АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 214/2751/16-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1555/К/17 Хомініч С.В.
Категорія - 48 (I) Доповідач Барильська А.П.
У Х В А Л А

Іменем України

06 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар: Видрик А.А.,

за участі: відповідача ОСОБА_2,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 05 квітня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за частку у спільній частковій власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

В травні 2016 року ОСОБА_3 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про стягнення компенсації за частку позивачки у спільній частковій власності на автомобіль.

Позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, в якому придбали квартиру на підставі договору купівлі - продажу від 21 квітня 2006 року, право власності на яку зареєстроване за відповідачем. Також за час шлюбу ними був придбаний автомобіль Chery Elara 2007 року випуску.

12.03.2013 рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу вирішено зокрема, визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину автомобіля Chery Elara, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2, видане Криворізьким ВРЕР ДАІ УМВС України в Дніпропетровській області 19.06.2008, держномер НОМЕР_1. Автомобіль є неподільною річчю. Позивач вказує, що фактично автомобіль залишився в користуванні у відповідача, він використовує автомобіль лише для себе та нової родини, надавати їй автомобіль у користування відмовляється. Виділ в натурі з автомобіля частки у розмірі 1/2 є неможливим.

Автомобіль є неподільним, спільне володіння та користування автомобілем співвласниками є неможливим, виплата компенсації позивачці відповідає її інтересам та інтересам іншого співвласника, тому позивач просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію 1/2 вартості автомобіля.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 05 квітня 2017 року ОСОБА_3 відмовлено в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог позивача посилаючись на те, що відповідач по справі фактично визнав позовні вимоги позивача , а суд першої інстанції не прийняв вказану обставину до уваги та відмовив в задоволенні позову.

В запереченнях на апеляційну скаргу відповідач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на його думку, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, з наступних підстав.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 07.08.2004. Шлюб між ними розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 24.09.2013 (а.с. 5).

В період перебування в зареєстрованому шлюбі, згідно кредитного договору № 9 від 19 червня 2008 року для придбання автомобіля Chery Elara, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_2 укладено кредитний договір з ТОВ «ПростоФінанс» на суму 78 244 грн. (а.с. 6-8).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 12.03.2013 в порядку розподілу спільного майна подружжя, за ОСОБА_3 визнано зокрема, право власності на 1/2 частину автомобіля Chery Elara, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2, видане Криворізьким ВРЕР ДАІ УМВС України в Дніпропетровській області 19.06.2008, держномер НОМЕР_1 (а.с. 9-10).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності позовних вимог позивача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Пункт 1 ст.319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Спір між сторонамни виник з приводу володіння спільною сумісною частковою власністю - автомобілем Chery Elara 2007 року випуску, держномер НОМЕР_1.

Спірні правовідносини регулюються ч. 1 ст. 364 ЦК України, яка передбачає право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

За змістом вказаної норми співвласник майна, який бажає виділу, має право на виділ в натурі лише тієї частки із спільного майна, що належить йому.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно регулюються ст. 364 ЦК України.

Колегія суддів при вирішенні спірного питання враховує, що в силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дійшов правильного висновку, що поділ нерухомого майна, що знаходиться в спільній частковій власності сторін шляхом реалізації права співвласника на виділ її частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні регулюється статтею 364 ЦК України, а припинення права співвласника (відповідача) на частку в спільному майні за вимогою інших співвласників регулюється статтею 365 ЦК України. У першому випадку таке право позивачів не може бути обмежене іншими співвласниками і такому праву співвласника, що виділяється, кореспондується обов'язок інших співвласників сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається з дійсної вартості майна на час розгляду судом справи.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем, відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України, не надано відповідних документів для визначення вартості спірного автомобіля,клопотань про призначення незалежної експертизи оціночної вартості автомобіля позивачем не заявлялось, тому, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача через те, що дійсна вартість автомобіля на час розгляду справи судом, не встановлена, що позбавляє суд можливості визначити розмір компенсації .

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Отже, на думку колегії суддів, позивачем, відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України, не надано відповідних документів для визначення вартості спірного автомобіля,клопотань про призначення незалежної експертизи оціночної вартості автомобіля, після роз'яснення судом позивачу права на проведення експертизи, не заявляла а ні суду першої, а ні суду апеляційної інстанції, що позбавило суд першої інстанції визначити дійсну вартість спірного автомобіля та визначити розмір грошової компенсації, що належить ОСОБА_3, за частку у спільній частковій власності.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що відповідач по справі фактично визнав позовні вимоги позивача, а суд першої інстанції не прийняв вказану обставину до уваги та відмовив в задоволенні позову, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки думка щодо реалізації спірного автомобіля, яка викладена відповідачем у запереченнях на апеляційну скаргу, та поділу вилучених коштів є одним з варіантів вирішення спору, яка не свідчить про визнання відповідачем заявлених позовних вимог.

Інших доводів, щодо незаконності рішення суду першої інстанції та невідповідності його вимогам чинного законодавства, позивачем не наведено.

Таким чином, установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку, що вимоги позивачем не доведені та не обґрунтовані, а тому не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 303,307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3відхилити.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 05 квітня 2017 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: