Справа № 438/732/14 Головуючий у 1 інстанції: Пещук Р.Й.
Провадження № 22-ц/783/123/17 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів Мікуш Ю.Р., Ніткевича А.В.

з участю секретаря Іванової О.О.,

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5, ОСОБА_2 на рішення Бориславського міського суду Львівської області від 11 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ОСОБА_2, з участю третіх осіб: Реєстраційної служби Бориславського міського управління юстиції, приватного нотаріуса Бориславського міського нотаріального округу Василевич О.Р., Бориславської державної нотаріальної контори, про визнання заповіту недійсним та застосування наслідків його недійсності, визнання недійсним договору, визначення додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини,-

в с т а н о в и л а:

4 червня 2014 року ОСОБА_6 звернулася з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_2, з участю третіх осіб: Реєстраційної служби Бориславського міського управління юстиції, приватного нотаріуса Бориславського міського нотаріального округу Василевич О.Р., Бориславської державної нотаріальної контори, з урахуванням уточнених вимог, прийнятих судом, про визнання недійсним заповіту ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, посвідченого в.о. державного нотаріуса Бориславської державної нотаріальної контори Зайченко Н.В. 20 вересня 2007 року (реєстраційний № 1279), згідно якого все належне спадкодавцеві майно заповідається ОСОБА_5; визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Бориславською державною нотаріальною конторою ОСОБА_5 17 травня 2012 року; визнання недійсним договору дарування 81/100 ідеальної частини житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною господарських будівель, посвідченого приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Василевич О.Р. 28 грудня 2013 року, згідно якого ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_2 81/100 ідеальну частину житлового будинку АДРЕСА_1; зобов'язання Реєстраційної служби Бориславського міського управління юстиції скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 81/100 ідеальну частину житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною господарських будівель, яке вона набула на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Василевич О.Р. 28 грудня 2013 року; визначення їй (позивачу) додаткового строку для прийняття спадщини за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 її батька - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, для подання заяви про прийняття спадщини за законом у нотаріальну контору. В обґрунтування позову позивач ОСОБА_6 вказує на те, що вона є рідною донькою ОСОБА_8, який до дня смерті проживав у будинку АДРЕСА_1. Характеризує свого батька я неврівноважену, імпульсивну, недовірливу, жадібну людину, схильну до немотивованих вчинків. Неадекватність його поведінки стверджується тим, що своє майно він неодноразово заповідав різним особам, скасовував заповіти, укладав спадковий договір з чужою людиною. Батько тривалий час не спілкувався з ОСОБА_2 Вважає, що відчуження будинку батьком не відповідало його внутрішній волі. Вважає, що визначальним у цьому був незадовільний стан здоров'я батька, який страждав важкими захворюваннями. Про смерть батька вона дізналася на третій день. Строк прийняття спадщини пропустила з поважних причин, оскільки на час смерті батька перебувала за кордоном, пізно дізналася про його смерть і не мала можливості повернутися в Україну. Просить позов задовольнити.

Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 11 березня 2016 року позов задоволено. Ухвалено визнати недійсним заповіт ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, посвідчений в.о. державного нотаріуса Бориславської державної нотаріальної контори Зайченко Н.В. 20 вересня 2007 року, реєстраційний №1279, згідно якого все належне спадкодавцеві майно заповідається ОСОБА_5, 1970 року народження. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 17 травня 2012 року Бориславською державною нотаріальною конторою на ім'я ОСОБА_5 Визнано недійсним договір дарування 81/100 ідеальної частини житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною господарських будівель, посвідчений нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Василевич О.P. 28 грудня 2013 року, згідно якого ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_2 81/100 ідеальну частину житлового будинку АДРЕСА_1. Зобов'язано Реєстраційну службу Бориславського міського управління юстиції скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 81/100 ідеальну частину житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною господарських будівель, яке вона набула на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Василевич О.Р. 28 грудня 2013 року. Визначено ОСОБА_6 додатковий строк для прийняття спадщини за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 її батька - ОСОБА_8, терміном в три місяці після набрання рішенням законної сили для подання заяви про прийняття спадщини за законом у Бориславську державну нотаріальну контору.

Рішення оскаржили відповідачі. Вважають його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідністю висновків суду обставинам справи. Просять рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог позивача за безпідставністю. Скаргу мотивують тим, що позовна заява неодноразово уточнювалась, остання позовна заява, датована 25 червня 2014 року, є не лише заявою про зміну предмету позову, але і одночасно заявою про зміну підстави позову, що є недопустимим відповідно до закону та є істотним порушенням ч.2 ст. 31 ЦПК України. На зазначене порушення суд першої інстанції уваги не звернув, що призвело до ухвалення у справі незаконного та необґрунтованого рішення з істотним порушенням норм процесуального права. Зазначають, що за життя ОСОБА_8 не страждав жодними психічними захворюваннями, був при пам'яті та світлому розумі, на обліку у лікаря не перебував. Окрім цього, здатність ОСОБА_8 розуміти значення своїх дій та керувати ним на час вчинення заповіту від 20 липня 2007 року, була перевірена нотаріусом Зайченко Н.В., яка посвідчувала оспорюваний заповіт та була допитана в якості свідка. Після укладення зазначеного заповіту, ОСОБА_8 неодноразово вчиняв правочини, зокрема: 9 липня 2005 року - спадковий договір, 18 серпня 2009 року - довіреність, які посвідчувались нотаріально різними нотаріусами, у яких не виникало жодного сумніву щодо психічного здоров'я ОСОБА_8, зокрема здатності ОСОБА_8 розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент вчинення даних правочинів. Також зазначають, що ОСОБА_8, допитувався як свідок у справі за його позовом до ОСОБА_11 про розірвання спадкового договору від 9 серпня 2005 року, який він у жовтні 2009 року власноручно підписував. Стверджують, що позивач ОСОБА_6 не була стороною укладеного між відповідачами договору дарування 81/100 ідеальної частини житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною господарських будівель, відтак не могли бути задоволені позовні вимоги про визнання недійним договору дарування. ОСОБА_2 вважає себе добросовісним набувачем спірного майна, а тому таке не може бути витребуване з її володіння.

ОСОБА_2 та представник ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали, просять її задовольнити.

Представник позивача, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, просить апеляційну скаргу відхилити, оскаржуване рішення залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити.

Відповідно до вимог ст.ст. 3, 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

На підставі ст.ст.10-11, 58-61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень належними та допустимими доказами. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення цим вимогам не відповідає.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Встановлено, що ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_2. Він був власником будинковолодіння АДРЕСА_1.

12 грудня 1986 року на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори, реєстровий №2915, 19/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною господарських будівель ОСОБА_8 відчужив позивачу, яка є його дочкою.

20 вересня 2007 року ОСОБА_8 склав нотаріально посвідчений заповіт, за яким все належне йому майно, в тому числі і належну йому частину будинковолодіння АДРЕСА_1 заповів відповідачу ОСОБА_5, яка є його племінницею.

Із наданої спадкової справи вбачається, що ОСОБА_5 у визначений законом шестимісячний строк звернулася до нотаріальної контори про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_8 17 травня 2012 року їй видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 81/100 ідеальну частину спірного будинковолодіння (т.1 а.с. 203-228).

Позивач звернулася в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини 21 червня 2012 року. Постановою нотаріуса від 21 червня 2012 року їй відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_8 (т.1 а.с.229-230).

28 грудня 2013 року ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_2 81/100 частину спірного будинковолодіння, що стверджується нотаріально посвідченим договором (т.1 а.с.232-233).

Заповіт ОСОБА_8, складений в користь ОСОБА_5, позивач оспорює з тих підстав, що на час його складання спадкодавець ОСОБА_8 внаслідок психічного захворювання перебував в такому стані, що не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що стверджується актом посмертної судово-психіатричної експертизи № 113 від 22 лютого 2013 року, відповідно до якого ОСОБА_8 в період укладення заповіту страждав стійким хронічним психічним захворюванням - атеросклеротичною деменцією та за своїм станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до ст.ст.1233-1236 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має особа з повною цивільною дієздатністю. Заповідач вправі призначати спадкоємців та визначати обсяг спадщини, що має спадкуватися за заповітом.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ст. 717 ЦК України). Договір дарування є двостороннім правочином, що заснований на взаємному узгодженні. Будь-які причини, мотиви дарувальника не мають значення.

Статтею203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно зі ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Задовольняючи позов в частині визнання заповіту недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що на час складання оспорюваного заповіту від 20 вересня 2007 року спадкодавець ОСОБА_8 в силу психічного захворювання не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Позивач як рідна дочка спадкодавця згідно ст.1223, ч.4 ст.1257, ст.1261 ЦК України, п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», за умови відсутності заповіту чи визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, одержала б право на спадкування за законом у першій черзі.

