Справа № 357/563/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2017 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Дмитренко А. М. ,

при секретарі Боженко Т. В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Білій Церкві залі суду № 1 справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області, міського голови Білоцерківської міської ради Київської області, Комунального підприємства Київської обласної ради «Південне бюро технічної інвентаризації», 3-ї особи: відділ державної реєстрації управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання дій та рішень суб'єктів владних повноважень незаконними, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що на підставі договору дарування від 28.07.1965 року їй належить 1/3 частина будинку під № 15 по вулиці Пушкінській в місті Білій Церкві Київської області, також вона є власником земельної ділянки площею 0,0217 га, яка розташована АДРЕСА_1, 26.10.2015 року їй стало відомо про розпорядження № 802Р від 01.12.2004 року виконавчого комітету Білоцерківської міської ради, яким ОСОБА_2 АДРЕСА_2 узаконено побудований металевий гараж розміром 3,68 х 6,14 м, в числі матеріалів, на підставі яких винесено дане розпорядження, є розписка начебто від імені ОСОБА_1 про те, що вона надає згоду на узаконення ОСОБА_2 самовільно побудованого гаража. Позивач вважає дії виконавчого комітету при винесенні зазначеного розпорядження неправомірними, а саме розпорядження незаконним, оскільки нею не надавалось погодження на встановлення металевого гаража по межі забудови між домоволодіннями 15 та 17 по вулиці Пушкінській, ОСОБА_2 з питаннями щодо отримання її згоди на встановлення металевого гаража не зверталась, питання щодо місяця розташування гаража з нею не погоджувала. Гараж ОСОБА_2 самочинно встановлено на відстані 0,15 м від межі між домоволодіннями № 15 та № 17 по вулиці Пушкінській, чим порушено п.2.20 ДБН 79-92, відповідно до якого відстань від межі суміжної ділянки до стін житлового будинку або господарської споруди слід приймати не менше 1 м. Відповідачем при винесенні оскаржуваного розпорядження не було перевірено наявність реальної згоди позивача на встановлення мталевого гаража та про її обізнаність про те, що узаконенню підлягає гараж, який встановлений на відстані від її домоволодіння, меншій ніж передбачено законом, не попереджено про можливі негативні наслідки, не перевірено відповідність підпису особи на надання такої згоди. Розпорядження суперечить ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» оскільки законом не передбачено право виконавчих комітетів приймати розпорядження. Винесення розпорядження № 802Р вчинено з перевищенням наданих законом повноважень та порядку для вирішення питань узаконення самочинного будівництва. Крім того, самочинне будівництво гаража не погоджено з головним архітектором, з наглядовими органами /району/, відповідач не пересвідчився, що будівля /споруда/, узаконення якої проводиться, побудована у відповідності до вимог ДБН, за проектом, на земельній ділянці, яка відведена для цієї мети, з погодженням з наглядовими органами. 19.01.2005 року на підставі вказаного розпорядження при розрахунку часток між співвлсниками домоволодіння № 17 по вулиці Пушкінській Білоцерківське МБТІ самочинно збудований ОСОБА_2 металевий гараж було включено до складу її частки, а 26.01.2005 року виконавчим комітетом Білоцерківської міської ради було прийнято рішення № 13 «Про заміну величин часток в користуванні житловими будинками та належність домоволодінь власникам», відповідно до п.1.21 оформлено право власності за ОСОБА_2 на 6/25 частин житлового будинку № 17 по вулиці Пушкінській, 19.02.2005 року на підставі зазначеного рішення ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності серії САА № 008642 на 6/25 часток в домоволодінні, 21.05.2005 року Білоцерківським МБТІ проведено технічну інвентаризацію домоволодіння № 17, за наслідками якої металевий гараж ОСОБА_2 включений до складу об'єктів, розташованих в домоволодінні, під літерою «М» без примітки самочинний. Позивач просила суд визнати дії виконавчого комітету Білоцерківської міської ради та міського голови при винесенні п.2.6 розділу II розпорядження від 01.12.2004 року незаконними; визнати незаконним та скасувати п.2.6 розділу II розпорядження від 01.12.2004 року № 802Р «Про впорядкування документів індивідуальних забудовників», яким затверджено розмір жилих та господарчих споруд на земельних ділянках домоволодінь ОСОБА_2 АДРЕСА_3 побудований металевий гараж розміром 3,68 х 6,14 м; визнати дії КП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації» по включенню до складу частки ОСОБА_2 /квартира № 3/ при проведенні перерахунку часток власників спільної будівлі для заміни правових документів в житловому будинку № 17 по вул. Пушкінській тимчасової споруди металевого гаража, включенню металевого гаража самочинно збудованого ОСОБА_2 до складу об'єктів розташованих в домоволодінні під літерою «М» без примітки самочинний неправомірними; визнати незаконним та скасувати п.1.21 рішення № 13 виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 26.01.2005 року № 13 «Про заміну величин часток в користуванні житловими будинками та належність домоволодінь власникам», яким оформлено право власності за ОСОБА_2 на 6/25 частин житлового будинку замість 1/4 частини житлового будинку № 17 по вул. Пушкінській; визнати недійсним та скасувати свідоцтво серії САА № 008642 про право власності на нерухоме майно, видане 19.02.2005 року Білоцерківським управлінням житлового господарства ОСОБА_2 на 6/25 частин житлового будинку № 17 по вул. Пушкінській в місті Білій Церкві та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на підставі вказаного свідоцтва.

В судовому засіданні позивач та представник позивача ОСОБА_8 підтримали позовні вимоги.

Представники відповідачів - виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області, міського голови Білоцерківської міської ради Київської області, Комунального підприємства Київської обласної ради «Південне бюро технічної інвентаризації» до суду своїх представників не направили, про час розгляду справи неодноразово повідомлялися належним чином, від КП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації» надано письмові заперечення на позов з клопотанням розглянути справу без участі їх представника.

Від 3-ї особи - відділу державної реєстрації управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради надіслано клопотання щодо розгляду справи без участі представника відділу.

Представник 3-ї особи ОСОБА_2 ОСОБА_9 заперечував щодо задоволення позову посилаючись на його необгрунтованість.

Інтереси 3-х осіб ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 представляла в судовому засіданні ОСОБА_8, яка є одночасно представником позивача по даній справі.

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були присутні в судовому засіданні 08.08.2017 року, просили суд задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1

3-ї особи ОСОБА_3, ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилися, про час розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у розгляді даної справи, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є співвласником домоволодіння № 15 по вулиці Пушкінській в місті Білій Церкві на підставі договору купівлі-продажу від 28.08.1965 року, згідно якого вона придбала 1/3 частину будинку за вказаною адресою, що стверджується копією цього договору /а.с.8-9 т.1/.

Позивачу належить також на праві власності земельна ділянка площею 0,0217 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташована АДРЕСА_1, що слідує з копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 215222 від 10.12.2008 року /а.с.10 т.1/.

З матеріалів справи вбачається, що співвласниками сусіднього домоволодіння № 17 по вулиці Пушкінській в місті Білій Церкві на даний час є: ОСОБА_2 на 6/25 частини на підставі свідоцтва про право власності від 19.02.2005 року, виданого Білоцерківським управлінням житлово-комунального господарства; ОСОБА_4 на 1/20 частину на підставі свідоцтва про право власності від 19.02.2005 року, виданого Білоцерківським управлінням житлово-комунального господарства; ОСОБА_3 на 21/100 частину на підставі договору дарування № 4-922 від 03.03.2005 року, посвідченого Першою Білоцерківською державною нотаріальною конторою; ОСОБА_7 на 29/100 частин на підставі договору дарування № 4-872 від 01.03.2005 року, посвідченого Першою Білоцерківською державною нотаріальною конторою; ОСОБА_5 на 21/100 частину на підставі договору дарування № 4404 від 03.09.2012 року, посвідченого Білоцерківським приватним нотаріусом ОСОБА_10

Наведене стверджується довідкою КП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації» від 13.05.2016 року № 1003 та Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.05.2016 року № 58914141 /а.с.25-29 т.1/.

