 року, другий - не пізніше 04.03.2014 року, третій - не пізніше 04.06.2014 року та четвертий - не пізніше 06.09.2014 року.

У порушення вказаних вище умов договору позики ОСОБА_2 тільки разово, а саме 06.12.2013 року повернув йому лише 82000,00 грн.

На час звернення до суду, решта кошти в сумі 481000,00 грн. відповідачем йому не повернуто, жодних заходів для погашення боргу ним не здійснено, не зважаючи на те, що він неодноразово звертався до нього по телефону із вимогою про повернення боргу.

Умовами договору позики укладеного між ним та відповідачем передбачено відповідальність за несвоєчасне виконання зобовязань у виді пені та у виді повернення боргу з урахуванням індексу інфляції.

Так п.11 договору позики передбачено, що в разі прострочення чергової частини позики Позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також вправі нараховувати пеню в розмірі 28% річних від несплаченої суми за кожен день прострочення.

Розрахунок пені, розмір якої встановлений у п.11 договору позики і становить 28% річних, здійснюється за кожен день прострочення за формулою: сума боргу х 28 % / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення.

Оскільки позику було надано ним відповідачу на строк до 05.09.2014 року, то час прострочення слід рахувати з 06.09.2014 року, і він станом на 13.07.2017 року становить 1041 днів, а тому розмір встановленої у договорі пені, яка повинна бути стягнута з відповідача на його користь за неналежне виконання ним грошового зобовязання буде становити: 481000,00 грн. х 28% / 365 х 1041 = 384114,00 грн.

Окрім того вважає, що з відповідача на його користь відповідно до вимог ст.625 ЦК України підлягають стягненню три проценти річних від простроченої суми, розрахунок яких здійснюється за кожен день прострочення за формулою: сума боргу х 3 % / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення.

Оскільки позику було надано ним відповідачу на строк до 05.09.2014 року, то час прострочення слід рахувати з 06.09.2014 року, і він станом на 13.07.2017 року становить 1041 днів, а тому 3% річних буде становити: 481000,00 грн х 3 % / 365 х 1041 = 41155,00 грн.

Також з відповідача на його користь відповідно до вимог ст.625 ЦК України підлягає стягненню сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, тобто з вересня 2014 року по червень 2017 року включно.

Суму інфляції розраховується за формулою: (Сума боргу х Загальний відсоток інфляції) - Сума боргу. Загальний відсоток інфляції розраховується шляхом множення усіх показників інфляції за період прострочення.

Таким чином, відповідно до проведеного ним розрахунку інфляційні втрати за період з 06.09.2014 року по 30.06.2017 року, тобто за весь час прострочення ОСОБА_2 виконання зобовязання становлять: 50505,00 грн (чотири місяці 2014 року) + 208273,00 грн. (2015 рік) +59644, 00 грн. (2016 рік) + 37999,00 грн. (шість місяців 2017 року) = 356421,00 грн.

Тобто розмір загальної заборгованості ОСОБА_4 за договором позики від 05.09.2013 року станом на 13.07.2017 року становить 1262690,00 грн., з яких: 481000,00 грн. неповернута сума боргу; 41155,00 грн. - 3% річних за період з 06.09.2014 року по 13.07.2017 року; 384114,00 грн. - пеня, встановлена у договорі за період з 06.09.2014 року, по 13.07.2017 року; 356421,00 грн. - інфляційні втрати з 06.09.2014 року по 30.06.2017 року, і підлягає стягненню з останнього на його користь у повному обсязі.

Про сплив позовної давності він не знав. Просить позов задоволити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 вимоги позову заперечив, суду пояснив, що в зв»язку із певною необхідністю пов»язаною із його підприємницькою діяльністю він протягом 2013 року декілька разів позичав кошти в позивача. Станом на вересень 2013 року в нього був наявний залишок по поверненню коштів, а тому позивач склав договір позики, який він не читаючи підписав. Не заперечує, що він писав розписку від 05.09.2013 року про отримання коштів від позивача, однак фактично суму 563000,00 грн він не отримував. В грудні 2013 року він в повному обсязі провів із позивачем розрахунок, виплативши останньому більшу суму ніж о отримував в нього фактично і з того часу ніяких боргових зобов»язань перед позивачем не має.

Починаючи із грудня 2013 року позивач до нього не звертався із питанням про виконання боргового зобов»язання так як фактичного він повернув всі кошти.

Окрім того зазначає, що загальний термін позовної давності складає три роки і закінчується відповідно в грудні 2016 року, в той час як позивачем пред»явлено до нього позов тільки 25.07.2017 року, тобто після закінчення терміну позовної давності. Підтримує письмову заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Просить в позові відмовити.

Представник відповідача, адвокат ОСОБА_3, вимоги позивача вважає безпідставними і такими, що підлягають до задоволення. Просить суд задоволити клопотання відповідача та застосувати наслідки спливу строку позовної давності про поновлення якого позивачем і не заявлялось.

