Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №319/239/17 Головуючий у 1-й інстанції: Валігурський Г.Ю.
Провадження №22-ц/778/3136/17 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Гончар М.С.,

секретар: Бурима В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Міністерства внутрішніх справ України про відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 21 червня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України про стягнення 100 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Зазначав, що навесні 1987 року в ході виконання службового обов'язку по охороні громадського правопорядку, здійснення перепускного режиму та охорони державної власності в 30-ти кілометровій зоні небезпеки Чорнобильскої АЕС він отримав дозу радіоактивного опромінення 4,0 рентген, що призвело до хронічних захворювань і стійкої втрати працездатності. За результатами огляду МСЕК йому безстроково встановлено другу групу інвалідності, причина інвалідності - захворювання, пов'язані з виконанням службових обов'язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Посилаючись на зазначені обставини, просив про задоволення позову з підстав, передбачених ст.ст.23, 1167 ЦК України.

Рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 21 червня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення позивача і його представника, заперечення представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга н5е підлягає задоволенню.

Згідно п. 1 ч. 1 ст.ст. 307, 308 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, позивач не надав будь-яких доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди внаслідок протиправних дій відповідача та причинно-наслідкового зв'язку між такими діями та отриманою шкодою.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на доказах, яким дана правильна оцінка.

Судом встановлено, що позивач був співробітником органів внутрішніх справ, виконуючи службові обов'язки в період з 15.02. по 15.03.1987 року знаходився в населених пунктах Хойницького та Брагінського районів Гомельської області БРСР, виконував службові обов'язки по охороні громадського правопорядку, здійснення перепускного режиму та охороні державної власності в зв'язку з аварією на Чорнобильській АЕС, при цьому отримавши дозу опромінення - 4,0 рентген, що підтверджується довідкою від 16.04.2007 №3/С-М-31 виданою Управлінням міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області.

Експертним висновком Республіканської експертної ради по встановленню причинного зв'язку каліцтва (хвороб) з виконанням робіт по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС від 21 березня 1991 року №146 встановлено, що хронічні захворювання позивача отримані при виконанні службових обов'язків у зв'язку з аварією на Чорнобильській АЕС.

Такі ж висновки щодо причин захворювання містяться і у свідоцтві про хворобу №1844 від 11.06.1999р. за результатами огляду ОСОБА_3 військово-лікувальною комісією УМВС України в Запорізькій області.

Як встановлено судом, вперше стійка втрата працездатності була встановлена позивачеві у 1999 році, його було визнано інвалідом третьої групи.

При черговому огляді за висновком МСЕК від 17.01.2008 р. ОСОБА_3 визнано інвалідом другої групи безстроково з 70% ступенем втрати професійної працездатності.

Позивачем вимоги заявлені на підставі ст.ст. 23, 1167, 1168 ЦК України. В судовому засіданні представником позивача також вказано як підставу позовних вимог завдання позивачу шкоди джерелом підвищеної небезпеки, що передбачено ст. 1187 ЦК України.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Із матеріалів справи вбачається, що хвороби внаслідок Чорнобильської катастрофи позивач отримав у період з 1990 по 1998 рік, про що свідчать Експертний висновок Республіканської експертної ради по встановленню причинного зв'язку каліцтва (хвороб) з виконанням робіт по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС від 21 березня 1991 року №146, а також свідоцтво про хворобу №1844 від 11.06.1999. А безпосередньо причиною хвороб є ушкодження здоров'ю, яке позивач отримав у 1987 році внаслідок опромінення в населених пунктах Хойницького та Брагінського районів Гомельської області.

Вперше стійка втрата працездатності була встановлена позивачеві у 1999 році.

У відповідності до ч. ст. 440-1 ЦК УРСР моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини.

Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди.

Разом з тим, порядок відшкодування шкоди, завданої працівникові міліції при виконання службових обов'язків, передбачений спеціальними законами і положення ст.440-1 ЦК УРСР на спірні правовідносини не розповсюджуються.

Зміст, коло суб'єктів і розмір відшкодування страхування у разі каліцтва, заподіяного працівникові міліції при виконанні службових обов'язків, а також інвалідності, що настала у період проходження служби або не пізніш як через 3 місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце у період проходження служби у зв'язку з особливістю об'єкта посягання були врегульовані ст. 23 Закону України «Про міліцію», Положенням про порядок і умови державного обов'язкового особистого страхування осіб рядового, начальницького та вільнонайманого складу органів і підрозділів внутрішніх справ України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1991 р. N 59 з подальшими змінами, Постановою Кабінету Міністрів України від 19 серпня 1992 року №488 «Про Умови державного обов'язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов'язаних, призваних на збори, і порядок виплати їм та членам їх сімей страхових сум».

Цими спеціальними нормами відшкодування моральної шкоди страхувальникам не передбачалось.

Таким чином, покладення на відповідача відповідальності з підстав, передбачених загальною нормою ст. 440-1 ЦК УРСР або ж ст. 1167 ЦК України, суперечить зазначеним спеціальним правилам відшкодування шкоди страхувальникам, яким врегульовані правовідносини, що склалися між сторонами, і перевищує передбачений розмір відшкодування.

Така правова позиція суду кореспондується з висновком викладеним Верховним Судом України у рішенні від 21.10.2002 р. у справі за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до УМВС України в Херсонській області про відшкодування моральної шкоди та у рішенні від 20 квітня 2011 року у справі 6-23686.

Крім того, у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, наявність шкоди ще не породжує обов'язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб'єкта такої відповідальності.

У відповідності до ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В порушення вказаних норм процесуального законодавства позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту протиправних дій або бездіяльності Міністерства внутрішніх справ України, чи наявний причинний зв'язок між шкодою і протиправним діями завдавача шкоди та вини відповідача в її завданні.

Доводи апеляційної скарги про те, що шкоду здоров'ю позивача завдано джерелом підвищеної небезпеки, а тому відповідач повинен відшкодувати її незалежно від вини, є неспроможними.

Особливості відшкодування ядерної шкоди встановлюються ст.1189 ЦК України, спеціальним законами, в тому числі Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» держава бере на себе відповідальність за завдану шкоду громадянам та зобов'язується відшкодувати її за пошкодження здоров'я або втрату працездатності громадянами та їх дітьми, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

У відповідності до положень ст. 17 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» Кабінет Міністрів України, центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сферах охорони здоров'я, соціального захисту населення, освіти і науки, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи, управління зоною відчуження та зоною безумовного (обов'язкового) відселення, місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадські організації організують щорічне медичне обстеження (диспансеризацію), санаторно-курортне лікування всіх осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, запроваджують систему радіаційно-екологічного, медико-генетичного, медико-демографічного моніторингу на території України. Цими органами у регіонах найбільшого зосередження осіб, які постраждали, створюються спеціалізовані центри, в тому числі дитячі, для обстеження, лікування, соціально-психологічної реабілітації та профорієнтації потерпілих осіб.

Розділом ІV вказаного Закону передбачені компенсації та пільги громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Таким чином, відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'ю внаслідок Чорнобильської катастрофи, передбачено чинним законодавством у формі надання потерпілим особам передбачених Законом компенсацій та пільг.

З урахуванням вказаного колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та вважає, що судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні.

Оскільки судом правильно вирішена справа, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, є правильним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому колегія не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову, як про це вимагає позивач.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону і матеріалам справи, підстав для його скасування судова колегія не вбачає.

Керуючись ст. ст.307,308,313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 21 червня 2017 року по цій справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: