Ухвала

іменем україни

22 листопада 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кафідової О.В.,

суддів: Гримич М.К., Леванчука А.О., Маляренка А.В., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю, поділ майна, визнання права власності, усунення перешкод у користуванні майном, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 30 червня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом, мотивуючи його тим, що у період з грудня 2003 року по червень 2013 року він та ОСОБА_2 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Звертав увагу на те, що за час спільного проживання у сторін склались усталені відносини, що притаманні подружжю, а саме: ними велося спільне господарство, вони придбавали спільне майно, приймали гостей, спільно виховували та піклувались про неповнолітню дочку відповідача від першого шлюбу.

Вказував на те, що за час спільного проживання ними набуто майно, яке є їх спільною сумісною власністю. В період спільного життя з відповідачем, ним, за свої особисті кошти, але в інтересах сім'ї було придбано майно, право власності на яке було зареєстровано на ім'я ОСОБА_4, оскільки він, як підприємець, укладав угоди, які несли певні господарські ризики. Зазначене стосується і побудованого ним за особисті кошти садового будинку.

Зазначав, що до складу спільного сумісного майна сторін входять: земельна ділянка загальною площею 0,0529 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 на території садівничого товариства «Калина» та побудований на вказаній земельній ділянці садовий будинок загальною площею 111,1 кв. м, а також побутова техніка, орієнтовною вартістю 89 214 грн.

Посилаючись на наведене, позивач, з урахуванням уточнень позовних вимог, просив поділити спільне майно, яке належить сторонам на праві спільної сумісної власності; визнати за кожним право власності на 1/2 частини житлового будинку загальною площею 111,1 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, та земельної ділянки, площею 0,0529 га; визнати за ним право власності на майно: котел електричний «Protherm» вартістю 8100 грн; котел газовий «Vailand» - 15 000 грн, пароочисник «KARCHER» - 2 500 грн, мийку «KARCHER» - 2 800 грн, електрообігрівач «Термія» - 450 грн, морозильну камеру «Атлант» - 3 000 грн, фотоапарат «CANON» - 1 400 грн, електролічильник багато тарифний - 2 400 грн, електронасос для води - 1 600 грн, котел опалювальний «Solitar» - 15 000 грн, палатку кемпінгову «Together 4P» - 1 914 грн, набір кухонних меблів - 12 000 грн, м'які шкіряні меблі (куточок) у вітальні - 9 000 грн, телевізор «Philips» - 5 000 грн, кінотеатр «YAMAHA» - 10 000 грн, пилосос «DYSON» - 4 200 грн; визнати за ОСОБА_2 право власності на майно: телевізор «Sony» - 3 500 грн, телевізор «LG» - 1 000 грн, електродуховка FT8501/НА -3 500 грн, електрообігрівач «Термія» - 450 грн, фотоапарат «CANON» - 1 400 грн., посудомийна машина «Ariston» - 4200 грн, ноутбук «ACER» - 4200 грн, набір меблів у дитячій кімнаті - 12 000 грн, меблі у спальні (ліжко, шафа, крісло, комп'ютерний стіл) - 10 000 грн; також просив усунути перешкоди в користуванні садовим будинком шляхом зобов'язання відповідача надати йому дублікат ключів від вхідних та інших дверей будинку та прибудинкової огорожі; зобов'язати ОСОБА_2 повернути йому особисті речі, а саме: крісло офісне «Леон», вартістю 1 119 грн, перфоратор «Деккер», вартістю 529 грн, чоловічий золотий ланцюжок та чоловічий золотий браслет вартістю 14 000 грн, та залишені на зберігання особисті грошові кошти в сумі 12 000 доларів США.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 30 червня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що позивач та відповідач познайомились в 2003 році, після чого підтримували стосунки.

13 червня 2005 року було розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5

Згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 05 березня 2007 року ОСОБА_2 купила земельну ділянку НОМЕР_1 площею 529 кв. м, яка розташована на території Вінницької міської ради у Садівничому товаристві «Калина», вартістю 46 055 грн.

11 квітня 2007 року ОСОБА_2 оформила на своє ім'я право власності на землю на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки та 26 липня 2007 року останній було видано державний акт на право власності на вищевказану земельну ділянку.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 30 травня 2007 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.

У 2007 році на спірній земельній ділянці розпочалось будівництво спірного будинку, який 30 травня 2008 року було введено в експлуатацію, а 19 червня 2008 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право власності на вказаний будинок.

Також судами зазначено, що проти вказаних обставин сторони не заперечували.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого в цій частині погодився і апеляційній суд, виходив з того, що відсутні законні підстави для встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу за період, вказаний у позові, оскільки кожна зі сторін протягом зазначеного строку перебувала в іншому зареєстрованому шлюбі, крім того, позивач не довів належними та допустимими доказами обставини, викладені у позові.

Колегія суддів суду касаційної інстанції не може повністю погодитись з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Разом з тим згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Зазначений правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року, справа № 6-97цс11, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було розірвано 13 червня 2005 року, а рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 30 травня 2007 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3

При цьому відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судами встановлено, що рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 05 жовтня 2015 року встановлено факт припинення шлюбних відносин ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 16 травня 2003 року, що також може свідчити про можливість проживання останнього з відповідачем, після розірвання її шлюбу з попереднім чоловіком.

За приписами ст. ст. 10, 11, 212 ЦПК Україницивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суди попередніх інстанції допустились однобічності у вивченні та оцінці доказів.

Так, судами зазначено про критичне ставлення до показів свідків позивача, при цьому взято до уваги пояснення свідків, про виклик яких заявлено відповідачем.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 долучено фотографії, на яких зображений він, відповідач та дочка останньої під час святкувань та на відпочинку.

Проте судами зазначено, що це не може свідчити про спільне проживання та про те, що між сторонами склалися сталі стосунки, притаманні подружжю.

Крім того, не взято до уваги, що даючи пояснення слідчому у 2012-2013 роках ОСОБА_2 вказувала на те, що проживає з цивільним чоловіком ОСОБА_1 понад 9 років, на що також вказувала і її неповнолітня, на той час, дочка. Проте судами зазначено, що ОСОБА_2 вважала відповідача своїм чоловіком, бажала одружитись з ним, тобто це були її оціночні судження, разом з тим останній не одружився на ній, що на думку суду апеляційної інстанції, також є підставою для відмови у задоволенні позову в частині встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Також судами не взято до уваги накладні, які надані ОСОБА_1 на підтвердження факту купівлі будівельних матеріалів у період з 21 березня по 30 травня 2008 року, з посиланням на те, що будівництво спірного будинку розпочато у 2007 році, а цегла та бетон були придбані за гроші відповідача.

Разом з тим судами не враховано, що спірний будинок було введено до експлуатації 30 травня 2008 року, а 19 червня 2008 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право власності, тобто будівництво тривало до травня 2008 року.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний, на вищевказане уваги не звернув, у зв'язку із чим дійшов передчасного висновку про те, що відповідачем не надано доказів спільного проживання з відповідачем у вказаний у позові період, з урахування припинення попередніх шлюбних відносин, та докази на підтвердження ведення спільного господарства та участі у будівництві спірного будинку.

Враховуючи, що судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи, судами необхідно врахувати та оцінити всі докази в їх сукупності та вирішити справу згідно із законом.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 30 червня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Кафідова

Судді: М.К. Гримич

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко

Т.О.Писана