КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ПОЛТАВИ
Справа №552/4406/16-ц
Провадження № 2/552/36/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.11.2017 року Київський районний суд м. Полтава в складі: судді Миронець О.К., за участю секретаря судового засідання Ваніної Ю.А., позивача ОСОБА_1 представника позивача ОСОБА_2 представника відповідача Хмелюк І.І. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Київського районного суду м. Полтави цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ виробничо-комерційна компанія «Арія» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ТОВ виробничо-комерційна компанія «Арія» та просить суд скасувати наказ №389 від 21.07.2016 року про її звільнення, поновити її на посаді начальника відділу кадрів ТОВ виробничо-комерційна компанія «Арія», стягнути з ТОВ виробничо-комерційна компанія «Арія»на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду в розмірі 5000 гривень, витрати на правову допомогу в сумі 2000 гривень та судовий збір. 23.10.2017 року позивач збільшила розмір позовних вимог та просить суд скасувати наказ №389 від 21.07.2016 року про її звільнення, поновити її на посаді начальника відділу кадрів ТОВ виробничо-комерційна компанія «Арія», стягнути з ТОВ виробничо-комерційна компанія «Арія»на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, що складає 60075,54 гривень моральну шкоду в розмірі 5000 гривень, витрати на правову допомогу в сумі 2000 гривень судові витрати в сумі 1280 гривень. 14.11.2017 року позивач збільшила розмір позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку та просить стягнути 61568,10 гривень середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Свій позов обґрунтовує тим, що 25.11.2015 року її прийнято на посаду в.о. начальника відділу кадрів в ТОВ виробничо-комерційна компанія «Арія» на підставі контракту. Строк дії контракту до 24.11.2016 року. 21.07.2016 року її було звільнено відповідно до наказу про звільнення з роботи №389, але заяви на звільнення вона не подавала. Отже, у зв'язку з тим, що її звільнення з посади було незаконним та право порушено вона звернулась до суду з позовом.

В судовому засіданні позивач та її представник позов з урахуванням уточнених вимог підтримали та просили суд його задовольнити.

Представник відповідача позов не визнав з підстав викладених в запереченні та просив суд відмовити в його задоволенні в повному обсязі.

Суд заслухавши сторони, свідків та дослідивши матеріали справи встановив наступне.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 07.02.2014 року прийнята на посаду інспектора з кадрів у відділ кадрів ТОВ ВКК «Арія».30.12.2014 року вона переведена на посаду старшого інспектора з кадрів.

25.11.2015 року вона переведена на посаду в.о. начальника відділу кадрів ТОВ ВКК «Арія» та з нею укладено контракт №447 від 25.11.2016 року. Строк дії контракту з 25.11.2015 по 24.11.2016 року.

Відповідно до п.5.2 даного контракту цей контракт може бути припинений за згодою сторін.

Відповідно до наказу від 21.07.2016 року ОСОБА_1 звільнена з посади в.о. начальника відділу кадрів 21.07.2017 року за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України.

Відповідно до ухвали Київського районного суду м. Полтави від 26.01.2017 року по справі призначено судово-почеркознавчу експертизу на вирішення якої поставлено таке питання: чи виконано написання заяви та підпис ОСОБА_1 чи іншою особою в заяві від 21.07.2016 року про звільнення з роботи?

Відповідно до висновку експерта від 10.02.2017 року за №336 вбачається, що рукописний текс від імені ОСОБА_1 в заяві від її імені від 21.07.2016 року на ім'я директора ТОВ ВКК «Арія» ОСОБА_4 виконаний не ОСОБА_1, а іншою особою. Підпис від імені ОСОБА_1 в заяві від її імені від 21.07.2017 року на ім'я директора ТОВ ВКК «Арія» ОСОБА_4 виконаний не ОСОБА_1, а іншою особою з наслідуванням її підпису на «око».

Відповідно до висновку спеціаліста судово-почеркознавчого дослідження від 24.03.2017 року вбачається, що рукописний текс заяви на ім'я директора ТОВ ВКК «Арія» ОСОБА_4 від імені ОСОБА_1 від 21.07.2016 року ймовірно виконаний ОСОБА_5.

В обґрунтування своїх заперечень представник відповідача посилається на той факт, що наказ про звільнення ОСОБА_1 був виданий на підстави її заяви у зв'язку із досягнутою згодою про звільнення. Дану обставину в судовому засіданні підтвердив і свідок ОСОБА_4

Але суд, аналізуючи всі докази в сукупності приходить до висновку про необхідність скасування наказу №389 від 21.07.2016 року про звільнення ОСОБА_1, так як даний наказ виданий на підставі заяви, яку ОСОБА_1 не писала. Крім того, для звільнення за ч.1 ст.36 КЗпП України необхідна наявність домовленості сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою, волевиявлення працівника в момент звільнення. Про це наголошується також у правовій позиції Верховного суду України у справі №6-1269цс16.

Про відсутність волевиявлення на звільнення в судовому засіданні повідомила позивач, також підтвердили свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які повідомили суду, що ОСОБА_1 не мала наміру на звільнення, оскільки була вагітною.

За змістом ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Отже, суд приходить до висновку про те, що вимога про поновлення на роботі ОСОБА_1 підлягає задоволенню, оскільки звільнення проведено з порушеннями законодавства та без згоди працівника.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Отже, виплата середнього заробітку проводитися за весь час вимушеного прогулу.

Згідно довідки ВКК «Арія» заробітна плата начальнику відділу кадрів за травень-липень 2016 року складала 1750 гривень, з січня 2017 року - 3645 гривень.

Обрахунок середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу проводиться відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 року №100. Середня кількість робочих днів за травень-червень 2016 року становить 19,5 днів.(19+20):2=19,5.Заробітна плата за травень-червень 2016 року відповідно до наданої довідки становить 1750 гривень (1750+1750):2=1750, середньоденна заробітна плата складала 1750:19,5=89,7 гривень.(88,7х2,08=186,57).

Відповідно до вищевказаного Порядку у зв'язку з підвищенням посадового окладу заробітна плата підлягає коригуванню на коефіцієнт підвищення -2,08 (3645:1750=2,08)

Від наступного дня після звільнення позивача (22.07.2016 року) до дня винесення рішення суду минуло 332 днів, тому на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 61941,24 гривень з якої підлягають утриманню податки та інші обов'язкові платежі.

Заперечення представника відповідача про те, що ОСОБА_1 умисно затягувала розгляд справи судом не прийняті до уваги та спростовуються матеріалами справи, так як розгляд справи 15.03.2017 року, 28.03.2017 року, 03.04.2017 року, відкладався з вини відповідача.

Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000 гривень суд виходить з наступних підстав.

Відповідно до ст. 237-1КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ст.60 Цивільно-процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть у справі виникає спір.

Відповідно до п.4. Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року за №4 роз'яснено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до довідки від 25.07.2016 року виданої Міським клінічним пологовим будинком ОСОБА_1 на день видачі довідки була вагітною.

Практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду).

Згідно практики Європейського суду з прав людини завжди призначається компенсація за порушення прав людини. Розмір компенсації зазвичай становить 1000 - 5000 євро. Таким чином визначений розмір спричиненої позивачеві моральної шкоди цілком відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Так рішенням від 27.07.2004 р. по справі "Ромашов проти України" Європейський суд з прав людини присудив заявнику у відшкодуванні моральної шкоди 3000 євро, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. У процесі розгляду заяви Суд звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій і може бути представлено письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, «без наявності яких (Суд) може відхилити вимогу повністю або частково». Проте суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, який не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення.

Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України.

Отже, заперечення відповідача про те, що позивач не надала доказів на підтвердження моральної шкоди та її розміру судом не прийняті до уваги. Враховуючи всі обставини по справі, суд приходить до висновку, що діями відповідача позивачу завдана моральна шкода.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до квитанцій від 20.03.2017 року ОСОБА_1 сплачено 1280 гривень судового збору, які підлягають стягненню з відповідача.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах ромір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Відповідно до квитанції № від 15.08.2016 року позивач сплатила 2000 гривень за складання позовної заяви. Крім того, адвокат ОСОБА_7 приймала участь в судових засідання 30.08.2016 року, 22.09.2016 року (1 год). Отже, 2000 гривень витрати на правову допомогу підлягають до задоволення.

Відповідно до квитанції від 07.02.2017 року ОСОБА_1 сплачено за проведення експертизи 2250,24 гривень, які підлягають до стягнення з відповідача.

Керуючись ст.212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Скасувати наказ №389 від 21.07.2016 року, яким звільнено ОСОБА_1 з посади в.о. начальника ТОВ ВКК «Арія».

Поновити ОСОБА_1 на посаді в.о.начальника ТОВ ВКК «Арія».

Стягнути з ТОВ вробничо-комерційної компанії «Арія» на користь ОСОБА_1 61941,24 гривень середнього заробітку за час вимушеного прогулу з яких підлягають утриманню податки та інші обов'язкові платежі, 5000 гривень моральної шкоди,2250,24 гривень за проведення експертизи, 2000 гривень витрати на правову допомогу, 1280 гривень судового збору.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Полтавської області через Київський районний суд м. Полтави шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний термін з дня його проголошення.

СУДДЯ МИРОНЕЦЬ О.К.