Вислухавши пояснення сторін, думку представника відповідача, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори.

Судом встановлено, що 05 вересня 2013 року між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики (а.с.9) відповідно до якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 563000,00 грн. Вказаний договір позики укладено також і у письмовій формі у вигляді розписки (а.с.10).

Так за договором позики (а.с.9), що укладений між сторонами 05.09.2013 року визначено, що ОСОБА_1 передав а позичальник ОСОБА_2 отримав 563000,00 грн, що еквівалентно 70436 доларів США. Відповідно до п.2 договору позики від 05.09.2013 року, отриману суму грошових коштів Позичальник зобов'язався повернути позикодавцю у строк до 05.09.2014 року. За п.7 цього Договору визначено сторонами, що дана позика є безпроцентною. Пунктом 9 договору позики передбачено, що сторони домовилися, що Позичальник розпочне повернення позики з 04.12.2013 року і продовжуватиме повертати її щоквартально, протягом чотирьох кварталів поточного року. Пунктом 9.1 договору позики передбачено, що вони домовилися, що перший платіж повинен відбутися не пізніше 04.12.2013 року, другий - не пізніше 04.03.2014 року, третій - не пізніше 04.06.2014 року та четвертий - не пізніше 06.09.2014 року.

В матеріалах справи наявна розписка позивача в справі (а.с.11) від 06.12.2013 року із змісту якої вбачається, що ОСОБА_1 підтверджує факт отримання від ОСОБА_2 грошей в сумі 82000,00 грн .

Позивач в судовому засіданні ствердив, що вказана в розписці сума 82000 грн була ним отримана від ОСОБА_2 на виконання укладеного договору позики від 05.09.2013 року тільки разово , а саме 06.12.2013 року.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самото роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Наведені норми законодавства свідчать про те, що для встановлення факту укладення договору позики необхідною умовою є доведення факту передання грошових коштів за таким договором, що в свою чергу, може бути підтверджене відповідним документом (видатковий касовий ордер), виданим позичальником. За умови відсутності доказів передання грошових коштів, договір позики не може бути визнаний укладеним.

Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідач та його представник просили суд при винесенні рішення застосувати наслідки спливу строку позовної давності, посилаючись на те, що позивач звернувся до суду 25.07.2017 р. з пропуском строку позовної давності, в той час як фактично порушення права позивача відбулося ще з грудня 2013 року, тобто з часу неповернення обумовленої в договорі позики суми боргу чергового платежу.

Враховуючи вказане, докази наявні в матеріалах справи, суд вважає, що заява відповідача про застосування строків позовної давності обґрунтована і підлягає до задоволення з наступних підстав.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст.261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Суд вважає, що строк позовної давності за договором позики від 05.09.2013 року слід обчислювати з 06.12.2013 року оскільки відповідно до долученої до матеріалів справи розписки позивача (а.с.11) ОСОБА_1 отримав від відповідача 82000 грн і з цього часу дальше добровільне повернення боргу припинилось, що не заперечує і сам позивач.

Згідно ч. 1 ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст.257 ЦК України).

У відповідності до умов ч. 5 ст.261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 1 ст.260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

За умовами ч. 1ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст.261 ЦК України).

Зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України, незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів, оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу.

У відповідності до роз'яснень, викладених у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду із вказаним позовом 25.07.2017 р. відтак до вимог про стягнення з відповідача коштів підлягає застосуванню позовна давність, оскільки порушення права позивача фактично відбулося з грудня 2013 року, тобто з часу неповернення обумовленої сторонами в договорі позики суми боргу чергового платежу, підтвердженням чого є розписка позивача (а.с.11) про отримання коштів в сумі 82000,00 грн замість обумовлених договором платежу 122500,00 грн.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 06 листопада 2013 року в справі № 6-116цс13 зазначено, що відповідно до ст.261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 не тільки міг довідатись, але і достеменно знав про порушення свого права станом вже на 06.12.2013 року, оскільки відповідачем йому виплачено тільки частину обумовленої в договорі позики коштів тому суд вважає, що строк позовної давності сплинув саме 06.12.2016 року. Позивачем не надано доказів того, що до цього часу відповідачем були вчиненні дії які свідчать про переривання строку позовної давності. Більше того ОСОБА_1 не заявляв вимоги про поновлення строку позовної давності, визнавав той факт, що саме із грудня 2013 року відповідач не сплачував йому жодного платежу на виконання укладеного між ними договору позики, що свідчить про відсутність підстав для переривання строку позовної давності.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на пропуск строків позовної давності.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, оскільки в задоволені позову суд відмовляє, судові витрати позивачу не відшкодовуються.

На підставі наведеного, ст.ст.252-257, 267, 526, 530, 546, 549-551, 610, 611, 1046- 1050 ЦК України та керуючись ст.ст. 214215, 218 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - відмовити.

Рішення суду вступає в законну силу після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського Апеляційного суду через Косівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: М.І. Крилюк