Провадження № 2/761/5587/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2017 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Ющенко Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Державне підприємство «ДЕРЖІНФОРМСЕРВІС», про припинення трудових відносин та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

08.06.2017 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до Міністерства освіти і науки України, згідно якого, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 20.09.2017 року, прийнятої судом до розгляду 13.11.2017 року, просив суд визнати з 03.04.2017 року припиненими трудові відносин між Державним підприємством «Держінформсервіс» та виконуючим обов'язки директором Державного підприємства «Держінформсервіс» ОСОБА_1 на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням та зобов'язати Міністерство освіти і науки України видати наказ про звільнення ОСОБА_1.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що починаючи з 13.11.2013 року та по теперішній час ОСОБА_1 перебуває на посаді Виконуючого обов'язки директора Державного підприємства «Держінформресурс», відомості про що містяться в Єдиному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

При цьому, позивач вказує, що вищенаведену посаду він обіймає відповідно до Наказу Державного агентства з питань науки, інновацій та інформатизації України «Про створення державного підприємства «Держінформсервіс» №210 від 12.11.2013 року, яким було створено це підприємство.

Разом з тим, оскільки ДП «Держінформресурс» діяльності не здійснює, а відповідно до п.п.1 його Статуту підприємство засноване на основі державної власності та входить до сфери управління Міністерства освіти і науки України і є підзвітним йому, позивач, маючи на меті звільнитися з займаної ним посади на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, неодноразово, а саме: 30.10.2015 року, 30.05.2016 року, 17.08.2016 року та 20.03.2017 року, направляв на ім'я Міністра освіти і науки України відповідні заяви.

До того ж, позивач зауважує, що 25.12.2015 року він в черговий раз написав заяву про звільнення, яку передав начальнику департаменту Міністерства освіти і науки України ОСОБА_2 разом з оригіналом статуту, печаткою та іншими наявними в нього документами.

Проте, після направлення неодноразових заяв про звільнення позивач отримав лист Міністерства освіти і науки України від 03.03.2017 року за №1/11-4275 про те, що питання його звільнення вирішиться лише після закінчення роботи ліквідаційної комісії з припинення діяльності Державного підприємства «Держінформсервіс».

За вказаних обставин, позивач вважає порушеним своє право на вільний вибір праці, адже через бездіяльність відповідача як засновника (учасника) підприємства він позбавлений можливості звільнитися з посади виконуючого обов'язки директора Державного підприємства «Держінформсервіс», а факт подальшого його перебування на цій посаді призводить до юридичних наслідків, зокрема до відповідальності за діяльність підприємства.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити.

Представник відповідача Зеленко Д.С. у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував та просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Третя особа ДП «Держінформсервіс» у судове засідання свого представника не направила, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки представника суд не повідомила.

Вислухавши пояснення позивач та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що Наказом Державного агентства з питань науки, інновацій та інформатизації України «Про створення державного підприємства «Держінформсервіс» №210 від 12.11.2013 року було створено Державне підприємство «Держінформсервіс», а виконання обов'язків директора вказаного підприємства, до укладання контракту, покладено на ОСОБА_1.

При цьому, як вбачається з роздруківки з офіційного сайту Міністерства юстиції України, а також не заперечувалося стороною відповідача в судовому засіданні, ОСОБА_1 обіймає посаду виконуючого обов'язки директора ДП «Держінформсервіс» і по теперішній час.

Водночас, згідно Наказу Міністерства освіти і науки від 18.12.2014 року за №1485 «Про передачу цілісних майнових комплексів державних підприємств, установ, організацій до сфери управління Міністерства освіти і науки» Державне підприємство «Держінформсервіс» прийнято від Державного агентства з питань електронного урядування до сфери управління Міністерства освіти і науки України.

Відповідно до п.1.1 Статуту ДП «Держінформсервіс» зі змінами, внесеними Наказом Міністерства освіти і науки від 16.11.2015 року за №1174, ДП «Держінформсервіс» засноване на основі державної власності, входить до сфери управління Міністерства освіти і науки України є підзвітним йому.

Крім того, відповідно до відомостей, наявних в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, засновником (учасником) даного підприємства є Міністерство освіти і науки України.

В свою чергу, як передбачено ч.ч.2,6 ст. 73 ГК України, орган державної влади, до сфери управління якого входить підприємство, є представником власника і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами. Органом управління державного унітарного підприємства є керівник підприємства, який призначається (обирається) суб'єктом управління об'єктами державної власності, що здійснює функції з управління підприємством, або наглядовою радою такого підприємства (у разі її утворення) і є підзвітним органу, який його призначив (обрав).

Тобто, за вище встановлених обставин, а також з урахуванням п.7.3 Статуту, яким передбачено, що директор підприємства призначається на посаду та звільняється з посади Уповноваженим органом управління, та вимог ч.ч.2, 6 ст. 73 ГК України, питання щодо звільнення позивача з займаної ним посади належить до компетенції Міністерства освіти і науки України.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач неодноразово, а саме: 30.10.2015 року, 30.05.2016 року,17.08.2016 року та 20.03.2017 року звертався до Міністра освіти і науки України з заявами про звільнення його з займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням.

Вказані заяви позивача були отримані адресатом, про що свідчать відповідні відмітки на зворотних повідомленнях про вручення поштового відправлення. До того ж, остання заява позивача, датована 20.03.2017 року, була отримана уповноваженою особою Міністерства 22.03.2017 року.

Крім того, згідно Акту прийому-передачі від 25.12.2015 року, позивач передав, а начальник департаменту МОН ОСОБА_2 наступні оригінали документів: Статут ДП «Держінформсервіс», печатку підприємства, зміни до статуту підприємства, наказ МОН від 16.11.2015 року в 2-х екземплярах; виписку підприємства від 28.11.2013 року, акт приймання-передачі майна до статутного капіталу підприємства від 18.12.2013 року, копію наказу від 16.12.2013 року №230 Держінформнауки, копію наказу від 29.11.2013 року №221 Держінформнауки, копію, копію наказу від 12.11.2013 року №210 Держінформнауки та заяву про звільнення від 25.12.2015 року.

Проте, зі змісту наявного в матеріалах справи листа Міністерства освіти і науки України від 03.05.2017 року за №1/11-4275, що відповідач, розглянувши звернення позивача про звільнення з займаної посади, повідомив останнього, що питання про його звільнення буде вирішено після закінчення роботи ліквідаційної комісії з припинення діяльності Державного підприємства.

В той же час, слід зазначити, що директор підприємства є найманим працівником, на якого поширюється норми КЗпП України.

Так, відповідно до ч.1 ст. 38 КзП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

При цьому, згідно правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 31.10.2012 року по справі №6-120цс12, за змістом ст.38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. Строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно.

Тобто, роботодавець або уповноважений ним орган зобов'язаний розірвати трудові відносини в певний строк, зазначений у заяві, і видати наказ, у якому причина й дата звільнення мають бути чітко сформульовані.

Однак, як встановлено в судовому засіданні, питання щодо звільнення позивача з займаної ним посади на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням станом на день розгляду даної справи відповідачем не розглянуто, а відповідний наказ - не видано.

Між тим, статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

У відповідності до ст.4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нікого не можна тримати в рабстві або в підневільному стані. Ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов'язкову працю.

Конституційний суд України, розглядаючи справи, пов'язані із застосуванням ст. 43 Конституції України, у своїх рішеннях від 07.07.2004 року за №14-рп/2004, від 16.10.2007 року за №8-рп/2007 та від 29.01.2008 року за №2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудових договором чи контрактом.

Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації.

Як встановлено ч.1 ст.3 та ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

При цьому, частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів, одним із яких є і припинення правовідношення.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановленні в судовому засіданні обставини стосовно порушення відповідачем права позивача на звільнення з займаної посади з власної ініціативи, суд прийшов до висновку про необхідність визнати з 03 квітня 2017 року припиненими трудові відносини між Державним підприємством «ДЕРЖІНФОРМСЕРВІС» та виконуючим обов'язки директора Державного підприємства «ДЕРЖІНФОРМСЕРВІС» ОСОБА_1 на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, а також зобов'язати Міністерство освіти і науки України видати наказ про звільнення ОСОБА_1.

Враховуючи викладене, та керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 64, 74, 88, 169, 179, 208, 209, 212-215, 218, 294, 296 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Державне підприємство «ДЕРЖІНФОРМСЕРВІС», про припинення трудових відносин та зобов'язання вчинити дії - задовольнити.

Визнати з 03 квітня 2017 року припиненими трудові відносини між Державним підприємством «ДЕРЖІНФОРМСЕРВІС» та виконуючим обов'язки директора Державного підприємства «ДЕРЖІНФОРМСЕРВІС» ОСОБА_1 на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням та зобов'язати Міністерства освіти і науки України видати наказ про звільнення ОСОБА_1.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Києва протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: