Справа № 731/331/17 Провадження № 22-ц/795/2094/2017 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції -Моцьор О. В. Доповідач - Бечко Є. М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіБечка Є.М.,
суддів:Страшного М.М., Шарапової О.Л.,
при секретарі:Нечасному О.Л.,
за участю:представника позивача ОСОБА_5, представника відповідача Буряка О.І.,

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Варвинського районного суду Чернігівської області від 29 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_7 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Дружба-Нова» про стягнення заборгованості по орендній платі за землю,

в с т а н о в и в:

Рішенням Варвинського районного суду Чернігівської області від 29 вересня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_7 відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_7 звернувся до суду з апеляційною скаргою та, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд помилково вважав, що спірна земельна ділянка СТОВ «Дружба-Нова» після закінчення договору оренди була повернута Варвинській райдержадміністрації, адже відповідачем не було з цього приводу надано жодного доказу. Оскільки відповідач після закінчення строку договору продовжував користуватися земельною часткою (паєм) то договір був поновленим, а земельний пай перебував в оренді у відповідача, тому суд неправомірно послався на договір оренди землі від 14 листопада 2007 року у відповідності до якого Варвинська районна державна адміністрація надала ТОВ «Дружба-Нова» земельні ділянки (невитребувані паї) в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Також апелянт звертає увагу, що поза увагою суду залишилась та обставина, що в матеріалах справи відсутні докази, що земельна ділянка ОСОБА_8 мала статус невитребуваної земельної ділянки.

Не погоджується апелянт і з висновком суду про те, що ОСОБА_9 прийняв спадщину лише 25 грудня 2007 року подавши заяву до нотаріальної контори, оскільки він прийняв спадщину як особа, яка вступила в фактичне володіння та управління спадковим майном, оскільки він проживав у житловому будинку разом з спадкодавцем на підставі ст.549 ЦК в редакції 1963 року. Тому ОСОБА_9 прийняв земельну частку (пай) з моменту відкриття спадщини, а саме з ІНФОРМАЦІЯ_1.

Апелянт зазначає, що судом було порушено норми процесуального права, зокрема були приєднані до матеріалів справи докази, що знаходяться на а.с.76-79, 85, 86, 97, 98, 104, 105 про приєднання яких не було заявлено відповідачем.

Також в порушення ст.215 ЦПК України, на думку апелянта, судом не було вмотивовано у зв'язку з чим він не визнає поважними причини пропущення позовної давності, що були зазначені в заяві.

Крім того, апелянт вважає, що умовами договору оренди було встановлено, що розмір орендної плати не може бути меншим від розміру, встановленого чинним законодавством, бо це автоматична зміна розміру орендної плати, за настання події, яка зобов'язує орендаря сплачувати орендну плату на підставі укладеного договору, з урахуванням зміни законодавчо визначеного мінімального розміру орендної плати за пай. Зазначає, що суд першої інстанції з цього приводу безпідставно не врахував судову практику ВАС України де зазначено, що розмір орендної плати за землю не може бути нижче законодавчо встановленої межі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позовну ОСОБА_7, суд першої інстанції виходив з того, що на день смерті ОСОБА_9 у нього не існувало договірних правовідносин зі СТОВ «Україна» чи СТОВ «Дружба-Нова» з приводу оренди земельної частки (паю), земельна частка (пай) знаходилась в оренді СТОВ «Дружба-Нова» як невитребуваний пай, товариство сплачувало орендну плату Варвинській райдержадміністрації, а тому позивач ОСОБА_7 успадкував після смерті ОСОБА_9 лише саму земельну частку (пай), але не успадкував при цьому права на орендну плату за користування цією земельною часткою (паєм), оскільки такого права не було у спадкодавця. Крім того, суд зазначив, що позивач пропустив строк позовної давності до позовних вимог, що стосуються стягнення орендної плати за період з 01 січня 2001 року по 14 квітня 2005 року та, враховуючи заяву відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, відмовив у цій частині вимог з цієї підстави.

З таким висновком колегія суддів апеляційного суду повністю погоджується.

Порядок виділення земельної частки (паю) в натурі врегульовано ст.25 та Перехідними положеннями Земельного кодексу України, Перехідними положеннями Закону України «Про оренду землі», Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», Указом Президента України від 08 серпня 1995 року №720 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», постановою Кабінету Міністрів України від 04 лютого 2004 року №122 «Про організацію робіт та методику розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв)».

Згідно ч.1 ст.81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до ст.125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Частиною 1 статті 126 Земельного кодексу України передбачено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно п.17 Перехідних положень Земельного кодексу України сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Відповідно до ст. 13 ЗУ Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв), нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які

не взяли участь у розподілі земельних ділянок, повідомляються про

результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій

формі, у разі якщо відоме їх місцезнаходження.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 мала право на земельний пай розміром 4,5 умовних гектарів без визначення меж на місцевості (сертифікат серії НОМЕР_1) та передала дану земельну ділянку у вигляді земельного паю в оренду СТОВ «Україна» (а.с.15).

Зокрема, 14 квітня 2000 року між ОСОБА_8 та СТОВ «Україна» було укладено договір 454-00 оренди земельної частки (паю) загальною площею 4,5 умовних кадастрових гектарів вартістю 29762 грн., розміщеної в межах земельної ділянки, виділеної в натурі єдиним масивом згідно кадастрового плану (а.с.22-23). За умовами даного договору, а саме п.2.1., земельна частка (пай) передається в оренду для сільськогосподарських потреб.

В подальшому СТОВ «Україна» було приєднано до СТОВ «Дружба-Нова» з переходом всіх прав та обов'язків (а.с.106-111).

Згідно п.2.2 Договору оренди за користування вказаною в договорі земельною часткою Орендар сплачує Орендодавцю орендну плату в розмірі 298 грн. (готівка - 50 грн., натуральна видача - 100 грн., послуги - 148 грн.). Розмір орендної плати визначається за домовленістю між сторонами, але не може бути меншим від розміру, встановленого чинним законодавством. Орендар сплачує орендну плату протягом терміну дії договору не пізніше як у термін 25 грудня кожного року.

У п.2.3 Договору визначений строк дії договору - 5 років. В разі переходу права власності до інших осіб Договір оренди зберігає чинність для нового власника.

Згідно ст.31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі припиняється, зокрема, в разі закінчення строку, на який його було укладено.

ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.48). Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, в тому числі і право на вищевказану земельну частку (пай).

Спадщину після смерті ОСОБА_8 прийняв її син - ОСОБА_9, який 26 грудня 2007 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну частку (пай), належну спадкодавцю на підставі сертифіката серії НОМЕР_1 (а.с.17).

27 листопада 2008 року ОСОБА_9 отримав сертифікат на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_2 (а.с.21).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 помер (а.с.16).

Після смерті ОСОБА_9 спадкоємцем за заповітом є ОСОБА_7 (а.с.58), який 11 серпня 2009 року звернувся до Прилуцької міської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини (а.с.55).

Лише 30 квітня 2015 року ОСОБА_7 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке засвідчує, що він є спадкоємцем ОСОБА_9 та має право на земельну частку (пай) розміром 4,5 умовних кадастрових гектарів, що належав спадкодавцеві на підставі Сертифіката про право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_2, зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 03 лютого 2009 року за №617 (а.с.18).

Як встановлено судом першої інстанції і не заперечується сторонами, за життя ОСОБА_9 орендну плату за земельну частку (пай) не отримував. Докази того, що він повідомляв СТОВ «Україна» або СТОВ «Дружба-Нова» про те, що він є спадкоємцем майна ОСОБА_8, або звертався з вимогами виплачувати йому орендну плату, в матеріалах справи відсутні. Після смерті ОСОБА_8 у 2001 році договір оренди земельної частки (паю) від 14 квітня 2000 року при переході права на земельну частку (пай) до нового власника - ОСОБА_9, в порядку спадкування зберігав свою чинність до 14 квітня 2005 року відповідно до п.2.3. договору.

Однак, 14 квітня 2005 року договір оренди припинився, адже ОСОБА_8 на цей час померла, а її спадкоємець ОСОБА_9 подав заяву про прийняття спадщини лише 25 грудня 2007 року і про укладення (переукладення) договору оренди не звертався.

Також вбачається, що спірна земельна ділянка, кадастровий номер НОМЕР_3, що розташована на території Варвинської селищної ради Варвинського району, з 14 листопада 2007 року по 15 лютого 2017 року перебувала в оренді СТОВ «Дружба-Нова» на підставі договору оренди землі № 583, укладеного між Варвинською районною державною адміністрацією (а.с.105) та СТОВ «Дружба-Нова».

Суд встановив, що 14 листопада 2007 року в Державному реєстрі земель зареєстровано договір оренди землі за № 583, відповідно до якого Варвинська районна державна адміністрація надала, а СТОВ «Дружба-Нова» отримало в строкове платне користування (на 10 років) земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (невитребувані паї) на території Варвинської селищної ради Варвинського району Чернігівської області (а.с.76-79). Вказаний договір укладений на підставі розпорядження Варвинської РДА №261 від 27.08.2007 року.

Орендна плата встановлена договором на рівні 1% від нормативної грошової оцінки земельних ділянок. Передача земельних ділянок в оренду була здійснена згідно розробленої технічної документації із землеустрою щодо складання договору оренди та з визначенням її меж в натурі. Відповідно до кадастрового плану земельних ділянок в оренду передана зокрема і земельна ділянка під номером 396 площею 4,71 га (а.с.85), яка згідно додатку до кадастрового плану має кадастровий номер НОМЕР_4 (а.с.86). Кадастровий номер зазначеної земельної ділянки 30 липня 2015 року змінено на НОМЕР_3 у зв'язку з помилковим присвоєнням номера НОМЕР_4 (а.с.104).

Лише в 2015 році ОСОБА_7 було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передано у власність земельну ділянку площею 3,8802 га (кадастровий номер НОМЕР_3) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.14).

На даний час між ОСОБА_7 та СТОВ «Дружба-Нова» укладено договір оренди зазначеної земельної ділянки площею 3,8802 га.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги, про те, що земельна частка (пай), яка була предметом договору від 14 квітня 2000 року між СТОВ «Україна» та ОСОБА_8, після 14 квітня 2005 року не була повернута орендарем до Варвинської райдержадміністрації не заслуговують на увагу.

Посилання апелянта, що ОСОБА_9 прийняв спадщину, до складу якої входить і земельна частка (пай) з моменту відкриття спадщини, а саме з ІНФОРМАЦІЯ_1, також не можуть бути підставою для скасування вірного по суті рішення, оскільки ОСОБА_9 отримав лише право на земельну частку (пай) згідно сертифіката, а договір оренди землі чи земельної частки (паю) не укладав.

Що стосується порушення норм процесуального права, яке полягає у приєднанні до матеріалів справи доказів, що знаходяться на а.с.76-79, 85, 86, 97, 98, 104, 105, то слід зазначити, що дані документи були надані відповідачем на виконання вимог ухвали суду від 17 серпня 2017 року, а також з метою додаткового обґрунтування своїх заперечень проти позову (а.с.75).

Не заслуговують на увагу доводи апелянта, що судом не вмотивовано відмову в поновленні строків позовної давності, адже в рішенні суду викладені підстави застосування позовної давності до частини позовних вимог, що стосуються стягнення орендної плати за період з 01 січня 2001 року по 14 квітня 2005 року і доказів поважності причин пропуску такого строку судам надано не було.

Доводи апеляційної скарги, які стосуються умов орендної плати також належним чином були вмотивовані в судовому рішенні. Так, Указом Президента України №725 від 16 серпня 2008 року були внесені зміни в п.1 Указу Президента України від 02 лютого 2002 року №92 «Про невідкладні заходи щодо захисту власників земельних ділянок та земельних частко (паїв)», встановлено розмір орендної плати не менше 3 відсотків визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки. Цей Указ набрав чинності з дня його опублікування. В його тексті відсутнє посилання на те, що його дія розповсюджується на договори, укладені до набрання ним чинності, а тому змінити розмір орендної плати можна лише за згодою сторін.

Даний висновок узгоджується з висновком Верховного Суду України, викладеного в Постанові від 25 червня 2011 року, тому суд першої інстанції правомірно відхилив судову практику ВАС України, на яку посилався позивач.

Інші доводи апелянта зводяться до цитування правових норм матеріального та процесуального права, та його суб'єктивного тлумачення даних норм.

Відповідно до ст.ст.10,11 ЦПК України суд розглядає справи у межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Таким чином, судова колегія вважає, що висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи.

За змістом ст.ст. 307, 308 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З мотивів викладених вище, колегія суддів вважає, що судом повно і всебічно з'ясовані обставини справи, висновки відповідають цим обставинам і набутим доказам, характер правовідносин між сторонами визначений правильно, норми матеріального і процесуального права при розгляді спору не порушені, застосовані правильно.

По справі ухвалено законне і обґрунтоване рішення, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав вважати, що спір вирішено неправильно.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Варвинського районного суду Чернігівської області від 29 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: