У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргоюОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 2 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «Українська Боргова Компанія» (далі - ТОВ «Українська Боргова Компанія») звернулося до суду із указаним позовом, посилаючись на те, що 5 квітня 2013 року між публічним акціонерним товариством «Креді Агріколь Банк» та ОСОБА_3 було укладено комплексний договір, за яким ОСОБА_3 надано кредит в розмірі 52 тис. грн терміном до 4 квітня 2016 року на споживчі цілі зі сплатою 11 % річних та щомісячної комісійної винагороди у розмірі 1,80 % на місяць від суми кредиту.

31 березня 2014 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Купер Прайс» (далі - ТОВ «Купер Прайс») та публічним акціонерним товариством «Креді Агріколь Банк» (далі - ПАТ «Креді Агріколь Банк») було укладено договір про відступлення право вимоги за вказаним кредитним договором.

2 квітня 2014 року між ТОВ «Купер Прайс» та ТОВ «Українська Боргова Компанія» було укладено договір купівлі-продажу права вимоги, за яким останнє набуло право вимоги до ОСОБА_3 за вказаним кредитним договором. Зазначало, що відповідача належним чином повідомлено про заміну кредитора.

ОСОБА_3 належним чином взяті на себе зобов'язання щодо повернення кредитних коштів не виконував, на вимоги про сплату заборгованості не реагував, у зв'язку з чим станом на 10 серпня 2015 року сума заборгованості за кредитним договором склала 68 277 грн 33 коп., з яких заборгованість за кредитом в сумі 48 011 грн 93 коп., пеня в сумі 18 506 грн 30 коп., штраф в сумі 520 грн та 3 % річних в сумі 1 239 грн 10 коп.

Ураховуючи викладене, ТОВ «Українська Боргова Компанія» просило суд стягнути з відповідача на його користь вказану суму заборгованості за кредитним договором, а також понесені судові витрати.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 червня 2016 року замінено первісного позивача ТОВ «Українська Боргова Компанія» його правонаступником товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія»).

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 2 листопада 2016 року, позов ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» 68 277 грн 33 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 48 011 грн 93 коп., пеня - 18 506 грн 30 коп., штраф - 520 грн, 3 % річних - 1 239 грн 10 коп. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та закрити провадження у справі.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, проте позичальник свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, що є підставою для стягнення з нього заборгованості за договором.

Апеляційний суд погодився з таким висновком суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що у силу ст. ст. 549, 625 ЦК України позивач набув право на стягнення з відповідача пені та штрафу.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 5 квітня 2013 року між ПАТ «Креді Агріколь Банк» та ОСОБА_3 було укладено комплексний договір, за яким ОСОБА_3 надано кредит в розмірі 52 тис. грн терміном до 4 квітня 2016 року на споживчі цілі зі сплатою 11 % річних та щомісячної комісійної винагороди у розмірі 1,80 % на місяць від суми кредиту.

31 березня 2014 року між ТОВ «Купер Прайс» та ПАТ «Креді Агріколь Банк» було укладено договір про відступлення права вимоги за вказаним кредитним договором.

2 квітня 2014 року між ТОВ «Купер Прайс» та ТОВ «Українська Боргова Компанія» було укладено договір купівлі-продажу права вимоги, за яким останнє набуло право вимоги до ОСОБА_3 за вказаним кредитним договором. Згідно з додатком № 1 до договору відступлення права вимоги сума боргу за кредитним договором від 5 квітня 2013 року, укладеним із ОСОБА_3 складала 48 011 грн 93 коп.

Про заміну кредитора ОСОБА_3 було повідомлено належним чином.

ОСОБА_3 належним чином взяті на себе зобов'язання щодо повернення кредитних коштів не виконував, на вимоги про сплату заборгованості не реагував, у зв'язку з чим станом на 10 серпня 2015 року сума заборгованості за кредитним договором склала 68 277 грн 33 коп., з яких заборгованість за кредитом в сумі 48 011 грн 93 коп., пеня в сумі 18 506 грн 30 коп., штраф в сумі 520 грн та 3% річних в сумі 1 239 грн 10 коп.

30 грудня 2015 року між ТОВ «Українська Боргова Компанія» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було укладено договір відступлення права вимоги, за умовами якого ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» набуло право вимоги до ОСОБА_3 за комплексним договором від 5 квітня 2013 року.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

За нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Так, апеляційний суд обґрунтовано визначив, що мало місце порушення відповідачем умов кредитного договору, що полягало у невиконанні договірних зобов'язань у визначений договором строк.

Обгрунтовуючи доводи касаційної скарги ОСОБА_3 посилався на те, що вирішення справи здійснювалося неповноважним судом, проте такі доводи касаційної скарги є безпідставними, так як 24 лютого 1974 року на підставі наказу Міністерства юстиції УРСР від 19 січня 1974 року № 3/5 у м. Кіровограді створено суд Ленінського району.

Разом з тим, у силу ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Вирішуючи спір, апеляційний суд не врахував таке.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

У ст. 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами комплексного договору, а саме у п. 3.1 передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за прострочення позичальником строку сплати поточної заборгованості за кредитом, процентами, комісійною винагородою, внаслідок чого нарахування банком пені відбувається в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на час виникнення заборгованості, за кожен день прострочення.

Крім того, у п. 3.2. комплексного договору визначено, що у разі порушення позичальником вимог п.п. 2.2.2 - 2.2.9 Правил надання споживчого кредиту ПАТ «Креді Агріколь Банк», позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 1 % від суми кредиту, визначеної в п. 1.1 договору за кожний випадок порушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Проте апеляційний суд на зазначені умови договору уваги не звернув та не перевірив розрахунок ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія»відносно стягнення пені та штрафу, не визначився із тим, чи не є це застосуванням подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Таким чином, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 315 ЦПК України не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, не перевірив правильність визначеного розміру заборгованості за кредитним договором та обґрунтованості нарахування пені й штрафу, у зв'язку з чим дійшов передчасного висновку про задоволення позову.

За таких обставин судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 2 листопада 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Ф. Хопта

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Закропивний

С.П.Штелик