Справа № 477/1987/16-ц
Провадження № 2/477/91/17
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 жовтня 2017 року Жовтневий районний суд Миколаївської області в складі:
головуючого судді Козаченка Р.В.,
із секретарем судового засідання Бітюковою С.В.,
позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2,
відповідачки ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4,
розглянувши в м. Миколаєві в залі судових засідань Жовтневого районного суду Миколаївської області цивільну справу
поділ житлового будинку, набутого під час шлюбу,
В жовтні 2016 року позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 з вимогою розділити їх спільне майно, набуте під час шлюбу, у виді житлового будинку, розташованого за адресою: Миколаївська область, Жовтневий (тепер Вітовський) район, с. Шевченкове, вул. 8-го Березня, 24, визнавши за кожним із них по ? частині права власності на цей будинок.
В обґрунтування своїх вимог вказував, що за час їх шлюбу, який існував з 2 березня 2007 року до жовтня 2016 року, ними був придбаний зазначений житловий будинок, оформлений на відповідачку.
Посилаючись на положення ст. 60 СК України та ст. 368 ЦК України і вважаючи, що будинок є спільним майно, тому після розірвання шлюбу він підлягає поділу з визнанням за кожним права власності на на ? його частину.
Під час розгляду справи збільшив свої вимоги і також просив визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку, укладений 6 квітня 2006 року між ОСОБА_3 та сільськогосподарським закритим акціонерним товариством
«ім. Т.Г. Шевченка».
В обґрунтування цих вимогам вказував, що даний договір суперечить вимогам закону, в тому числі, на час його укладення - 6 квітня 2006 року, покупець, тобто ОСОБА_3, ще не уклала шлюб з ним і не мала прізвище ОСОБА_3, а також не отримувала паспорт, на своє нове прізвище, який був виданий вже після укладення договору 13 квітня 2007 року.
В той же час, під час розгляду справи позивач відмовився підтримувати вимогу про визнання недійсним договору купівлі продажу будинку, про що надав суду заяву з проханням залишити позов в цій частині без розгляду. Про це, ухвалою суду було постановлено залишити вимогу позивача в частині визнання договору купівлі-продажу будинку без розгляду.
В судовому засіданні позивач та його представник в іншій частині позов підтримали та просили задовольнити, вказавши, що своїми поясненнями відповідачка підтвердила, що договір купівлі-продажу будинку був фактично укладений нею в 2007 році і зареєстрований в 2008 році. На це вказує і зазначення в договорі її паспорту, який вже був виданий після укладення шлюбу. Тобто, виходячи із того, що будинок був куплений в 2007 році, під час їх шлюбу, тому він є їх спільним майном, набутим під час шлюбу і підлягає поділу між ними.
При цьому, під час останнього судового засідання, в той час коли головуючий перебував в нарадчій кімнаті, вирішуючи заяву позивача про залишення позовної заяви без розгляду, представник відповідачки залишив судове засідання без попереджень та будь-яких пояснень. Сама відповідачка на це засідання не з'явилася. Суд, виходячи з положень ч. 4 та ч. 5 ст. 169 ЦПК України вважав можливим завершити розгляд справи за його відсутності та відсутності відповідачки з постановленням заочного рішення, оскільки позивач та його представник не заперечували проти цього.
Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, які надавалися під час розгляду справи, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Сторони перебували у шлюбі з 2 березня 2007 року по 2016 рік.
Відповідно до договору купівлі-продажу від 6 квітня 2006 року, укладеного між сільськогосподарським акціонерним товариством ім. Т.Г. Шевченка та відповідачкою, вона купила у цього товариства будинок, розташований по вул. 8-го Березня 24, в с. Шевченкове Жовтневого району Миколаївської області.
Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 17 червня 2008 року цей договір купівлі-продажу був визнаний дійсним.

На підставі договору та рішення суду, 25 липня 2008 року відповідачка зареєструвала у державного реєстратора право власності на будинок.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України).

Виходячи із дати укладення договору будинок був придбаний відповідачкою до укладення шлюбу з позивачем і не може вважатися їх майном набутим під час шлюбу, а тому поділу не підлягає.

В той же час, в договорі зазначено інформацію про його сторону покупця, яка не відповідає дійсності: записано, що покупець є ОСОБА_3 відповідно до пред'явленого нею паспорту серії АР № 410947, виданого Жовтневим РВ УМВС України в Миколаївській області 13 квітня 2007 року.

Однак, якщо вважати, що договір був укладений в 2006 році, то на той час вона не мала прізвища ОСОБА_3, оскільки шлюб з ОСОБА_1 нею ще не був укладений і зазначеного паспорту на прізвище ОСОБА_1 вона отримати не могла.

В той же час, зазначений договір купівлі-продажу є діючим, оскільки його дійсність була встановлена судовим рішенням і на його підставі було здійснено державну реєстрацію будинку за ОСОБА_3

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтями 216 та 217 ЦК України визначена можливість визнання недійсним його окремих частин.

На думку суду, без визнання недійсним частини правочину, як наприклад часу його укладення, чи особи покупця, або внесення до нього змін чи уточнень, суд позбавлений можливості взяти його як підставу для підтвердження будинку під час шлюбу між сторонами.

Посилання представника позивача на те, що відповідачка своїми поясненнями підтвердила, що договір фактично був укладений в 2007 році, і таким чином вона підтвердила, що будинок був придбаний за час шлюбу, суд не приймає, оскільки це посилання є лише окремою частиною її пояснень. Під час розгляду справи вона дійсно вказала, що договір підписувався в період шлюбу, однак при цьому зазначила, що вона його отримала ще в 1993 році і вчиняла дії по його оплаті, забезпеченню та інші дії по оформленню ще до шлюбу. Через різні затримки під час ліквідації акціонерного товариства ім. Т.Г. Шевченка, договір купівлі відразу підписаний не був, а коли він вже оформлявся в 2007 році, то в ньому необхідно було зазначити її дані та документ, який підтверджував її особистість, а оскільки вона вже одружилася, тому в ньому її як покупця було зазначено під прізвищем ОСОБА_3 і записані дані з нового паспорту.

Однак дійсних обставин укладення договору під час розгляду справи встановлено не було і сторони про це достовірних доказів не надали.

З врахуванням викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 88, 209, 212-215, 224 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання будинку № 24 по вул. 8-го Березня в с. Шевченкове Вітовського (Жовтневого) району Миколаївської області спільним майном, набутим під час шлюбу, та про визнання за кожним із них по 1/2 частині права власності на цей будинок в порядку поділу майна, набутого під час шлюбу відмовити.

Заочне рішення може бути оскаржене відповідачем до Жовтневого районного суду Миколаївської області на протязі десяти днів з дня отримання копії цього рішення шляхом подання заяви згідно зі ст. 22 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржена позивачем в апеляційному порядку до Апеляційного суду Миколаївської області через Жовтневий районний суд на протязі десяти з дня його проголошення рішення.

Суддя Р.В. Козаченко