Провадження № 2/127/5350/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2017 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Воробйова В.В.,

при секретарі Завадюк О.І.,

за участю: прокурора Безпалюк А.О.,

представника позивача ВМР - ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом заступника керівника Вінницької міської прокуратури в інтересах держави в особі Вінницької міської ради, за участю третьої особи: Міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги до ОСОБА_4 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду позовом до ОСОБА_4 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, мотивуючи позовні вимоги тим, що ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області у справі № 127/7728/17 від 20.04.2017 року, яка набрала чинності 28.04.2017 року, ОСОБА_4 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України на підставі ст. 46 КК України у зв'язку з примиренням винного з потерпілим. Вказаною ухвалою суду встановлено, що 20.01.2017 року близько 17:00 год. ОСОБА_4, керуючи технічно - справним автомобілем марки «Volkswagen LT35», реєстраційний номер НОМЕР_1, рухався по проїзній частині вул. Зулінського в напрямку вул. Київської. Наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу в районі зупинки громадського транспорту «вул. Зулінського», по якому проїзну частину перетинали пішоходи, ОСОБА_4 не зменшив швидкість та не зупинився, внаслідок чого з необережності допустив наїзд на ОСОБА_5 В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_5 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми - забою головного мозку середнього ступеню важкості з формуванням контузійних вогнищ у лобних та скроневих долях головного мозку; закритих переломів кісток лицьового черепа: перелому нижньої щелепи в ділянці кута справа зі зміщенням, перелому правої виличної дуги зі зміщенням, перелому альвеолярного паростка верхньої щелепи справа в ділянці 11, 12, 13 зубів; гематоми і поверхневих забійних ран лоба справа, забійної рани правої привушної ділянки - і щоки, забійної рани язика. Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 268 від 20.03.2017 року, вказані тілесні ушкодження за ступенем тяжкості належать до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

У зв'язку з нанесеними тілесними ушкодженнями ОСОБА_5 звернувся за медичною допомогою до Вінницької міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги і перебував на лікуванні у відділенні анестезіології з ліжками для інтенсивної терапії № 1 з 20.01.2017 року по 27.01.2017 року та в нейрохірургічному відділенні з 27.01.2017 року по 21.02.2017 року.

Згідно довідок Вінницької міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги № 01-26/885 від 13.07.2017 року вартість одного ліжко-дня за вказаний період у нейрохірургічному відділені складала 243,49 гривень і вартість одного ліжко-дня у відділенні анестезіології з ліжками для інтенсивної терапії № 1 складала 1968,94 гривень.

Таким чином, в медичній установі потерпілий ОСОБА_5 перебував 32 дні, тому загальна вартість перебування потерпілого у Вінницької міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги склала 19869 грн. 83 коп.

ОСОБА_4 на час звернення до суду з даним позовом не відшкодував завдану його діями шкоду, що є порушенням державних інтересів та підставою звернення з позовною заявою до суду.

В судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні, викладеним в позовній заяві. Просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник позивача Вінницької міської ради в судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просив задовольнити позовні вимоги. Додатково пояснив, що розмір витрат потерпілого ОСОБА_6, на лікування внаслідок ДТП та надання йому коштів на лікування відповідачем до предмету розгляду справи не відноситься, оскільки стоїть питання про стягнення витрат, здійснених лікарнею на стаціонарне лікування особи.

В судове засідання представник третьої особи: Міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги не з'явився, надав суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі. Позов просить задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача позов не визнала, посилаючись при цьому на обставини викладені в запереченнях. На думку відповідача, ст. 1206 ЦК України, в якій йдеться про обов'язок особи, яка вчинила злочин, відшкодувати витрати закладові охорони здоров'я на лікування потерпілого від цього злочину, суперечить ст. 49 Конституції України, відповідно до якої у державних і комунальних закладах медична допомога надається безкоштовно. Просила відмовити в задоволенні позову.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6, в судовому засіданні пояснив, що він дійсно витрачав додатково власні кошти на лікування, отримав страхову виплату від страхової компанії в погашення цих витрат і не заперечив ту обставину, що ОСОБА_4, також надавав йому кошти на лікування.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та кримінальної справи № 127/7728/17 відносно ОСОБА_4, допитавши свідка ОСОБА_6, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог.

Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області у справі № 127/7728/17 від 20.04.2017 року, яка набрала чинності 28.04.2017 року, ОСОБА_4 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України на підставі ст. 46 КК України у зв'язку з примиренням винного з потерпілим, що є нереабілітуючими підставами для звільнення від кримінальної відповідальності (а.с. 10-11).

Відповідно до зазначеної вище ухвали суду 20.01.2017 року близько 17:00 год. ОСОБА_4, керуючи технічно - справним автомобілем марки «Volkswagen LT35», реєстраційний номер НОМЕР_1, рухався по проїзній частині вул. Зулінського в напрямку вул. Київської. Наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу в районі зупинки громадського транспорту «вул. Зулінського», по якому проїзну частину перетинали пішоходи, ОСОБА_4 не зменшив швидкість та не зупинився, внаслідок чого з необережності допустив наїзд на ОСОБА_5 В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_5 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми - забою головного мозку середнього ступеню важкості з формуванням контузійних вогнищ у лобних та скроневих долях головного мозку; закритих переломів кісток лицьового черепа: перелому нижньої щелепи в ділянці кута справа зі зміщенням, перелому правої виличної дуги зі зміщенням, перелому альвеолярного паростка верхньої щелепи справа в ділянці 11, 12, 13 зубів; гематоми і поверхневих забійних ран лоба справа, забійної рани правої привушної ділянки - і щоки, забійної рани язика. Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 268 від 20.03.2017 року, вказані тілесні ушкодження за ступенем тяжкості належать до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов'язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Інші прийняті в рамках кримінальної справи чи справи про адміністративне правопорушення постанови оцінюються судом згідно з положеннями статті 212 ЦПК України.

Суд вважає, що відповідно до ст. 61 ЦПК України, обставини щодо протиправності діянь і винуватості ОСОБА_4 доказуванню не підлягають у зв'язку з набуттям законної сили ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 20.11.2017 року.

Згідно довідок Вінницької міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги № 01-26/885 від 13.07.2017 року вартість одного ліжко-дня за вказаний період у нейрохірургічному відділені складала 243,49 гривень і вартість одного ліжко-дня у відділенні анестезіології з ліжками для інтенсивної терапії № 1 складала 1968,94 гривень.

З довідки Вінницької міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги №01/26/885 від 13.07.2017 року вбачається, що ОСОБА_6, перебував на лікуванні в відділенні анестезіології з ліжками інтенсивної терапії №1 з 20.01.2017 року по 27.01.2017 року. Середня вартість одного ліжко-дня лікування хворого складає 1968,94 грн. За сім ліжко-днів вартість лікування хворого складає 13782,58 грн. (а.с. 8)

Згідно довідки Вінницької міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги №01/26/885 від 13.07.2017 року, ОСОБА_6, перебував на лікуванні в нейрохірургічному відділенні з 27.01.2017 року по 21.02.2017 року. Вартість одного ліжко-дня у нейрохірургічному відділені складає 243,49 грн. Вартість лікування хворого за 25 ліжко-днів складає 6087,25 грн. (а.с. 9).

Вказані обставини також були встановлені судом шляхом дослідження медичної карти стаціонарного хворого №722/104 ОСОБА_6, яка була витребувана з Вінницької міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги ухвалою суду.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п.7 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 07.07.1995 року «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат», у кримінальному судочинстві відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого може покладатися тільки на особу, вина якої у вчиненні злочину встановлена обвинувальним вироком суду (у тому числі без призначення покарання, із звільненням від покарання, про умовне засудження чи засудження з відстрочкою виконання вироку). В усіх інших випадках, передбачених ч.4 ст.93-1 КПК, таке відшкодування провадиться в порядку цивільного судочинства.

Суд критично савиться до твердження представника відповідача про те, що п.7 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 07.07.1995 року не може братись до уваги судом при розгляді даної справи через те, що ст. 93-1 КПК України в редакції 1960 року (зі змінами та доповненнями), втратила чинність, оскільки Постанова Пленуму Верховного суду України № 11 від 07.07.1995 року «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» станом на час розгляду справи є чинною, а правовідносини з відшкодування витрат закладові охорони здоров'я на лікування потерпілого від злочину врегульовано ст. 1206 ЦК України, яка на час розгяду справи також є чинною.

Так, відповідно до ч.1 ст. 1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов'язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров'я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Якщо лікування проводилося закладом охорони здоров'я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету (ст. 1206 ч. 3 ЦК України).

Згідно із ч. 2 ст. 1191 ЦК України, держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, юридичні особи мають право зворотної вимоги до фізичної особи, винної у вчиненні злочину, у розмірі коштів, витрачених на лікування особи, яка потерпіла від цього злочину.

Приймаючи до уваги наведені вище правові норми суд вважає, що посилання представника відповідача на ст. 49 Конституції України щодо можливості надання безоплатної допомоги, також є безпідставними, оскільки наведені норми є спеціальними нормами та конкретизують межі застосування вказаної статті Конституції України саме у випадку надання медичної допомоги особі, яка потерпіла від злочину та, як наслідок, ними встановлено обов'язок особи, яка вчинила злочин, відшкодувати витрати закладові охорони здоров'я на лікування потерпілого від цього злочину.

Також, суд не приймає до уваги твердження представника відповідача у заперечення позовних вимог про те, що відповідачем було відшкодовано потерпілому ОСОБА_6 всі його витрати на лікування та сплачено страхове відшкодування, оскільки ці витрати не відносяться до предмету спору і їх відшкодування потерпілому не звільняє відповідача від обов'язку встановленого ст. 1206 ЦК України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.07.1993 року №545 затверджено Порядок обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнення з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання.

Як передбачено цим Порядком, сума коштів, що підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров'я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, з урахуванням кількості ліжко-днів, проведених ним у стаціонарі, та щоденної вартості його лікування. Термін і обґрунтованість перебування потерпілого від злочину на стаціонарному лікуванні визначається на підставі даних лікувального закладу, де він перебував на лікуванні. До справи має бути приєднана довідка - розрахунок бухгалтерії цього закладу із записом про вартість одного ліжко-дня та загальну суму фактичних витрат на лікування потерпілого. Витрачені на стаціонарне лікування кошти підлягають відшкодуванню у повному обсязі і зараховуються до відповідного державного бюджету залежно від джерел фінансування закладу охорони здоров'я або на рахунок юридичної особи, якій належить останній.

Судом встановлено, та не заперечується сторонами та обставина, що зазначені вище витрати закладу охорони здоров'я відповідачем до цього часу в добровільному порядку не відшкодовані.

З урахуванням фактичних обставин справи, враховуючи принцип розумності, достатності та справедливості суд вважає, що вимоги позову є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України суму судового збору в розмірі 1600,00 грн., слід стягнути з відповідача на користь держави.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 1191, 1206 ЦК України, постановою Кабінету Міністрів України №545 від 16.07.1993 року «Про порядок обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання», ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги заступника керівника Вінницької міської прокуратури в інтересах держави в особі Вінницької міської ради, за участю третьої особи: Міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги до ОСОБА_4 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави, в особі Вінницької міської ради (отримувач - УКУ м.Вінниці, 24060300, , банк отримувача: ГУДКСУ у Вінницькій області, МФО: 802015, рахунок № 0002) в рахунок відшкодування витрат Вінницької міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги на стаціонарне лікування особи, потерпілої від злочину 19869,83 грн., (дев'ятнадцять тисяч вісімсот шістдесят дев'ять гривень 83 коп.).

Стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави судовий збір в розмірі 1600,00 грн. (одна тисяча шістсот гривень 00 коп.).

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: