Ухвала іменем україни 08 листопада 2017 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого Червинської М.Є., суддів: Завгородньої І.М., Писаної Т.О., Мазур Л.М., Попович О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності за набувальною давністю, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 на рішення Ленінського районного суду

м. Дніпропетровська від 30 вересня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що вона є співвласником 17/100 частини домоволодіння № АДРЕСА_1 та фактично займає квартиру № 2 у вказаному домоволодінні. Іншими співвласниками спірного домоволодіння є ОСОБА_5 - 1/16 частин; ОСОБА_7 -

1/8 частини; ОСОБА_4 - 1/16 частини; ОСОБА_8 - 1/2 частини;

ОСОБА_9 - 8/100 частини.

Зазначала, що квартира АДРЕСА_1 залишилась без постійних власників, у зв'язку із чим вона тривалий час доглядала її та підтримувала у належному стані. Під квартирою № 3 у підвалі знаходиться квартира № 5.

Враховуючи, що вона заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти та доглядати зазначене нерухоме майно, на підставі

ст. 344 ЦК України просила визнати за нею право власності на 33/100 частки домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 та складається з: квартири № 3, а саме 3-1 коридор, площею 5,5 кв.м, 3-2 кухня, площею 22,5 кв.м, 3-3 житлова, площею 15,7 кв.м, разом квартира № 3 житловою площею - 15,7 кв.м, допоміжною - р 28,0 кв.м, загальною - 43,7 кв.м; квартири № 5 (у підвалі), а саме 5-1 коридор, площею 2,3 кв.м, 5-2 кухня, площею 10,3 кв.м, 5-3 житлова 9,9 кв.м, 5-4 підвал, площею 8,8 кв.м, 5-5 підвал, площею 6 кв.м, 5-6, вхід в підвал, площею 4,2 кв.м, 5-7 підвал, площею 9,9 кв.м, разом квартира № 5 (у підвалі) житловою площею - 9,9 кв.м, допоміжною - 41, 5 кв.м, загальною -

51,4 кв.м.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від

30 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2017 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із недоведеності позовних вимог, оскільки власники квартири АДРЕСА_1 не позбавлені права власності та відсутні відомості щодо їх непроживання у вказаному домоволодінні.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на таке.

Встановлено, що ОСОБА_3 зареєстрована та проживає за адресою:

АДРЕСА_1.

Згідно з інформацією КП «ДМТБІ» станом на 24 листопада 2008 року право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 - 17/100 частини; ОСОБА_5 - 1/16 частини; ОСОБА_7 - 1/8 частини; ОСОБА_4 - 1/16 частини; ОСОБА_7 - 1/8 частини; ОСОБА_10 - 1/2 частини; ОСОБА_9 - 8/100 частини. На підставі свідоцтва про право на спадщину від 18 травня 2016 року ОСОБА_8 успадкувала після смерті ОСОБА_10 1/2 частини домоволодіння № 64 по вул. Київська у

м. Дніпропетровську.

Відповідно до технічної документації вказане домоволодіння складається із квартир № 1, 2, 3, 5. ОСОБА_3 займає квартиру № 2, у якій фактично проживає та зареєстрована.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК Україниправо власності набувається на підставах не заборонених законом, зокрема із правочинів.

Згідно з ст. 344 ЦК Україниособа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно, володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. п. 9, 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалося протягом всього строку набувальної давності.

Враховуючи положення ст. ст. 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (ст. 214 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Враховуючи, що домоволодіння АДРЕСА_1 перебуває у спільній частковій власності ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_8 ОСОБА_9, при цьому відсутні відомості про некористування спірними квартирами та непроживання вказаних осіб і членів їх сімей у них, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій щодо відсутності підстав для визнання за ОСОБА_3 права власності на 33/100 частки домоволодіння на підставі ст. 344 ЦК України.

Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів щодо їх оцінки.

При цьому необґрунтованими є доводи представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 щодо наявності в матеріалах справи доказів відкритого володіння ОСОБА_3 спірними квартирами понад 10 років, зокрема акта обстеження, складеного техніком ОСОБА_11 Зі змісту вказаного акта вбачається, що фізичною-особою підприємцем ОСОБА_11 26 травня 2016 року на замовлення ОСОБА_3 було проведено обстеження

17/100 частини домоволодіння № АДРЕСА_1 та встановлено те, що в користуванні останньої перебувають квартири

№ № 2, 3, 5. Обставин вільного, відкритого та безперервного володіння позивачем вказаними квартирами протягом 10 останніх років, а також користування спірними квартирами іншими співвласниками домоволодіння ні вказаний акт, ні матеріали справи не містять.

Суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначились із характером спірних правовідносин, нормою права, яка підлягає застосуванню, законно та обґрунтовано дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

З огляду на наведене колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338 - 341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 343 - 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від

30 вересня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

Л.М.Мазур

Т.О.Писана

О.В. Попович