Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 300/688/17

Провадження № 2/300/240/2017

21.11.2017 року смт. Воловець

Воловецький районний суд Закарпатської області в особі головуючого суді ОСОБА_1, із секретарем судового засідання Івановою Н.Я., за участі: позивача ОСОБА_2, представника відповідача Гукливської сільської ради ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Гукливської сільської ради Воловецького району Закарпатської області (далі Гукливська сільська рада) про визнання права на отримання земельної ділянки у власність за набувальною давністю, ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Гукливської сільської ради, в якому просив визнати за ним право на отримання земельної ділянки, що знаходиться в його користуванні за адресою: Закарпатська область, Воловецький район, с. Гукливий, у власність за набувальною давністю, на підставі ст. 119 Земельного кодексу України та зобовязати Гукливську сільську раду вирішити питання про передачу йому зазначеної ділянки у власність за набувальною давністю, в порядку, передбаченому ст.ст. 118, 119 Земельного кодексу України.

В обґрунтування позову зазначав, що на підставі рішення Гукливської сільської ради від 03 березня 1998 року № 10 йому та мешканцю смт. Воловець ОСОБА_4 було передано в постійне користування земельну ділянку загальною площею 0,35 га на території с. Гукливий.

16 березня 1998 року позивачу та ОСОБА_4 на зазначену земельну ділянку було видано державний акт про право постійного користування землею серії ЗК № 004-00010.

На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 21 вересня 1999 року ОСОБА_4 продав належну йому частину земельної ділянки, яка перебувала в спільному користуванні.

10 травня 2007 року Воловецьким державним виробничим підприємством технічної інвентаризації (далі Воловецьке ДВПТІ) за позивачем було зареєстровано право власності на обєкт незавершеного будівництва, що розташований на зазначеній земельній ділянці площею 0, 35 га.

Позивач зазначає, що на його неодноразові звернення до Гукливської сільської ради із заявами про передачу земельної ділянки, яка тривалий час знаходиться в його користуванні на законних підставах, йому було відмовлено в реалізації права на отримання її у власність.

Покликаючись на ст. 118, 119 Земельного кодексу України, позивач вважає, що у нього є законні підстави для отримання зазначеної ділянки, якою він безперервно користується з 1998 року у власність за набувальною давністю.

У судовому засіданні позивач підтримав позов покликаючись на обставини викладені позовній заяві.

Представник відповідача Гукливської сільської ради ОСОБА_3 позов не визнав посилаючись на те, що позивач не звертався до Гукливської сільської ради із заявою про надання йому у власність земельної ділянки за набувальною давністю. Крім того, він неправомірно отримав у користування земельну ділянку, а також йому неправомірно було зареєстровано право власності на обєкт нерухомості, який знаходиться на спірній ділянці, а тому він не має права на отримання цієї земельної ділянки у власність за набувальною давністю. Позивач, якому було видано державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, за чинним законодавством не має права на користування цією ділянкою, оскільки вчасно не використав свого права на переоформлення у встановленому порядку право власності. Просив у позові відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши письмові докази, провівши огляд доказів (земельних ділянок) за їх місцезнаходженням у смт. Жденієво Воловецького району Закарпатської області суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом установлено, що з 1998 року земельна ділянка загальною площею 0,35 га, яка розташована в с. Гукливий, Воловецького району Закарпатської області в урочищі «Вички», знаходилась у спільному користуванні позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_4 Ця обставина підтверджена державним актом на право постійного користування землею серії ЗК № 004-00010, виданого Гукливською сільською радою 16 березня 1998 року на підставі рішення 10-ї сесії 22 скликання Гукливської сільської ради народних депутатів Воловецького району Закарпатської області від 03 березня 1998 року № 10 (а.с. 14).

На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 21 вересня 1999 року ОСОБА_4 продав належну йому частину земельної ділянки, яка перебувала в спільному користуванні, позивачу. Ця угода на час розгляду справи не оспорювалася.

10 травня 2007 року Воловецьким ДВПТІ за позивачем було зареєстровано право власності на обєкт незавершеного будівництва, що розташований на зазначеній земельній ділянці площею 0, 35 га (а.с. 6).

Відповідно до рішення Гукливської сільської ради від 13 липня 2016 року № б/н позивачу відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту щодо відведення земельної ділянки площею 0,35 га в урочищі «Вички» для ведення особистого підсобного господарства в звязку з тим, що на даній земельній ділянці збудовано будівлю та пилораму (а.с.9).

В судовому засіданні Гукливський сільський голова ОСОБА_3 визнав, що пилорами на зазначеній земельній ділянці немає.

За рішенням Гукливської сільської ради від 21 жовтня 2016 року № 209 позивачу відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність за адресою с. Гукливий, урочище «Вички» на території Гукливської сільської ради, без зазначення підстав для такого рішення (а.с. 10).

Згідно зі статтею 13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

У відповідності з ч. 2 статті 19 Конституції органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статей 142 - 145 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування належить, зокрема, земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень.

Згідно із ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом п'ятнадцяти років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання в користування.

За змістом п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України таке право у особи може виникнути не раніше 1 січня 2017 року.

Пункт 6 Перехідних положень Земельного кодексу України 2001 року з урахуванням Рішення Конституційного Суду України N 5-рп/2005 від 22 вересня 2005 року передбачає збереження права користування земельними ділянками, які на час введення в дію цього Кодексу громадяни та юридичні особи мали у постійному користуванні.

Згідно із п. 7 Перехідних положень Земельного кодексу України N 2768-III від 25.10.2001 року громадяни, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Право постійного користування земельною ділянкою позивача у встановленому законом поряду не припинялося. Підстав для примусового припинення такого права під час розгляду справи судом не встановлено.

Виходячи з наведеного, на момент прийняття рішень Гукливською сільською радою про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,35 га в урочищі «Вички» у власність позивача від 13 липня 2016 року б/н та від 21 жовтня 2016 року № 209 спірна земельна ділянка знаходилася у постійному користуванні позивача ОСОБА_2, а тому відмова у передачі цієї земельної ділянки у власність позивача є порушенням його конституційного права на отримання землі у власність.

На підставі досліджених доказів суд встановив, що позивач ОСОБА_2 починаючи з березня 1998 року добросовісно, відкрито і безперервно користується земельною ділянкою площею 0,35 га в урочищі «Вички» на території Гукливської сільської ради Воловецького району Закарпатської області, протягом більше 15 років, але не має документів, які за чинним Земельним кодексом України свідчили б про наявність у нього прав на цю земельну ділянку, оскільки право постійного користування земельними ділянками для громадян чинний Земельний кодекс України не передбачає. Суд вважає, що позивач має право на отримання земельної ділянки у власність за набувальною давністю на підставі ст. 119 Земельного кодексу України.

З врахуванням встановлених судом обставин справи суд дійшов висновку, що позов є обгрунтованим, а порушене право позивача підлягає захисту в спосіб визначений статтями 118 , 119 Земельного кодексу України.

Керуючись статтями 9, 10, 11, 208, 209, 212, 214-215, 218, ЦПК України, суд ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до Гукливської сільської ради Воловецького району Закарпатської області про визнання права на отримання земельної ділянки у власність за набувальною давністю задовольнити повністю.

Визнати за позивачем ОСОБА_2 право на отримання земельної ділянки, що знаходиться в його користуванні за адресою: Закарпатська область, Воловецький район, с. Гукливий, урочище «Вички», у власність за набувальною давністю, на підставі ст. 119 Земельного кодексу України.

Зобовязати Гукливську сільську раду Воловецького району Закарпатської області вирішити на черговій сесії сільської ради питання про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки, яка знаходиться в його користуванні за адресою: Закарпатська область, Воловецький район, с. Гукливий, урочище «Вички», у власність за набувальною давністю, в порядку, передбаченому ст.ст. 118, 119 Земельного кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий В.А. Вотьканич