Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №336/7726/16 Головуючий у 1 інстанції: Зарютін П.В.
Провадження № 22-ц/778/1748/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«21» листопада 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

ОСОБА_2,

секретар: Евальд Д.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину земельної ділянки,

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом, який уточнила, до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину земельної ділянки.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 28 лютого 2011 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_3, ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0599 га, яка розташована в м. Запоріжжі по вул. Ясногорській, ділянка № 2. За цим договором продавець зобов'язався передати належну йому на праві приватної власності, а покупці зобов'язались прийняти по 1/2 частці кожний у власність земельну ділянку площею 0,0599 га, розташовану за вищевказаною адресою.

В жовтні 2016 року нею було втрачено оригінал договору купівлі-продажу вищезазначеною земельної ділянки.

Відповідач відмовляється тимчасово передати їй оригінал правовстановлюючого документу.

Вважає, що відповідач оспорює її право власності на належну їй 1/2 частину земельної ділянки, що унеможливлює здійснення нею свого права.

Сам по собі факт відсутності з боку відповідача активних дій, направлених на порушення та оспорення права власності з урахуванням обставин та взаємовідносин сторін, свідчить про наявність таких порушень за замовчуванням.

На підставі зазначеного просила визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0599 га, розташованої в м. Запоріжжі по вул. Ясногорській, ділянка № 2, кадастровий номер :07:074:0046, стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 лютого 2017 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0599 га, яка розташована: м. Запоріжжя, вул. Ясногірська, ділянка № 2, кадастровий номер :07:074:0046.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 574,07 грн. судових витрат.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину земельної ділянки, позивач посилалась на те, що відповідач ОСОБА_3 оспорює її права власності на 1/2 частину земельної ділянки, оскільки не передає їй оригінал правовстановлюючого документу - договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 лютого 2011 року.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Проте суд не зазначив, за захистом якого порушеного права позивач звернувся до суду.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

За приписами ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Цивільні права можуть виникати з рішення суду, як зазначено у ч.5 ст.11 ЦК України, лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

ЦК України передбачає можливість виникнення права власності на підставі рішення суду у випадках, передбачених ст.ст.335, 376 та 392 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, що 28 лютого 2011 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_3, ОСОБА_6 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0599 га, яка розташована в м. Запоріжжі по вул. Ясногорській, ділянка № 2, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7, за змістом якого ОСОБА_3 та ОСОБА_6 є співвласниками даної земельної ділянки в рівних частках, по 1/2 частині (а.с.4-7,12).

Судом також встановлено та не заперечується сторонами, що оригінал договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 лютого 2011 року не втрачений та знаходиться у відповідача - ОСОБА_3.

Таким чином судом встановлено, що оригінал правовстановлюючого документу не втрачено, а за таких обставин є можливість отримати дублікат такого документу.

Згідно зі ч. 5 ст. 8 Закону України "Про нотаріат" (чинної на час виникнення спірних правовідносин) довідки про вчинені нотаріальні дії та копії документів, що зберігаються у нотаріуса, видаються нотаріусом виключно фізичним та юридичним особам, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 53 Закону України "Про нотаріат" у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування, за письмовою заявою осіб, перелічених у першому реченні частини п'ятої статті 8 цього Закону, видається дублікат втраченого документа.

Пунктом 1.1 глави 22 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012 року передбачено, що у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом, за письмовою заявою осіб, за дорученням яких або щодо яких учинялася нотаріальна дія, нотаріусом видається дублікат утраченого або зіпсованого документа.

Нотаріус чи інша посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії наділена повноваження відмовити у вчинення нотаріальної дії. Нотаріус повинен викласти причини відмови у письмовій формі (на прохання особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії) і у триденний строк винести мотивовану постанову про таку відмову і роз'яснити порядок її оскарження в суді (ст. 50 Закону України "Про нотаріат").

Посилання суду на пояснення представника позивача в якості доказу не можливості отримання дублікату правовстановлюючого документу не відповідає вимогам ст.ст.57-59 ЦПК України щодо належності та допустимості доказів.

Матеріали справи не містять та позивачем не надано ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанції постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії видачі стороні договору купівлі-продажу ОСОБА_6 дублікату договору купівлі-продажу від 28 лютого 2011 року, або другого примирнику зазначеного договору, а також доказів на підтвердження того, що позивач зверталась до суду з приводу оскарження неправомірних дій нотаріуса.

Разом з тим вищезазначені вимоги закону та обставини справи залишились поза увагою суду, який, встановивши факт наявності оригіналу правовстановлюючого документу, відсутності з боку відповідача активних дій, направлених на порушення та оспорення права власності позивача, дійшов передчасного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину земельної ділянки.

З огляду на викладене рішення суду підлягає скасуванню за п.4 ст.309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у позові за безпідставністю вимог.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316,317 ЦПК України , колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 лютого 2017 року у цій справі скасувати та ухвалити по справі нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину земельної ділянки відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: