Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Висоцької В.С., Кафідової О.В., Ситнік О.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживача та визнання договору недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 18 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 28 березня 2017 року,

встановила:

У березні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що за умовами кредитного договору

від 22 листопада 2007 року, укладеного між банком та ОСОБА_4, останній отримав кредит у розмірі 18 000 доларів США на умовах, визначених договором, терміном до 21 листопада 2017 року. Виконання позичальником умов указаного кредитного договору забезпечено договором поруки від 23 січня 2013 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5, згідно умов якого поручитель зобов'язаний виконати зобов'язання, зазначені в письмовій вимозі кредитора протягом п'яти календарних днів з моменту її отримання. Позичальник взяті на себе зобов'язання не виконав, у зв'язку з чим, станом на 11 лютого 2015 року утворилася заборгованість у розмірі15 280, 52 доларів США.

16 грудня 2014 року ПАТ «ПриватБанк» на адреси позичальника та поручителя направило вимоги про дострокове виконання зобов'язання, які залишені без задоволення,

Ураховуючи наведене, позивач просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість по кредиту в розмірі15 280, 52 доларів США, що еквівалентно 390 417, 36 грн.

У липні 2015 року ОСОБА_4 пред'явив зустрічний позов, у якому просив визнати недійсним кредитний договір, укладений 22 листопада 2007 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк»; застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та застосувати односторонню реституцію - зобов'язати ПАТ КБ «ПриватБанк» повернути ОСОБА_4 сплачені по кредитному договору відсотки, пеню, штрафні санкції, комісії тощо.

В обґрунтування вимог зустрічного позову у якості підстав для визнання кредитного договору недійсним посилався на відсутність у банка ліцензії на здійснення валютних операцій, несправедливість умов надання кредиту у валюті, наслідком яких є істотний дисбаланс прав та обов'язків на шкоду споживача. Крім того, вказував на нечесну підприємницьку практику, ненадання інформації щодо сукупної вартості кредиту, ризиків знецінення національної валюти, подорожчання кредиту, а також на несправедливі умови розірвання договору на власний розсуд, дискримінаційні умови зміни відсоткової ставки в односторонньому порядку.

Ухвалою Вижницького районного суду Чернівецької області від 20 липня 2015 року позови об'єднано в одне провадження.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 18 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 28 березня 2017 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5 в солідарному порядку на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 14 051,52 доларів США, що еквівалентно 359 016,34 грн, із яких: сума 12 771,56 доларів США сума кредиту; 1 027,96 доларів США відсотки,

252 долари США комісія, 12 571,62 грн пеня.

Зустрічний позов залишено без задоволення.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк» залишити без задоволення, зустрічний позов ОСОБА_6 задовольнити, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Установлено, що 22 листопада 2007 року між відкритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, згідно умов якого останній отримав кредитні кошти у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 18 000 доларів США на споживчі цілі та 2 250 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, на умовах визначених договором, строком з 22 листопада 2007 року по 21 листопада 2017 року включно.

Забезпеченням виконання позичальником зобов'язань за договором виступає іпотека будинку АДРЕСА_1, загальною площею 103,60 кв. м.

У п.2.3.1 кредитного договору сторони погодили, що банк має право в односторонньому порядку збільшувати процентну ставку за користування кредитом, при зміні конюктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміни курсу долара США до гривні більше ніж на 10 відсотків у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення даного договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом семи календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки банком у вищевказаному порядку можливо в границях кількості пунктів, на яке збільшилася ставка НБУ, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США.

3 жовтня 2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направило ОСОБА_4 повідомлення, згідно якого, у зв'язку із значним подорожчанням грошових ресурсів на світовому та українському фінансових ринках та підвищенням рівня облікової ставки з 8,5 до 12 відсотків, з метою виконання зобов'язань перед своїми вкладниками, ПриватБанк змушений вимагати зміни умови кредитного договору від 22 листопада 2007 року. Починаючи з 24 листопада 2008 року відсоткова ставка за кредитним договором складатиме 13,08 % на рік. У разі згоди позичальника щодо змін умов кредитування за вказаним кредитним договором, встановлення цих змін буде здійснено автоматично з 24 листопада 2008 року без будь-яких додаткових дій зі сторони позичальника.

23 січня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору від 22 листопада 2007 року, згідно якої п.7.1 вказаного кредитного договору викладено в наступній редакції: банк зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 22 листопада 2007 року по 10 лютого 2023 року включно, у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 22 457, 03 доларів США: 18000 доларів США на споживчі цілі, а також у розмірі 4457, 03 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку передбачених 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 12,58 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно п. 3.10 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного договору.

23 січня 2013 року, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 укладено договір поруки, з п. 2 якого вбачається, що поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Згідно п. 4 договору поруки, у випадку невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Пунктом 16 договору поруки визначено, що предметом цього договору є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання

ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором та додаткової угоди №1 до кредитного договору.

16 грудня 2014 року ПАТ «ПриватБанк» направило ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вимоги про дострокове виконання зобов'язання.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 11 лютого 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 15 280, 52 доларів США.

Установлено, що згідно розрахунку заборгованості невиконання ОСОБА_4 умов кредитного договору щодо здійснення обов'язкового щомісячного платежу відбулось з червня 2014 року.

До суду з даним позовом про стягнення кредитної заборгованості банк звернувся у березні 2015 року, тобто у межах шести місяців від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.

За таких обставин, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд дійшов обґрунтованого про наявність правових підстав для покладення на відповідачів солідарного обов'язку з виконання зобов'язання за кредитним договором, як з основного боржника та поручителя.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості по кредитному договору, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, правильно застосував положення ч. 1

ст. 526, ч. ч. 1, 2 ст. 553, ч. 1 ст. 1054 ЦК України та, встановивши факт невиконання зобов'язань за договором кредиту та наявність у зв'язку із цим заборгованості обґрунтовано вважав, що з боржника та поручителя підлягають стягненню солідарно кредит в сумі 12 771,56 доларів США, відсотки в сумі 1 027,96 доларів США, комісія в сумі 252 долари США, пеня в сумі 12 571,62 грн.

У ході розгляду справи правильність розрахунку вказаної заборгованості відповідачами не спростовано.

Касаційна скарга ОСОБА_4 не містить доводів на спростування висновків судів щодо наявності правових підстав для солідарного стягнення заборгованості по кредитному договору.

Посилань на порушення судами норм матеріального чи процесуального права в частині вирішення позову ПАТ «ПриватБанк» касаційна скарга не містить.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 про визнання недійсним кредитного договору суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, правильно виходив з того, що кредитний договір укладено з додержанням вимог, встановлених ЦК України та статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитний договір містить суму кредиту, розмір відсоткової ставки, розмір щомісячного платежу, строк повернення грошових коштів та сторонами погоджено розмір неустойки за невиконання зобов'язань за кредитним договором.

Позичальник під час укладення кредитного договору був ознайомлений з його умовами, оскільки висловив своє волевиявлення на його укладання шляхом підписання договору та додаткового договору до нього. Сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Банк надав боржнику документи, в яких міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

На момент укладення договору ОСОБА_4 не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; банк надав позичальнику документи, які передували укладенню кредитного договору.

Отже, дії ПАТ КБ «Приватбанк» не містять ознак нечесної підприємницької практики.

Посилання ОСОБА_4 на його непроінформованість з умовами кредитування, спростовується відсутністю застережень та зауважень з його боку при укладенні спірного договору та частковим поверненням ним кредитних коштів разом із нарахованими відсотками, що свідчить про згоду зі всіма умовами кредитного договору.

ОСОБА_4 був ознайомлений та погодився з усіма умовами кредитного договору в цілому, і зокрема з умовами щодо валюти кредиту про що свідчить його підпис на договорі та додаткових угодах.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року у справі №6-1341цс15, яка, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України

від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним.

Оскільки кредитний договір між ПАТ КБ «ПриватБанк» та

ОСОБА_4 було укладено 22 листопада 2007 року до набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про дотримання вимог законодавства щодо надання кредиту в іноземній валюті.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2010 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин» в п.п. 10, 11 роз'яснено, що згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а ст. 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним Банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу ІІ Закону України від 15 лютого 2011 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо врегулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, мав право здійснювати операції з наданням кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декреті про валютне регулювання).

Перевіряючи доводи ОСОБА_4 щодо знецінення валюти, суди правильно виходили з того, що позичальник при належній завбачливості міг, з урахуванням динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладання договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України від «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналогічна правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду України від 25 вересня 2013 року у справі № 6-80цс13, яка, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

У ході розгляду справи, суд дав належну оцінку умовам укладеного між сторонами кредитного договору, зокрема умовам, передбаченим 2.3.1, 2.3.1 договору та правильно виходив із відсутності істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, заподіяння шкоди споживачу та порушення принципу добросовісності.

Оспорюваний договір є укладеним з моменту досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору. Підписанням оспорюваного кредитного договору без будь яких застережень ОСОБА_4 підтвердив, що обізнаний та погодився з усіма умовами такого договору.

Передбаченим п.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» правом протягом 14 календарних днів відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причини позивач не скористався, не відмовився від його виконання, а тривалий час користувалася кредитними коштами, що також свідчить про його згоду з умовами договору.

За таких обставин, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивач за зустрічним позовом не довів, що зміст кредитного договору суперечить Закону України «Про захист прав споживачів», тому відсутні підстави для визнання договору недійсним з підстав передбачених ст. 203 ЦК України, оскільки умови договору були погоджені сторонами при його укладанні та визнані такими, що не є несправедливими.

При вирішенні даної справи судами першої та апеляційної інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Згідно вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 18 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 28 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.М.Ситнік