Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/3407/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.11.2017 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Левка Т.Ю.,

секретар судового засідання Роман К.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залу суду м. Виноградів цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до виконавчого комітету Оноцької сільської ради Виноградівського району Закарпатської області про визнання права власності на спадкове майно за заповітом,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до виконавчого комітету Оноцької сільської ради Виноградівського району Закарпатської області про визнання права власності на спадкове майно за заповітом.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 08.06.1999 року померла тітка позивачки ОСОБА_2, яка за життя залишила заповіт від 27.11.1997 року, посвідчений секретарем виконкому Оноцької сільської ради, яким визначила позивачку спадкоємцем свого майна. Заповіт не змінено та не скасовано. Після смерті спадкодавця залишилось спадкове майно: житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований в с.Онок, вул. Українська, 134, Виноградівського району. Батько позивачки (брат померлої) ОСОБА_3 помер 14.05.1999 року. Спадкодавець своїх дітей не мала, оскільки не була одружена. Позивачка вказує, що прийняла спадщину, так як фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, однак як спадкоємець по заповіту вона не може оформити спадщину через нотаріальну контору із-за відсутності правовстановлюючого документа на будинок, тому змушена звернутися до суду із позовом про визнання за нею права власності на спадковий будинок в порядку спадкування за заповітом.

Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання не зявилася, подала до суду письмову заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи у її відсутність.

Представник відповідача виконавчого комітету Оноцької сільської ради Виноградівського району Закарпатської області, належним чином своєчасно повідомлений про день, час та місце розгляду справи в судове засідання також не зявився, подав до суду письмову заяву, згідно якої вимоги позивача визнає, проти задоволення таких не заперечує.

Обстеживши матеріали справи та клопотання сторін, визнаючи в порядку ст.169 ЦПК України необовязковим відібрання особистих пояснень від учасників процесу, і враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних у ній матеріалів та доказів і приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними та підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлені ті обставини на які посилається позивачка в своїй позовній заяві, відповідачем позов визнано повністю, що не суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому в порядку ст.174 ЦПК України визнання ним позову прийнято судом.

У відповідності до вимог ст. ст. 10, 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі.

В судовому засіданні належними доказами встановлено, що 08.06.1999 року померла тітка позивачки ОСОБА_2, що стверджується свідоцтвом про смерть серії І-ФМ №000733 від 09.06.1999 року.

Померла постійно проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, буд.№ 134, що підтверджується довідкою виконкому Оноцької сільської ради від 06.10.2017 року № 364.

Після смерті тітки позивачки залишилось спадкове майно: житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований с. Онок, вул. Українська, 134, Виноградівського району Закарпатської області.

На випадок своєї смерті спадкодавець залишила заповіт від 27.11.1997 року, посвідчений секретарем виконкому Оноцької сільської ради, за яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що належало їй на день смерті заповіла своїй племінниці, позивачці по справі ОСОБА_1 (дівоче прізвище ОСОБА_2).

Заповіт заповідачем не змінено і не скасовано, про що зроблено відповідну відмітку на тексті заповіту.

Крім позивачки інших спадкоємців за законом немає, оскільки спадкодавець не була одружена і своїх дітей не мала, а батько позивачки (брат померлої) ОСОБА_3 помер ще раніше - 14.05.1999 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ФМ № 000732 від 15.05.1999 року.

У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р. N 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз'яснено, що відносини спадкування регулюються за правилами ЦК 2003 р., якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 р. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК 1963 р., у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Таким чином, спадкування після смерті тітки позивачки відбувалось за правилами, встановленими ЦК 1963 р.

Після смерті тітки позивачка прийняла спадщину у відповідності до ст.549 ЦК Української РСР, так як вступила в управління та володіння спадковим майном, оскільки здійснювала догляд за померлою по місцю її проживання, після смерті спадкодавця здійснювала усі витрати у звязку з організацією поховання, веде догляд за дворогосподарством і земельною ділянкою, що стверджується довідкою виконкому Оноцької сільської ради від 06.10.2017 року № 364.

Відповідно до п.37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, зокрема, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою ( ст.382 ч.2, ст.392 ЦК України).

Згідно із правилами, встановленими п.4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженими Наказом Мін'юсту від 22.02.2012 року N 296/5, для видачі свідоцтва про право на спадщину, у складі якої є нерухоме майно, необхідно подати правовстановлюючий документ та Витяг із Державного реєстру речових прав. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус розяснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Отримати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті тітки позивачка не має можливості, оскільки спадкодавцем за життя не було виготовлено свідоцтво про право власності на спадковий будинок.

Відповідно до ч.1 ст.6 ЦК Української РСР та ст.16 ЦК України 2003 року визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом.

Відповідно до ст.548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст.549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно довідки КП «Виноградівське РБТІ» за № 656 від 19.09.2017 року та Технічного паспорта на житловий будинок від 31.08.2017 року, житловий будинок в с.Онок, вул. Українська, 134, будівництвом завершений і рахується за померлою ОСОБА_2 на підставі довідки Оноцької сільської ради від 08.08.2017 року за № 306. Рік будівництва будинку 1961, надвірних будівель 1973.

Згідно довідки виконкому Оноцької сільської ради за № 363 від 06.10.2017 року дворогосподарство в с.Онок, вул. Українська, 134, Виноградівського району згідно записам по господарської книги № 3, особового рахунку № 01-0227-1 рахується за ОСОБА_2, яка померла 08.06.1999 року.

Відповідно до ст.10-13 глави ІІІ Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31. 01.1966 року, затвердженої заступником міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, погодженої заступником голови Верховного суду Української РСР 15.01.1966 року (втратила чинність 19.01.1996 року), при відсутності правовстановлюючих документів право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради та висновком інвентар бюро.

Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах судами повинні оцінюватись у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти. (Лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України, від 01.09.2011, № 40-12-2409 "Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року").

Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. (Лист, Державної архітектурно-будівельної інспекція України, від 30.07.2012, № 40-19-5376 "Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів").

Відповідно до "Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно", рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703 (в редакції від 01.01.2013 року), рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно.

За таких встановлених у судовому засіданні обставин, суд, розглядаючи вказану справу в межах заявлених вимог та наданих позивачем доказів, які оцінені судом в їх сукупності, вважає що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 6, 525, 527, 534, 541, 548, 549 ЦК УРСР в ред. від 18.07.1963 року, ст.ст.16, 392 ЦК України, ст.ст. 10, 60, 169, 174, 209, 213-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_1, право власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок з надвірними спорудами (загальною площею 44,7 кв.м., з яких житлова 33,1 кв.м.), який розташований по вул. Українська, буд. № 134, с.Онок, Виноградівського району Закарпатської області в цілому.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

ГоловуючийОСОБА_4