Відповідно до п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння, тощо).

У ст. 225 ЦК йдеться про такий тимчасовий стан цілком дієздатної фізичної особи, за якого вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих явищ не може розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Воля особи при вчиненні правочину в таких випадках або взагалі відсутня, або настільки спотворена, що абсолютно не відповідає тій волі, яка була би у цієї особи, якщо б вона знаходилася при здоровому розумі і пам'яті.

Таким чином, підставою визнання правочину недійсним є фактична недієздатність особи, яка вчинила правочин. На відміну від юридичної недієздатності, яка має постійний характер і пов'язується законом або з досягненням певного віку (ст.ст. 31, 32, 34, 35 ЦК України), або з визнанням особи недієздатною чи обмеженням її дієздатності в судовому порядку (ст.36, 39, 40 ЦК України), в цьому разі недієздатність має тимчасовий, інколи навіть одномоментний характер.

Задовольняючи позовну вимогу про визнання заповіту недійсним, суд першої інстанції посилався на акт № 113 посмертної судової психіатричної експертизи відносно ОСОБА_8 від 22 лютого 2013 року згідно з яким заповідач в період укладання заповіту 20 вересня 2007 року страждав стійким хронічним психічним захворюванням - атеросклеротичною деменцією та за своїм психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с. 6-12 т. 2 матеріалів цивільної справи №1301/1147/2012р., провадження № 2/438/66/2013р. за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, КП Львівської обласної ради «Дрогобицьке МБТІ та ЕО» про визнання заповіту недійсним та застосування наслідків його недійсності, по якій позов залишено без розгляду).

Тобто, при вирішення цього спору суд першої інстанції посилався на висновок експертизи, яка проведена по іншій справі. В межах цієї справи судово-психіатрична експертиза судом першої інстанції не призначалася і не проводилася.

Відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, що мають значення для справи. Факти, що входять в предмет доказування, визначені у ч.1 ст. 179 ЦПК України. За ч.2 ст. 59 зазначеного Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Питання допустимості і належності доказів у цивільному судочинстві регламентується ст.ст. 58,59 ЦПК України. Допустимість доказу - це відповідність його процесуальній формі (засобів доказування) вимогам закону.

Суд не може обґрунтовувати своє рішення висновком експертизи, отриманим іншим судом (або цим же судом) при розгляді іншої справи. Підстави і порядок призначення експертизи встановлені ст. 143 ЦПК України, згідно якої експертиза призначається судом для з'ясування обставин, що мають значення саме для тієї справи, яку суд розглядає. Врахування висновку експертизи, призначеної іншим судом і при розгляді іншої справи, судом, що розглядає дану справу, вважається отриманням доказів з порушенням порядку, встановленого законом (ч.1 ст. 59 ЦПК України). Тому суд не вправі обґрунтовувати своє рішення таким висновком експертизи.

Своє рішення у цій частині суд першої інстанції мотивував також тим, що не може прийняти до уваги, як підставу для відмови в позові, твердження представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_3 та ОСОБА_2, що дієздатність заповідача під час складання заповіту перевірялася нотаріусами та стверджується показаннями допитаних в судовому засіданні свідків, оскільки ці особи не є фахівцями в області судової психіатрії, ї їхні суб'єктивні судження відносно оцінки психічного стану ОСОБА_8 на час укладення ним оспорюваного заповіту та в подальшому не спростовує акту експертизи, який суд визнав належним та допустимим доказом при вирішенні даного спору.

У відповідності до п.п. 5, 7, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що відповідно до ст. ст. 215, та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

За приписами ст. 10 ЦПК України суд апеляційної інстанції вживав заходів для сприяння всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснив особам, які беруть участь у справі, їх права, обов'язки, попередив про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, зокрема, право на призначення експертиз. За клопотанням ОСОБА_5 і ОСОБА_2 судом відповідно до вимог ст.145 ЦПК України призначено посмертну судово-психіатричну експертизу для визначення психічного стану ОСОБА_8 на час складання оспорюваного заповіту.

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 235 від 15 березня 2017 року дати відповідь чи ОСОБА_8 страждав будь-яким психічним захворюванням чи розладом психіки на час вчинення правочину - складання заповіту, посвідченого нотаріусом 20 вересня 2007 року та чи міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, неможливо (т.2 а.с.104-109). Інші належні та допустимі докази на підтвердження того, що на час складання оспорюваного заповіту ОСОБА_8 не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними, відсутні.

Відповідно до ч. ч. 6, 7 ст. 147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст. 212 ЦПК України.

Оцінюючи висновок психіатричної експертизи в сукупності з іншими доказами, колегія суддів виходить з того, що такий висновок, як джерело доказів, не має переваги над іншими доказами, а оцінюються судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Ураховуючи наведене, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для визнання оспорюваного заповіту недійсним відсутні.

При вирішенні інших вимог суд першої інстанції виходив з того, що усі подальші правочини, які виникли на підставі оспорюваного заповіту, який визнається недійсним, також є недійсними.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, що видані на підставі оспорюваного заповіту правовстановлюючі документи слід визнати недійсними із зобов'язанням Реєстраційної служби Бориславського міського управління юстиції скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 81/100 ідеальну частину житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною господарських будівель, яке вона набула на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Василевич О.Р. 28 грудня 2013 року, оскільки відсутні підставі для визнанн недійсним заповіту від 20 вересня 2007 року. У зазначеній частині позов не підлягає до задоволення у зв'язку з наведеним вище. Окрім того, судом зобов'язано до вчинення дій Реєстраційну службу Бориславського міського управління юстиції, яка у справі є не стороною, а третьою особою. Чинний цивільний процесуальний закон не передбачає покладення обов'язків судовим рішенням на осіб, які не є стороною у справі.

Задовольняючи позов в частині визначення додаткового строку для прийняття спадщини позивачем після смерті батька, суд першої інстанції виходив заступних мотивів.

Позивач не подала заяви у встановлений законом шестимісячний строк з поважних причин, пов'язаних з тим, що на час смерті спадкодавця ОСОБА_8 вона перебувала за межами України, пізно дізналася про смерть батька і не мала можливості одразу ж повернутись додому, крім цього не одержала права на спадщину, оскільки Суд прийшов до висновку, що позивач остаточно довідалася та усвідомила, що її законні права та інтереси порушено тільки після одержання постанови в.о. державного нотаріуса Бориславської державної нотаріальної контори Зайченко Н.В. від 21 червня 2012 року про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 1270 ЦК України визначено шестимічсячний строк для прийняття спадщини. Відповідно до вимог ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття савадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом вищезазначеної норми поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення дій. Отже, правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця чи спадкову масу, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. Такі висновки викладені Верховним Судом України у рішеннях по справах №№ 6-1215 цс16, 6-1486 цс15,6-85 цс12 та відповідно до вимог ст.360-7 ЦПК України мають застосовуватися іншими судами. Підстави для відступу від висновків Верховного Суду України відсутні.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що у неї були об'єктивні, непереборні та істотні труднощі подати заяву про прийнятт спадщини після смерті ОСОБА_8 у визначений законом строк. Вона сама визнала, що про смерть батька дізналася на третій день.

Виходячи з аналізу наявних у справі доказів щодо їх достовірності, допустимості кожного окремо, а також достатності і взаємного зв'язку доказів у їх сукупності; колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Тому таке рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст.307, ст.ст. 309, 313, ч.2 ст.314, ст.316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 і ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 11 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ОСОБА_2, з участю третіх осіб: Реєстраційної служби Бориславського міського управління юстиції, приватного нотаріуса Бориславського міського нотаріального округу Василевич О.Р., Бориславської державної нотаріальної контори про визнання недійсним заповіту ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, посвідченого в.о. державного нотаріуса Бориславської державної нотаріальної контори Зайченко Н.В. 20 вересня 2007 року (реєстраційний № 1279), згідно якого все належне спадкодавцеві майно заповідається ОСОБА_5; визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Бориславською державною нотаріальною конторою ОСОБА_5 17 травня 2012 року; визнання недійсним договору дарування 81/100 ідеальної частини житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною господарських будівель, посвідченого приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Василевич О.Р. 28 грудня 2013 року, згідно якого ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_2 81/100 ідеальну частину житлового будинку АДРЕСА_1; зобов'язання Реєстраційної служби Бориславського міського управління юстиції скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 81/100 ідеальну частину житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною господарських будівель, яке вона набула на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Василевич О.Р. 28 грудня 2013 року; визначення ОСОБА_6 додаткового строку для прийняття спадщини за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 її батька - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, для подання заяви про прийняття спадщини за законом у нотаріальну контору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді