УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючогоВисоцької В.С.,
суддів: Гримич М.К., Мостової Г.І.,Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «АМП ПЛЮС» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_6, ОСОБА_7, які діють в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, а також ОСОБА_8, на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду Рівненської області від 05 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «АМП ПЛЮС» (далі - ТОВ «АМП ПЛЮС») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 в особі законного представника ОСОБА_6, у якому просило суд усунути товариству перешкоди у користуванні власністю у вигляді квартири АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідачів з вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення.

Позовні вимоги ТОВ «АМП ПЛЮС» обґрунтувало тим, що у вказаній вище квартирі, яка є об'єктом права власності позивача, проживають та зареєстровані відповідачі і вони відмовляються в добровільному порядку її звільнити, чим створюють позивачеві перешкоди у користуванні власністю.

У інший спосіб ТОВ «АМП ПЛЮС» захистити свої права не може, а тому просило суд задовольнити позов.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 27 листопада 2015 року позов задоволено.

Усунуто перешкоди ТОВ «АПМ ПЛЮС» у користуванні житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідачів з вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 05 жовтня 2016 року рішення міського суду змінено шляхом виключення з його мотивувальної частини посилання на ч. 3 ст. 116 ЖК України, як виселення осіб які самовільно зайняли житлове приміщення.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, ОСОБА_7, які діють в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, а також ОСОБА_8, просять скасувати рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду Рівненської області від 05 жовтня 2016 року і передати справу на новий розгляд до апеляційного суду, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню у зв'язку з наступним.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що станом на 01 червня 1993 року гуртожиток по АДРЕСА_1 було включено до статутного фонду закритого акціонерного товариства «Рівненський домобудівний комбінат» (далі - ЗАТ «Рівненський домобудівний комбінат»).

Відповідач ОСОБА_6 з 21 січня 1988 року до 21 серпня 1998 року працював монтажником державного підприємства «Спецбуд» та за згоди власника гуртожитку по АДРЕСА_1 ЗАТ «Рівненський домобудівний комбінат» йому 08 жовтня 1992 року було виділено квартиру № 130 у вказаному вище гуртожитку (склад сім'ї 3 чоловіки).

В 1997 році ЗАТ «Рівненський домобудівний комбінат» зверталося до суду з позовом до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про виселення. Рішенням Рівненського міського суду від 11 грудня 1997 року, яке набрало чинності, в задоволенні позову ЗАТ «Рівненський домобудівний комбінат» було відмовлено. При цьому, судом встановлено, що відповідачі вселилися до кімнати гуртожитку № 130 не у зв'язку з виконанням трудових відносин та не самовільно, строк дії договору на їх проживання закінчився 08 серпня 1997 року (а. с. 91).

25 травня 1998 року ЗАТ «Рівненський домобудівний комбінат» відчужив будівлю гуртожитку на користь малого приватного підприємства «АПМ» (право власності зареєстроване у державному реєстрі 28 березня 2000 року).

Згодом, мале приватне підприємство «АПМ» передало до статутного капіталу ТОВ «АПМ ПЛЮС» 39 квартир у вказаному гуртожитку по АДРЕСА_1.

Виконавчим комітетом Рівненської міської ради 15 червня 2012 року видано ТОВ «АПМ ПЛЮС» свідоцтво про право власності на нерухоме майно, в тому числі на спірну квартиру в гуртожитку для сімейних за № 130 (а. с. 6).

З 09 листопада 2013 року власником квартири № 130 є ТОВ «АПМ ПЛЮС» (а. с. 7).

Ухвалюючи у справі судове рішення про задоволення позову, суд першої інстанції керувався нормами ст. ст. 316, 319, 231, 391 ЦК України, ч. 3 ст. 116 ЖК України та виходив з того, що відповідачі лише зареєстровані в спірній квартирі та проживають у ній без будь-якої на те правової підстави, а тому вони підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення з метою усунення ТОВ «АПМ ПЛЮС» перешкод у користуванні власністю.

Апеляційний суд в цілому погодився з такими висновками суду першої інстанції, однак вважав за необхідне виключити з рішення міського суду посилання на ч. 3 ст. 116 ЖК України, мотивуючи свої висновки помилковістю посилань суду першої інстанції на самовільне заселення відповідачів до квартири № 130 та неможливістю застосування ч. 3 ст. 116 ЖК України до даних правовідносин.

Повністю з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися неможна у зв'язку з наступним.

З матеріалів справи вбачається, що позивач є власником квартири № 130 в гуртожитку для сімейних по АДРЕСА_1 (а. с. 6, 7).

При зверненні до суду з позовом, ТОВ «АМП ПЛЮС» мотивувало свої вимоги про виселення відповідачів нормами ЦК України, якими врегульовано питання захисту права власності.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що права позивача в даному випадку підлягають захисту саме в порядку ст. 391 ЦК України.

Разом з тим, поза увагою судів попередніх інстанцій залишилася та обставина, що виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Питання про вселення та виселення громадян із гуртожитків врегульовано положеннями ЖК України.

Відповідно до норм ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що, вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з'ясовувати, крім інших питань, і підстави заселення у гуртожиток.

Якщо гуртожиток надано у зв'язку з роботою, слід з'ясовувати вид трудового договору, укладеного між позивачем і відповідачем, і за яких підстав він був припинений, маючи на увазі, що згідно зі ст. 132 ЖК УРСР без надання іншого жилого приміщення можуть бути виселені сезонні, тимчасові працівники, які припинили роботу, особи, які працюють за строковим трудовим договором, а також інші працівники, які звільнилися за власним бажанням без поважних причин, або звільнені за порушення трудової дисципліни чи вчинення злочину. При припиненні трудового договору з інших підстав вони, як і особи, перелічені в ст. 125 ЖК УРСР, можуть бути виселені лише з наданням іншого жилого приміщення.

Апеляційний суд вірно встановив, що відповідачі були заселені до спірного помешкання не самовільно, що вбачається з рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 грудня 1997 року (а. с. 91), а тому до спірних правовідносин не застосовується ч. 3 ст. 116 ЖК України. Також апеляційний суд встановив, що до спірних правовідносин не застосовуються гарантії, передбачені нормами ст. ст. 132, 125 ЖК УРСР, оскільки заселення відповідачів до гуртожитку проведено не у зв'язку з трудовими правовідносинами.

Разом з тим, поза увагою суду апеляційної інстанції залишилася та обставина, що відповідачі при правомірному вселенні набули правового статусу наймачів житла в гуртожитку і сама по собі зміна власника такого житла не є підставою для зміни їх правового статусу (ст. 770 ЦК України).

З урахуванням наведеного, при визначенні характеру правовідносин між сторонами у справі суд мав перевірити чи втратили відповідачі право на житло на момент звернення до суду із вказаним позовом, чи є, передбачені ЖК УРСР, підстави для їх виселення без надання іншого житлового приміщення.

Захищаючи права позивача та задовольняючи позов на підставі норм ЦК України, суд першої інстанції дійшов передчасних висновків про його обґрунтованість.

Недоліки, допущені міським судом при розгляді справи, апеляційним судом не виправлені, а тому вважати оскаржуване в касаційному порядку судове рішення апеляційного суду законним і обґрунтованим не можна.

Враховуючи наведене та, керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7, які діють в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, а також ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 05 жовтня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.С. Висоцька
Судді:М.К. Гримич О.В. Кафідова Г.І. Мостова І.М. Фаловська