Судом встановлено, що розпорядженням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради № 802Р від 01.12.2004 р. «Про впорядкування документів індивідуальних забудовників міста» затверджено розміри жилих та господарчих споруд на земельних ділянках домоволодінь : п.2.6. ОСОБА_2, АДРЕСА_3, побудований металевий гараж розміром 3,68 х 6.14 м /а.с.30 т.1/.

Підставою для узаконення ОСОБА_2 самочинно збудованого металевого гаража та ухвалення п.2.6 вказаного вище розпорядження стало її звернення від 12.11.2004 року до управління містобудування та архітектури м.Біла Церква з відповідною заявою , анкетою та планом забудови, до яких було додано письмові згоди ОСОБА_1, ОСОБА_6 на узаконення самочинного будівництва /а.с.128-130 т.1/,

Суд також встановив, що в грудні 2004 року всі співвласники домоволодіння № 17 по вул. Пушкінській /на той час ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_11М./ звернулися до Білоцерківського МБТІ із заявами про перерахунок їх часток в житловому будинку № 17 та заміни правовстановлюючих документів в зв'язку з невідповідністю часток в документах фактичним часткам, які виникли в результаті добудов до житлового будинку та будівництва господарських будівель співвласниками, в заявах кожен вказав, якими приміщеннями він користується /а.с.153-156 т.1/.

Такий розрахунок часток співвласників домоволодіння було проведено, при розрахунку часток було враховано всі приміщення, якими користуються співвласники, в т.ч. металевий гараж літ. «М» відповідно до заяви ОСОБА_2 був врахований до розміру її частки, що склала 6/25 частин вказаного житлового будинку /а.с.157-160 т.1/.

На підставі подання Білоцерківського МБТІ рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради № 13 від 26.01.2005 р. « Про зміну величин часток в користуванні житловими будинками та належність домоволодінь власникам» оформлено право власності : в т.ч. п.1.21 за ОСОБА_2 на 6/25 частин житлового будинку замість 1/4 частини житлового будинку № 17 по вулиці Пушкінська /а.с.33 т.1/.

На підставі вищевказаного рішення виконкому Білоцерківським управлінням житлово-комунального господарства всім співвласникам були видані свідоцтва про право власності на нерухоме майно, в т.ч. ОСОБА_2 19.02.2005 року /а.с.11 т.1/, та проведена державна реєстрація права власності на 6/25 частин житлового будинку та інші частки житлового будинку.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Так, позивач просила суд визнати дії виконавчого комітету Білоцерківської міської ради та міського голови при винесенні п.2.6 розділу II вказаного вище розпорядження від 01.12.2004 року незаконними з тих підстав, що нею не надавалось погодження на встановлення металевого гаража по межі забудови між домоволодіннями 15 та 17 по вулиці Пушкінській, винесення розпорядження № 802Р вчинено з перевищенням відповідачем наданих законом повноважень та порядку для вирішення питань узаконення самочинного будівництва.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» /в редакції на час виникнення спірних правовідносин/ система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення.

Нормами ст.10 даного Закону передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно ч.1 п. «б» ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: делеговані повноваження: надання (отримання, реєстрація) документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, здійснення державного архітектурно-будівельного контролю та прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів у випадках та відповідно до вимог, встановлених Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Відповідно до ч.2 ст.31 Закону до відання виконавчих органів міських рад (за винятком міст районного значення), крім повноважень, зазначених у пункті "б" частини першої цієї статті, належить також видача забудовникам архітектурно-планувальних завдань та технічних умов на проектування, будівництво, реконструкцію будинків і споруд,

благоустрій територій та надання дозволу на проведення цих робіт.

А тому суд вважає, що при прийнятті оскаржуваного розпорядження виконавчий комітет Білоцерківської міської ради, як орган місцевого самоврядування, діяв в межах наданих йому повноважень, прийняття відповідного нормативного акта у формі розпорядження не свідчить про перевищення відповідачем його повноважень.

З матеріалів справи вбачається, що предметом розгляду Білоцерківського міськрайонного суду Київської області була справа № 357/1090/16-ц за аналогічним позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, згідно рішення суду від 10.03.2017 року в задоволенні позову було відмовлено, а ухвалою апеляційного суду Київської області від 31.07.2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін, що стверджується копіями вказаних судових рішень /а.с.24-35 т.2/.

Під час розгляду наведеної вище справи судами зроблені висновки про те, що визнання виконкомом Білоцерківської міської ради у грудні 2004 року за співвласником у праві спільної часткової власності на домоволодіння по вул..Пушкінській, 17 ОСОБА_2 права на самочинно збудований металевий гараж здійснено в межах повноважень органу місцевого самоврядування на час ухвалення оскаржуваного розпорядження та зі згоди інших співвласників спільного майна.

Згідно з ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Позивач та її представник посилалися на те, що оскаржуване розпорядження є незаконним, оскільки позивач не надавала згоди на встановлення металевого гаража по межі забудови між домоволодіннями 15 та 17 по вулиці Пушкінській.

В судовому засіданні встановлено, що текст розписки від імені ОСОБА_1 про надання згоди на узаконення ОСОБА_2 металевого гаража /а.с.129 т.1/ написано ОСОБА_2, про що зазначив в судовому засіданні представник останньої, щодо даних паспорта та підпису на розписці, то встановити достовірно, якою особою вони виконані, не надалося можливим.

Але при вирішення саме даного спору цей факт не має жодного вирішального значення, оскільки ні позивачем, ні її представником не зазначено, яким саме нормативно-правовим актом передбачено обов'язкове надання згоди співвласником іншого домоволодіння на узаконення господарської споруди, розміщеної на сусідній земельній ділянці; також не доведено того, чому таку згоду мала надавати саме позивач, тоді як вона є тільки одним із співвласників домоволодіння № 15 по вулиці Пушкінській, доказів про те, що між співвласниками цього домоволодіння на 2004 рік було визначено порядок користування земельною ділянкою, суду не було надано.

Крім того, оскаржуючи розпорядження від 01.12.2004 року; дії КП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації» по включенню до складу частки ОСОБА_2 /квартира № 3/ при проведенні перерахунку часток власників спільної будівлі для заміни правових документів в житловому будинку № 17 по вул. Пушкінській тимчасової споруди металевого гаража, включенню металевого гаража самочинно збудованого ОСОБА_2 до складу об'єктів розташованих в домоволодінні під літерою «М» без примітки самочинний; п.1.21 рішення № 13 виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 26.01.2005 року № 13 «Про заміну величин часток в користуванні житловими будинками та належність домоволодінь власникам», яким оформлено право власності за ОСОБА_2 на 6/25 частин житлового будинку замість 1/4 частини житлового будинку № 17 по вул. Пушкінській, позивач та її представник мали б надати суду докази того, які ж саме права позивача є порушеними рішеннями та діями суб'єктів владних повноважень, прийнятих та вчинених стосовно співвласників сусіднього домоволодіння по вулиці Пушкінській,17, тоді як позивач є співвласником домоволодіння по вулиці Пушкінській,15 в місті Білій Церкві.

А саме таких доказів суду не було надано.

За ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, судами першої та апеляційної інстанції під час розгляду вказаної вище іншої цивільної справи № 357/1090/16-ц встановлено, що рішенням виконкому № 13 від 26.01.2005 р « Про зміну величин часток в користуванні житловими будинками та належність домоволодінь власникам» , яким визнано частки у праві власності співвласників домоволодіння № 17 по вул.Пушкінській, засвідчено їхню спільну домовленість про розмір цих часток та порядок користування спільним домоволодінням, який до цього документально визначено не було. Згода співвласників спільної часткової власності про розмір часток та порядок користування цим майном повністю узгоджується з приписами статей 357,358 ЦК України.

Тобто, правомірність та законність оскаржуваного позивачем рішення № 13 від 26.01.2005 року підтверджена судами і за положеннями ч.3 ст.61 ЦПК України ця обставина вже не підлягає доказуванню.

