Справа № 591/2802/17
Провадження № 2/591/1846/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 грудня 2017 року

Зарічний районний суд м. Суми у складі :

головуючого - судді Шелєхової Г.В.

при секретарі Бондар С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про примусове виконання обовязку в натурі,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач свої вимоги мотивує тим, що 18 грудня 2015 року між сторонами були укладені договір купівлі-продажу земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою м. Суми, вул. Краснопільська, 12 та договір купівлі-продажу домоволодіння, який складається з двох житлових будинків з господарськими спорудами, за адресою: м. Суми, вул. Краснопільська, 12. За договорами продаж земельної ділянки та домоволодіння був вчинений за 403772,00 грн., однак за усною домовленістю між сторонами, вартість договорів була вищою, а тому відповідач зобовязувалася крім передачі коштів, протягом 6 місяців переоформити на імя позивача земельну ділянку за адресою: республіка Крим, м. Алушта, с. Рожеве, площею 0,05 га, вартість якої еквівалентна 15000 доларів США, про шо ОСОБА_2 була написана розписка. Після спливу 6 місяців остання свої зобовязання не виконала. Тому просить стягнути з відповідача заборгованість в сумі 394655,02 грн., що еквівалентно 15 000 доларів США, а також індекс інфляції в розмірі 48542,57 грн., 3% річних в розмірі 9990,82 грн. та сплачений при подачі позову судовий збір.

В судовому засіданні представник позивач та його представник ОСОБА_3 позов підтримали.

Представник відповідача ОСОБА_4 проти позову заперечила, надала письмові заперечення.

Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений.

Суд, вислухавши пояснення зявившихся учасників, свідка, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов необґрунтований і не підлягає задоволенню з таких підстав:

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку від 18 грудня 2015 року, згідно якого позивач продала відповідачу два житлових будинки з господарськими спорудами, що знаходяться за адресою: м. Суми, вул. Краснопільська, буд. 12 за 343 722,00 гривень (а.с.7).

18 грудня 2015 року між сторонами укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно якого ОСОБА_1 продала ОСОБА_2 земельну ділянку за адресою: м. Суми, вул. Краснопільська, буд. 12, за кадастровим номером :08:017:0047, загальною площею 0,0578 га. За 60 000,00 грн. (а.с.8).

Згідно копії розписки ОСОБА_2 від 28 січня 2016 року, остання зобовязується передати ОСОБА_1 земельну ділянку площею 5 соток, розташовану за адресою: респ. Крим, м. Алушта, с. Рожеве, вартість якої еквівалентна 15000 доларів США протягом 6 місяців. (а. с. 6).

Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України вказано, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (абз. 2 п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Таким чином, під способами захисту суб'єктивних цивільних прав та інтересів розуміється закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких суд здійснює поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав чи інтересів та вплив на правопорушника.

Покладення на сторону договору відповідальності за невиконання зобов'язання, яка не встановлена договором або законом, є порушенням ст. 611 ЦК України, яка передбачає правові наслідки порушення зобов'язання (постанова судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-111 цс 13).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на укладену між сторонами розписку від 28 січня 2016 року.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який написано боржником та видається кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання позичальника за договором позики, має містити умови отримання коштів позичальником у борг із зобовязанням їх повернути та дати отримання коштів.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, слід виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15 та від 24 лютого 2016 року № 6-50цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Однак, всупереч вищевказаним вимогам розписка ОСОБА_2 не містить будь-яких обовязків відповідача передати позивачу грошові кошти в сумі 15000 доларів США.

Стягнення інфляційних витрат та 3% річних за користування коштами передбачене лише в разі існування договірних відносин.

До того ж, у випадку порушення грошового зобовязання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Вказана позиція узгоджується з позицією висловленою Верховним судом України в постанові від 01 березня 2017 року № 6-284цс17.

Посилання позивача на те, що розписка складена одночасно з договорами купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки договори датовані 18 грудня 2015 року, в той час як розписка складена 28 січня 2016 року.

Відтак, розписка, надана в якості доказу позивачем в обґрунтування заявлених вимог, не доводить правовідносини позики грошових коштів між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а отже відсутні підстави для задоволення вимог позивача про стягнення основного боргу, інфляційних витрат та 3% річних за користування коштами в загальній сумі 453188,41 гривень.

Пояснення свідка ОСОБА_5 суд не бере до уваги, оскільки про обставини справи йому відомо лише зі слів позивача.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факту порушення її права, а тому в задоволенні позову належить відмовити у звязку з його необгрунтованістю.

Керуючись ст.ст. 526, 610, 611 ЦК України, ст. ст. 10-11, 60, 84, 88, 213-215, 119,120, ЦПК України, суд -,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про примусове виконання обовязку в натурі - відмовити у звязку з необгрунтованістю.

Сторони можуть оскаржити рішення суду до апеляційного суду Сумської області через Зарічний районний суд м. Суми, шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення суду, а у разі відсутності особи у судовому засіданні з дня отримання копії рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Г.В.Шелєхова