Справа № 226/413/17
Провадження № 2/226/233/2017
РІШЕННЯ

Іменем України

08.12.2017 Димитровський міський суд Донецької області в складі:

головуючого судді Салькової В.С.,

за участю секретарів судового засідання Пікало К.І., Трифонової І.О.,

позивача ОСОБА_1, представника ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3, представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Мирнограді Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про вселення у квартиру та за зустрічним позовом ОСОБА_5, треті особи ОСОБА_3 та комунальне підприємство «Служба єдиного замовника», до ОСОБА_1 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 15.03.1982 на підставі рішення №10 виконкому міської ради народних депутатів м. Димитрова був виданий ордер Б№47-595 його батькові ОСОБА_5 на право зайняття жилої площі в квартирі №81 будинку №17 мікрорайону Світлого в місті Димитрові сім'єю: батьком ОСОБА_5, матір'ю ОСОБА_6, сином ОСОБА_7 і 02.08.1982 сім'я вселилася до квартири. 15.02.1984 народився він і був прописаний із батьками з дня свого народження. 11.10.1986 померла його мати ОСОБА_6, в квартирі залишилися проживати він, брат і батько. 12.07.1991 батько уклав шлюб з ОСОБА_3 і в 2005 році вона без його згоди і відома зареєструвала своє місце проживання у їхній квартирі. Вони жили разом, доки 06.10.2010 його брат ОСОБА_7 не змінив своє місце проживання та реєстрації. Протягом всього часу проживання між ними постійно виникали побутові конфлікти, які посилилися 2005 року та загострилися у 2014, коли відповідачі в судовому порядку спробували виселити його з житла. Вони постійно чинять йому перешкоди у користуванні квартирою змінюють замки, зачиняються на металеву засувку, застосовують фізичну силу і виштовхують його, чим провокують на перевищення необхідної самооборони. Рішенням апеляційного суду Донецької області від 15.09.2015 ОСОБА_5 відмовлено у позові про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Рішенням апеляційного суду Донецької області від 14.09.2016 відповідачів зобовязано не чинити йому перешкод у користуванні житлом. Однак відповідачі ігнорують рішення суду і перестали пускати його до житла. Тому з жовтня 2016 він проживає у гаражі, ночує в авто, відпочиває у кімнаті відпочинку шахти, де працює, іноді ночує у знайомих. 26.10.2016 відхилена касаційна скарга відповідачів, є відкритим кримінальне провадження за фактом невиконання ними судового рішення, однак до цього часу він не може потрапити у квартиру. Вважаючи порушеними свої права, просить суд ухвалити рішення про його вселення.

