Номер провадження: 22-ц/785/7217/17
Номер справи місцевого суду: 509/3623/16-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.11.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 липня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

встановила:

29 вересня 2016 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача на свою користь суму загального боргу у розмірі 37152 грн., яка складається з процентів у розмірі 10% - 72 доларів США на місяць, відсотки за 10 місяців у сумі 720 доларів США та судовий збір, посилаючись на неповернення відповідачем суми грошової позики, яку останній запозичив у нього строком на 2 місяці у сумі 720 доларів США за письмовою розпискою відповідача від 29.09.2015 р. і зобовязався повернути в строк до 10.02.2015 р., однак не повернув запозичені гроші до цього часу і свої зобовязання не виконав.

Свої вимоги мотивував тим, що згідно письмової боргової розписки від 29.09.2015 р. ОСОБА_3 взяв у ОСОБА_4 720 доларів США (16 200 грн.) строком на 2 місяці.

Оскільки відповідач відмовляється від виконання взятих на себе зобовязань, просив вимоги задовольнити.

Представник відповідача позов не визнав повністю з підстав його безпідставності і необґрунтованості з огляду на те, що ніякого боргу в нього перед позивачем не існує, з посиланням на те, що він всі запозичені кошти повернув позивачу.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 липня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 були задоволені частково та було стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованість в розмірі 18 637,13 грн. та судові витрати у розмірі 186,37 грн.

У задоволенні решти позову було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування даного судового рішення із ухваленням нового про відмову у задоволенні повних вимог ОСОБА_4,посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що 29.09.2015 року відповідач ОСОБА_3 отримав в борг від позивача ОСОБА_4 720 доларів США строком на 2 місяці, а тому маються всі підстави для задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу у розмірі 18 637,13 грн., що є еквівалентом 720 доларів США.

При цьому суд відмовив у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача відсотків за користування грошовими коштами.

З такими висновками суду повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Із матеріалів справи вбачається, що згідно письмової боргової розписки, оригінал якої був наданий позивачем у судовому засіданні, оглянутий судом, 29.09.2015 року відповідач ОСОБА_3 взяв у позивача ОСОБА_4 в борг 720 доларів США, що на той час було еквівалентом 16200 грн., строком на 2 місяці, копія розписки в матеріалах справи (а.с. 6).

У звязку з цим, доводи відповідача та апелянта ОСОБА_3 про те, що він фактично взяв у борг 550 доларів США, є безпідставними і спростовуються текстом розписки.

Крім того, суд першої інстанції встановив, що до теперішнього часу відповідач вказаний у розписці борг позивачу не повернув і взагалі заперечує проти існування будь-якого боргу, який він нібито повернув повністю, як це вбачається з його письмових заперечень на позов.

Разом з тим, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір НМДГ, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно із ст. 1049 ЦК України за договором позики на позичальникові лежить зобовязання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України (постанова Судової палати ВСУ у цивільних справах від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13) - письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що виходячи зі змісту ст. 1047 ЦК України розписка має містити відомості про передачу позичальнику визначеної грошової суми, тобто, такий договір є реальним.

Крім того, у відповідності до п. 12 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не може доводитися свідченнями свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобовязань, що виникли з правочину.

Відповідно до ст.ст. 525,526 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у 7-ми денний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно із ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобовязання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобовязання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа, кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обовязку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку, боржник має право затримати виконання зобовязання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Крім того, ст. 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обовязків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобовязання, відсутність у боржника необхідних коштів.

За змістом ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

З підстав викладеного, та враховуючи, що відповідач не надав суду належних і допустимих письмових доказів факту повернення позивачу грошових коштів за розпискою про отримання в борг коштів, суд дійшов правильного висновку про те, що відповідач не довів суду того факту, що ним повертались грошові кошти позивачу.

Таким чином, доводи заявника апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що ним повністю були повернуті грошові кошти позивачу, який відмовився повернути йому розписку, є необґрунтованими і такими, що не підтверджуються жодними доказами, які маються в матеріалах справи.

З огляду на викладене, та враховуючи, що оригінал боргової розписки знаходиться у позивача, колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що борг у розмірі 720 доларів США до цього часу не повернутий відповідачем, а тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача суми основного боргу у сумі 18 637,13 грн., що станом на 27.07.2017 року становить 720 доларів США, є обґрунтованими і такими, що піддягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача суми процентів за користування грошовими коштами, то суд першої інстанції обгрунтовано відмовив в задоволенні цих позовних вимог, оскільки зміст самої боргової розписки від 29.09.2015 р. не містить в собі посилання на будь-які проценти.

Крім того, рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог, в апеляційному порядку не оскаржується.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у звязку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

РішенняОвідіопольського районного суду Одеської області від 27 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції України.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_5

ОСОБА_2