Як на підставу для визнання незаконнними вказаних вище рішень та дій суб'єктів владних повноважень, представник позивача посилалася на порушення при будівництві металевого гаража ОСОБА_2 вимог ДБН 79-92 в частині недотримання відстаней від межі суміжної ділянки до стін житлового будинку або господарської споруди, які слід приймати не менше 1 м, та на інші порушення будівельних, пожежних та санітарних норм.

Як встановлено в судовому засіданні, під час розгляду цивільної справи № 357/1090/16-ц, на яку вказано вище, судом було призначено судову будівельно-технічну експертизу, виконану Українським центром судових експертиз /висновок експерта № 1-24/11 від 24.11.2016 року, а.с.204-223 т.1/.

Згідно висновку експерта, металевий гараж літ. «М» домоволодіння № 17 по вулиці Пушкінській не відповідає вимогам нормативної документації в галузі будівництва, а саме: в частині відсутності протипожежної відстані не менше 10 м від зовнішньої стіни гаража до будівлі без віконних отворів, розташованої на суміжній садибній ділянці № 15; в частині відстані від конструкції стіни гаража до межі сусідньої земельної ділянки менше 1 м; відсутності організованого відведення атмосферних опадів з покрівлі гаража; по решті характеристик об'єкта дослідження порушень вимог нормативної документації в галузі будівництва /в тому числі санітарних норм/ не встановлено.

В звязку з наведеним позивач та представник позивача просили також суд не тільки визнати незаконними наведені вище рішення та дії субєктів владних повноважень, а й визнати недійсним та скасувати свідоцтво серії САА № 008642 про право власності на нерухоме майно, видане 19.02.2005 року Білоцерківським управлінням житлового господарства ОСОБА_2 на 6/25 частин житлового будинку № 17 по вул. Пушкінській в місті Білій Церкві та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на підставі вказаного свідоцтва.

Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

За ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема, при встановленні порядку користування будинком кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок. Разом із тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Таким чином, установлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них.

Такі правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України по справі № 6-12цс13 від 03.04.2013 року.

За положеннями ст.357 ЦК України співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.

Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Таким чином, при розгляді спорів між учасниками спільної часткової власності на жилий будинок про зміну часток необхідно враховувати, що такі вимоги можуть бути задоволені, якщо учасник спільної власності збільшив в ньому за свій рахунок корисну площу будинку ( жилих і підособних його приміщень) шляхом прибудови, надбудови або перебудови, проведеної з дозволу виконкому місцевої Ради і за згодою решти учасників спільної власності.

В даному випадку позивач звернулася з позовом до суду, оскаржуючи відповідні рішення щодо оформлення права власності на домоволодіння № 17 по вулиці Пушкінській в місті Білій Церкві та правовстановлюючий документ на право власності одного із співвласників цього домоволодіння, тоді як вона є співвласником іншого домоволодіння, при цьому не надавши суду доказів на підтвердження факту порушення її права власності.

Судом встановлено і вище в рішенні вказано на те, що узаконення побудованого металевого гаража ОСОБА_2 та зміна часток у праві власності співвласників домоволодіння № 17 по вулиці Пушкінській в місті Білій Церкві, відбулися з дотриманням встановленого законом порядку щодо користування спільним майном.

Проаналізувавши всі докази в їх сукупності, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту її прав суперечить законодавству.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, указана норма визначає обєктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права повязане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання субєктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.

Отже, з урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Саме такі правові висновки зроблені Верховним Судом України в постановах від 15.04.2015 року по справі № 6-55цс15 та від 24.05.2017 року по справі № 6-951цс16, які згідно положень ст.360-7 ЦПК України є обов'язковими до застосування.

Ні позивач, ні її представник не надали суду належних та безспірних доказів факту порушення прав позивача і яких саме прав; а обраний ними спосіб захисту суперечить нормам діючого законодавства та фактичним обставинам справи.

Згідно приписів ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

А тому враховуючи все вищенаведене суд відмовляє в позові за його необґрунтованості.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 317, 321, 355, 356 ,357, 358 ЦК України, ст.ст. 5,10,31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.ст.3,10, 11, 60, 61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя ОСОБА_12