Справа № 570/4709/16-ц
Номер провадження 2/570/345/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2017 року

Рівненський районний суд Рівненської області в особі:

судді Красовського О.О.

з участю: секретарів судових засідань ОСОБА_1, ОСОБА_2

представника позивачки - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и в :

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу ними було набуте майно - трикімнатна квартира АДРЕСА_1 в селищі міського типу Квасилів Рівненського району Рівненської області. За цим договором власником майна зазначений відповідач. Шлюб між сторонами був розірваний у 2013 році. На час звернення до суду відповідач постійно наголошував позивачці про те, що вона «є квартиранткою, їй нічого не належить». Тому позивачка вирішила захистити свої права в судовому порядку. Просить суд постановити рішення, яким визнати за нею право власності на 1/2 частину вищезазначеного майна (як на частку у майні подружжя), та за відповідачем - право власності на 1/2 частину майна.

В судовому засіданні позивачка позов підтримала та пояснила суду про обставини, що описані вище. Додала, що спірна квартира була набута у шлюбі, за кошти подружжя. Після придбання цього житла позивачка разом з дітьми ще шість років проживали в однокімнатній квартирі, яку позивачка отримала від держави, оскільки відповідач їх не вселяв у придбану квартиру. Лише після виконання умови відповідача продати однокімнатну квартиру позивачки та віддати йому гроші позивачка разом з дітьми переїхала проживати у квартиру ІНФОРМАЦІЯ_1. До 2016 року відповідач не говорив про те, що ця квартира належить йому особисто. А коли в 2016 році він неодноразово став наголошувати, що позивачка «є квартиранткою, їй нічого не належить», то вона змушена була звертатися до суду. Позивачка сплачувала та продовжує сплачувати за житлово-комунальні послуги, чого не робить відповідач. За наведеного просить суд задоволити заявлений позов. Вважає, що нею не пропущені строки звернення до суду, адже тільки в 2016 році відповідач став не визнавати право позивачки на придбане у шлюбі майно.

Відповідач позов не визнав. Пояснив суду, що спірна квартира була придбана ним за власні кошти і не є спільною сумісною власністю. Так, відповідач мав у власності квартиру, продав її, і за ці кошти придбав квартиру АДРЕСА_2. Тому спірна квартира не є спільною сумісною власністю подружжя. Також позивачка пропустила строки звернення до суду для захисту своїх прав. Так, сторони розірвали шлюб у 2013 році. У позовній заяві позивачка зазначала про те, що спір про майно відсутній. А з позовом до суду вона звернулася після спливу трьох років. За наведеного просить суд відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до задоволення.

Як встановлено в судовому засіданні, 23 квітня 1988 року між позивачкою і відповідачем ОСОБА_5 був укладений шлюб, зареєстрований Здолбунівським райвідділом ЗАГС Рівненської області (актовий запис №52), та видане свідоцтво про укладення шлюбу серії 1-ГЮ №451086 від 23.04.1988 року.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 14 березня 2013 року у справі №1716/5517/2012 шлюб було розірвано.

Під час шлюбу, 27 серпня 1996 року, було придбане майно - трикімнатна квартира АДРЕСА_3 в селищі міського типу Квасилів Рівненського району Рівненської області.

Договір купівлі-продажу квартири посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського та районного нотаріального округу ОСОБА_6, та зареєстрований в реєстрі за №4042.

Право власності на вказану квартиру зареєстроване за відповідачем.

30.10.1996 року вказаний договір зареєстрований КП «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» за номером 688, про що свідчить відмітка на договорі купівлі-продажу.

Згідно з положеннями ст.ст. 22, 28, 29 КпШС України, що діяли на час відповідних правовідносин (були чинним на час придбання майна) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має спільні права володіння, користування і розпорядження цим майном. В разі поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визначаються рівними.

Отже, квартира АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю подружжя.

Позивачка не заявляє позовні вимоги про виділ майна в натурі, а просить визначити її частку в спільному майні подружжя. Зважаючи на наведені вище норми законодавства, частка позивачки в цьому майні складає 1/2 частину. Суд не вбачає підстав для відступлення від рівності часток при визначенні такої.

Такий висновок знайшов своє підтвердження в ході розгляду справи.

Не знайшло свого підтвердження пояснення відповідача про те, що спірна квартира належить йому на праві особистої приватної власності, оскільки була придбана за його особисті кошти, виручені від продажу ним квартири АДРЕСА_4.

Так, під час нотаріального оформлення договору купівлі-продажу трикімнатної квартири АДРЕСА_5 позивачка, як дружина, не надавала згоди про те, що вказана квартира придбавається відповідачем (чоловіком) в його особисту приватну власність, про що свідчить відсутність такого застереження в самому договорі купівлі-продажу; а також відсутність зі сторони позивачки окремої заяви з таким змістом.

Також відсутні будь-які докази, в тому числі й банківські документи (платіжні доручення, квитанції, тощо) які б свідчили про те, що відповідач одержав кошти за продану ним однокімнатну квартиру АДРЕСА_6, та перерахував ці кошти за придбання трикімнатної квартири АДРЕСА_7.

В судовому засіданні був допитаний свідок ОСОБА_7, який надав показання про те, що як придбавалася спірна квартира, то продавець говорила що з нею розрахуються пізніше, як продадуть квартиру.

На думку відповідача, показання цього свідка підтверджують ту обставину, що саме за особисті кошти відповідача була придбана спірна квартира (після продажу квартири у м. Рівне).

Проте суд не може прийняти до уваги покази цього свідка як на підтвердження обставин, якими відповідач заперечує позов. Адже в даному випадку належними доказами придбання спірної квартири за особисті кошти відповідача могли б бути платіжні доручення, квитанції, тощо) які б свідчили про те, що відповідач одержав кошти за продану ним однокімнатну квартиру АДРЕСА_6, та перерахував ці кошти за придбання трикімнатної квартири АДРЕСА_7; а також письмова заява позивачки про те, що вона підтверджує що спірна квартира придбавається відповідачем (чоловіком на той час) в його особисту приватну власність.

Тому заявлений позов про визнання права власності на майно як частку у спільній сумісній власності подружжя підлягає до задоволення.

Суд вважає, що немає необхідності визнавати за відповідачем право власності на 1/2 частину майна у разі визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину майна як на частку у спільній сумісній власності подружжя, адже відповідач залишається власником майна на підставі договору купівлі-продажу від 27.08.1996 року. При цьому достатньо припинити право власності позивача на 1/2 частину майна, оскільки право власності на іншу таку ж частина майна визнано за позивачкою.

Безпідставними є посилання відповідача на порушення позивачкою строків давності при зверненні до суду.

Відповідно до розяснень, що містяться в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України).

Отже, такий строк слід обчислювати з того часу, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Про невизнання відповідачем права позивачки на частку у спільній сумісній власності на квартиру позивачка дізналася у липні місяці 2016 року, коли приїхала з ОСОБА_8 (копія закордонного паспорта із відмітками митниці була додана до позовної заяви). З того часу відповідач постійно наголошував, що позивачка не є власницею майна, а лише «квартирантка».

З позовом до суду позивачка звернулася у жовтні 2016 року.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, відсутні підстави для задоволення заяви позивача про застосування строків позовної давності з відповідними наслідками (ч.4 ст. 267 ЦК України). Суд не вбачає підстав для відмови в позові з огляду на ч.4 ст. 267 ЦК України.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя - задоволити повністю.

Визнати за ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_8, що в смт. Квасилів Рівненського району Рівненської області, як на частку у спільній сумісній власності подружжя; припинивши право власності на 1/2 частину цієї квартири ОСОБА_5 (16.11.1958 р.н.).

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Красовський О.О.