Відповідачем ОСОБА_5 подано до суду зустрічний позов про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою, в якому він вказує, що на підставі ордеру мешкає у спірній квартирі, де з 18.01.2002 є зареєстрованим і його син ОСОБА_1, а з 26.05.2005 ще і його друга дружина ОСОБА_3 Старший син ОСОБА_7 виписаний за власним бажанням 06.10.2010. ОСОБА_1 фактично не мешкає у квартирі з 2004 року, не зявляється там. 14.11.2009 ОСОБА_1 зареєстрував шлюб із ОСОБА_8 та мешкає з нею в квартирі №77 того ж самого будинку, в одному під'їзді з ним. Вважає, що син добровільно відмовився від права користування спірною квартирою, відсутній у квартирі без поважних причин понад встановлений шестимісячний строк. Він вибув на інше постійне місце проживання, забрав свої речі, як і раніше, так і зараз не сплачує комунальні послуги по квартирі. Перешкод у користуванні житлом ні він, ні його дружина ОСОБА_3 ОСОБА_1 не чинять. Після ухвалення рішення апеляційним судом 14.09.2016 до місця своєї реєстрації ОСОБА_1 не повернувся та жодного дня не мешкав, тому він відсутній понад 10 місяців у спірній квартирі без поважних причин. Вважає, що сама по собі наявність чи відсутність прописки не може бути підставою для визнання права користування житлом за особою, яка вселилася до наймача. Просив визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартири №81 будинку №17 мікрорайону Світлого в місті Мирнограді.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав свої вимоги, зустрічний позов не визнав, додав до викладеного, що дотепер йому чиняться відповідачами перешкоди у користуванні квартирою, він змінював замки, давав ключі адвокату відповідачів, але й навіть після цього не може потрапити до житла. У квартирі є його кімната, вона зачинена на замок, там перебувають його речі одяг, предмети гігієни та побуту. Він офіційно одружений з ОСОБА_8, однак не мешкає з нею з 2015 року. З сусідами у нього нормальні відносини. Спірну квартиру він утримував у своїй частині, поки мешкав там. Зараз не сплачує комунальні послуги. Його зачіпає, що до нього нема уваги, це і стало причиною початку конфліктів між ним та батьком. Дружина батька ОСОБА_3 вимагала, щоб він давав більше коштів. У вересні 2016 року він намагався потрапити у житло, але ключ не обертався, або була зсередини завинута металева засувка. До 2015 року він постійно проживав у квартирі, самостійно на власний розсуд не залишав її, його не пускали, це бачили і сусіди, і поліція. Він хоче потрапити у своє житло. З 21.03.2017 не спілкувався з відповідачами, не намагався потрапити у квартиру, жив у гаражі. До нього з боку відповідачів регулярно застосовувалася фізична сила. Просить задовольнити його позов і вселити його до квартири.

Представник позивача ОСОБА_2 так само підтримав позов ОСОБА_1, просив про його задоволення, заперечивши зустрічний позов. Надав відеозапис про спробу потрапляння позивач у квартиру, заперечував проти наданого іншою стороною відеозапису з підстав неналежності і недопустимості його як доказу, а також з підстав порушення його здійсненням прав позивача.

Відповідач ОСОБА_5 в судовому засіданні не визнав предявлені вимоги та підтримав свої, пояснив, що він проти вселення сина. Після отримання квартири в 1982 році в ній жили він, дружина та син ОСОБА_9, в 1984 народився син ОСОБА_10, позивач. Після смерті дружини вони жили втрьох, потім він одружився з ОСОБА_3, яка почала проживати з ними. З 2009 року у них із сином ОСОБА_1 триває конфлікт. Останній змушував його до приватизації житла і складання договору дарування квартири на нього, він не погодився, і син бив його, але до міліції він не звертався, бо це ж син. Не отримавши договору дарування, син схиляв його до обміну житла, на квартиру №77, де він живе із ОСОБА_8, але він не погодився. Коли син зійшовся з першою дружиною, він відвів йому окрему кімнату. Син постійно бив його, дружина боронила, тому діставалося і їй. ОСОБА_1 не давав грошей, не брав участі у ремонті, ніколи. Потім син пиляв двері. Він хоче виселити його, бо вже 14 років він не живе у квартирі. За рішенням суду він не чинив перешкод, ОСОБА_1 має ключі, але не вселився, не намагався потрапити у квартиру. Були випадки, коли син ламав двері. На його кімнаті стоїть замок і він не знає, що там. Він ображається на сина, бо той не утримує його. Зараз не вважає його сином. Не перешкоджає йому у користуванні житлом, той може прийти і жити. В подальшому відповідачем надана заява про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача ОСОБА_4 не погодилася із позовом ОСОБА_1 та підтримала зустрічний позов, надала відеозапис із реєстраторів, встановлених відповідачами на дверях сусідів першого поверху, де фактично мешкає позивач із дружиною, та на другому поверсі, де мешкають відповідачі. Вказала, що ОСОБА_1 не мешкає у гаражі, він живе у квартирі дружини ОСОБА_8, тобто, сам відмовився від права користування квартирою батька.

Відповідач ОСОБА_3 так само позов не визнала, зустрічний підтримала. Пояснила, що до 2014 року вони з ОСОБА_1 жили мирно, а конфлікти почалися з моменту початку його відносин із ОСОБА_8 Вони хотіли обмінятися квартирами, але її чоловік, ОСОБА_5, відмовився. В січні 2016 року ОСОБА_1 був останнього разу у спірній квартирі, повідкручував батареї, що призвело до затоплення, після цього не намагався потрапити до житла. Не мешкає постійно з 2004 року. Він не провідує батька, хоча й має ключі. Доступу до його кімнати вона не має. За квартиру ОСОБА_1 не сплачує. Фактично він мешкає на першому поверсі їхнього будинку у квартирі №77 з ОСОБА_8 та її сином. Коли він намагався потрапити у квартиру з поліцією, рік тому, вона не відчиняла двері, бо була ніч.

Представник третьої особи за зустрічним позовом КП «Служба єдиного замовника» до суду не прибув, надавши заяву про розгляд справи у відсутність представника з ухваленням рішення на розсуд суду.

Вислухавши сторін та дослідивши докази у справі, суд встановив таке.

Відповідно до паспорту громадянина України позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований за адресою: м. Димитров (нині м. Мирноград), АДРЕСА_1.

За рішенням виконкому міської ради м. Димитрова від 15.03.1982 №10 ОСОБА_5 видано ордер №595 на право заняття квартири №81 будинку №17 в м-ні «Світлий» м. Димитрова, де з часу народження зареєстрований позивач ОСОБА_1 Відповідач ОСОБА_5 є батьком позивача ОСОБА_1 12.07.1991 ОСОБА_5 уклав шлюб з ОСОБА_3, яку зареєстрував в квартирі. Вказані обставини встановлені рішенням апеляційного суду Донецької області від 14.09.2016 у справі №226/208/16-ц і не підлягають доказуванню.

Вказаним рішенням апеляційного суду Донецької області від 14.09.2016, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.12.2016, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 зобовязано не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні квартирою №81 будинку №17 в м-ні «Світлий» м. Мирнограда.

До цього рішенням апеляційного суду Запорізької області від 15.09.2015 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартири.

Позивачем стверджується, що не зважаючи на рішення суду від 14.09.2016, відповідачі не пускають його у квартиру і він не може користуватися житлом, чим вже тривалий час порушуються його права. Між сторонами існує триваючий конфлікт, що підтверджують і вони самі, і численні їх звернення до органів поліції, розпочаті та згодом закриті кримінальні провадження, в яких заявниками виступали як позивач ОСОБА_1, так і відповідач ОСОБА_5 у 2014-2016 роках.

Згідно з висновком №652 від 23.03.2016 Димитровського ВП Красноармійського ВП ГУ НП в Донецькій області, 22.03.2016 ОСОБА_1 не міг зайти до квартири №81 будинку №17 в м-ні «Світлий» м. Димитрова, його батько ОСОБА_5 спілкуватися із поліцейськими та відчиняти двері категорично відмовився.

Висновком №2430 від 17.10.2016 встановлено, що ОСОБА_5 вказує на те, що ОСОБА_1 заважає йому спокійно жити, відмовляється виписуватися, а ОСОБА_1 посилається, що його хочуть виселити з житла.

26.10.2016 до ЄРДР за повідомленням ОСОБА_1 внесені відомості під №0000245 за правовою кваліфікацією ч.1 ст.382 КК України щодо невиконання його батьком ОСОБА_5 рішення апеляційного суду Донецької області від 14.09.2016.

В той самий час, за даними Мирноградського ВДВС, виконавчий лист про усунення перешкод та зобовязання ОСОБА_5 та ОСОБА_3 не чинити перешкод у користуванні квартирою ОСОБА_1 на виконання до ВДВС не надходив.

01.12.2016 слідчим задоволено клопотання ОСОБА_1 про визнання його потерпілим у кримінальному провадженні щодо невиконання рішення суду.

Відповідно до ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Приписами ч.4 ст.9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 311 ЦК України встановлює, що житло фізичної особи є недоторканим. Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст.64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їхні діти і батьки.

Особи, що вселились в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами сім'ї не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст.65 ЖК України).

Таким чином, наведені вище норми законодавства України дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування майном особа, право якої порушується, має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого права, зокрема, із позовом про вселення.

Суд вважає, що позивачем доведена як наявність у нього права користування квартирою, так і факт перешкоджання йому в цьому з боку відповідачів. З пояснень ОСОБА_5 випливає, що він хоч і стверджує про відсутність перешкод від нього, все ж вказує, що бажає виселити сина, що син намагається періодично відкривати двері, навіть намагався зпилити їх. Відповідач ОСОБА_3, також спростовуючи наявність перешкод, вказує, що не відчиняла дверей позивачеві, коли він намагався потрапити у житло. З пояснень відповідачів суд вбачає, що вони заперечують право ОСОБА_1 на користування житлом і навіть бажають визнати його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, про що предявлено зустрічний позов. На перешкоджання ОСОБА_3 користуванню житлом ОСОБА_1 вказує і відеозапис, наданий представником позивача, з якого вбачається, що вже під час судового розгляду справи про вселення (про що наявна розмова на відео) ОСОБА_3 не впускає ОСОБА_1 у житло, у присутності поліції та сусідів позивача намагається відчинити двері, але ключ не обертається, ОСОБА_3 стоїть перед дверима та закриває їх собою.

Суд зауважує, що основною метою Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, закріплених в ст.8, є право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання гарантій кожній особі в тому числі права на повагу її житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986), так і на наймачів та членів його сім'ї (рішення у справі Larkos v Cyprus від 18.02.1999).

Таким чином суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ухвалення рішення про його вселення у спірну квартиру як засіб захисту його порушеного права.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_5 про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, то вони задоволенню не підлягають.

Згідно зі ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

За нормами ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ст.107 ЖК України наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На підтвердження вибуття необхідно брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання особою іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресування кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, виїзд в інший населений пункт і постійна там прописка), на що вказує п.11 постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 за №2.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.10 цієї постанови, у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, належить з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки та враховувати їх поважність (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо). Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї наймача права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Суд вважає, що ОСОБА_5 не доведено судові належними та допустимими доказами той факт, що ОСОБА_1 не проживає у спірній квартирі без поважної причини та самовільно залишив житло, натомість є доведеним факт перешкоджання йому у користуванні квартирою, а тому належить відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог, оскільки сторони мають право користуватися жилим приміщенням нарівні, бо іншої угоди про порядок користування цим приміщенням між ними не укладено, а наявність конфлікту не позбавляє ОСОБА_1 права користування житлом, гарантоване йому законом.

Посилання на те, що ОСОБА_1 фактично має інше житло, де постійно мешкає з дружиною ОСОБА_8 та її сином, які підтверджені наданим представником відеозаписом з відеореєстратору, встановленого у під'їзді, не можуть бути підставою для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, з огляду на поважну причину непроживання у квартирі батька наявність перешкод, а також з урахуванням положень ч.6 ст.29 ЦК України, якими закріплене право фізичної особи мати кілька місць проживання.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачений ним судовий збір в рівних частках.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3,10,11,16,57,60,88,212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про вселення у квартиру задовольнити.

Вселити ОСОБА_1 у квартиру №81 будинку №17 мікрорайону Світлого в місті Мирнограді Донецької області.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5, треті особи ОСОБА_3 та комунальне підприємство «Служба єдиного замовника», до ОСОБА_1 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 640,00 гривень по 320,00 (триста двадцять) гривень з кожного.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Донецької області через Димитровський міський суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: В.С. Салькова