Провадження № 2/712/2494/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2017 року м. Черкаси

Соснівський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого/судді - Троян Т.Є.

при секретарі - Шмагайло Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Черкаси цивільну справу за позовом за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ПАТ КБ «Приватбанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Явір-2000» про визнання недійсним договору, зобов'язання вчинити дії та усунення перешкод у користуванні власністю,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Явір-2000» про визнання недійсним договору, зобов'язання вчинити дії та усунення перешкод у користуванні власністю.

Вказували, що на підставі Дублікату свідоцтва про право власності від 07.11.2016 року є власниками в рівних частках квартири за адресою: АДРЕСА_1.

В теперішній час право власності позивачів порушені, у зв'язку із чим вони звернулися до суду.

Так, з 25.01.2016 року на виконанні Центрального відділу державної виконавчої служби м.Черкаси ГТУЮ у Черкаській області перебували виконавчі провадження №49925821, №49925698 з примусового виконання виконавчих листів №2314/9019/12, №2314/9019/12 виданих Придніпровським районним судом про виселення ОСОБА_1, ОСОБА_2 з вищевказаної квартири. 22.08.2016 року вказані виконавчі провадження завершені у зв'язку з повним фактичним виконанням рішення суду.

Зазначили, що після виселення повторно зареєструвалися у квартирі, оскільки є повноправними власниками та мають намір в ній проживати, проте ПАТ КБ «Приватбанк» фактично вважаючи себе власником вказаної квартири не дочекавшись завершення виконавчого провадження змінив замки на вхідних дверях і уклав 01.07.2016 року договір про надання охоронних послуг з ТОВ «Явір-2000» №Ч/5510-Т.

Такі незаконні дії перешкоджають позивачкам як власникам потрапити до квартири, порушують законні права власників.

Просили визнати недійсним договір №Ч/5510-Т від 01.07.2016 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Явір-2000» про взяття об'єкту під охорону, а саме квартири АДРЕСА_1. Зобов'язати ТОВ «Явір-2000» демонтувати сигналізацію в квартирі АДРЕСА_1. Зобов'язати ПАТ КБ «Приватбанк» не чинити перешкоди у володінні, розпорядженні та користуванні вказаною квартирою та надати ключі від вхідних дверей квартири та вхідного тамбуру.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивачів ОСОБА_3 позов підтримали, просили його задовольнити у повному обсязі. Зазначили, що на момент укладення спірного правочину - договору про надання охоронних послуг з ТОВ «Явір-2000» (01.07.2016 р.) банк діяв всупереч законодавству, оскільки позивачі ще не були виселені та зняти з реєстрації. Право укладати будь-які договори стосовно квартири є тільки у власників, якими є позивачі, а тому спірний договір про надання охоронних послуг є недійсним, а право власників підлягає захисту шляхом усунення перешкод та надання доступу до квартири.

Представник ПАТ КБ «Приватбанк» в судовому засіданні Сивокінь С.С. вказував на безпідставність позовних вимог з огляду на те, що є таке, що набуло законної сили рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 15.02.2011 року про звернення стягнення на вищевказану квартиру, яка виступає предметом іпотеки. Даним рішенням встановлено спосіб реалізації квартири позивачів - шляхом продажу квартири ПАТ «Приватбанк» з укладанням від імені позивачів договору купівлі-продажу з третіми особами. Позивачі створюють перешкоди в реалізації квартири та виконанні рішення суду, оскільки після того, як виселилися в рамках виконавчих проваджень №49925821, №49925698, ними були отримані дублікати правовстановлюючих документів та в супереч умовам договору іпотеки, вони зареєструвались у спірній квартирі знову. Договір про надання охоронних послуг укладено для збереження предмету іпотеки відповідно до вимог чинного законодавства.

Представник відповідача ТОВ «Явір-2000» - директор Нездойминога Е.Б. в судове засідання не з'явився, просив розглядати справу за відсутності представника, скерував до суду письмові заперечення. Вказував на наявність правових підстав для укладання спірного договору №Ч/5510-01.07.2016 року про надання послуг охорони майна. При цьому ПАТ КБ «Приватбанк» діяв як іпотекодержатель, а також на підставі рішення Придніпровського Придніпровського районного суду м.Черкаси про звернення стягнення на предмет іпотеки від 15.02.2011 року. Просили у задоволенні позовних вимог відмовити.

Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника банку, дослідивши матеріали справи, перевіривши обставини справи наявними доказами, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

В судовому засіданні встановлено, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15.10.2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 17 травня 2012 року, позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_6 за Кредитним договором від 13.09.2007 року в розмірі 63605,19 доларів США, що еквівалентно 489759,96 гривень вирішено звернути стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки від 13.09.2007 року: квартиру АДРЕСА_1. Встановлено спосіб реалізації - шляхом продажу квартири ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені ОСОБА_1, ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності. Визначена початкова ціна реалізації.

Станом на 20.07.2017 року, власниками квартири відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав є ОСОБА_1, ОСОБА_2 в рівних частках по ? на підставі дублікату свідоцтва про право власності НОМЕР_1, виданого 07.11.2016 року, виданого Департаментом економіки та розвитку Черкаської міської ради.

Відповідно до вказаної довідки зареєстровано обтяження на підставі договору іпотеки №5819 від 13.09.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом ЧМНО Веліковой Н.А., іпотеко держатель- ПАТ КБ «Приватбанк», боржник ОСОБА_6, іптекодавці: ОСОБА_1, ОСОБА_2

Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов'язання Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються і спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленою ст. 38 цього Закону, яка передбачає право Іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві.

Згідно з ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення, а також згідно з ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України - звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням.

В судовому засіданні достовірно встановлено, що заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 січня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 04 жовтня 2013 року, позовні вимоги задоволено та виселено ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_9, ОСОБА_2, ОСОБА_10 з квартири АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку у відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України м. Черкаси.

Відповідно до постанов про закінчення виконавчих проваджень від 22.08.2016 року виконавчі провадження №49925821, №49925698 з примусового виконання виконавчих листів №2314/9019/12, №2314/9019/12 виданих Придніпровським районним судом про виселення ОСОБА_1, ОСОБА_2 з вищевказаної квартири закінчені у зв'язку із повним фактичним виконанням.

В судовому засіданні позивачі повідомили, що повторно зареєструвались у вказаній квартирі, оскільки є власниками та мають право вільно розпоряджатися своєю власністю.

З цього приводу суд вказує на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.).

Правовомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).

У сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості. Причому інколи всі разом або деякі з них можуть належати і не власнику, а іншому володільцю майна, наприклад, довірчому власнику майна, орендатору тощо. На відміну від прав власника, правомочності іншого законного володільця, навіть зі схожими правомочностями власника, не тільки не виключають прав самого власника на це майно, а й зазвичай виникають із його волі і в передбачених ним межах (наприклад, договір найму, договір управління майном тощо).

Згідно з нормою ст. 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб'єктами права.

Через категорії «межі здійснення суб'єктивних цивільних прав» та «обмеження здійснення суб'єктивних цивільних прав» у законі встановлюється така поведінка власника, яка не суперечить актам цивільного законодавства. Власник майна повинен враховувати межі та обмеження цивільних прав.

Межі здійснення цивільних прав фактично виражаються у формулі «дозволено все, що прямо не заборонено законом», а обмеження (заборони), які мають найбільш загальний характер і які особа-власник повинна враховувати у своїй поведінці, конкретизуються у ст. 13 ЦК.

Позивачі на власний розсуд визначили межі, якими може бути обмежена діяльність власників, уклавши з ПАТ КБ «Приватбанк» договір іпотеки №5819 від 13.09.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом ЧМНО Веліковой Н.А., згідно умов якого надали майнову поруку по зобов'язанням ОСОБА_6 по кредитним зобов'язанням в сумі 64 000 доларів США на споживчі потреби.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

ПАТ КБ «Приватбанк» відповідно до вимог актів цивільного законодавства та умов договору іпотеки реалізував своє право на задоволення вимог за рахунок предмету іпотеки, оскільки позичальник порушив зобов'язання, визначені кредитним договором.

Так, ст.611 ЦК України вказує, що у разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом. При цьому, перелік можливих наслідків порушення зобов'язання, визначений ст. 611 ЦК України не є вичерпним, про, що, зокрема свідчить наявність слова «зокрема» вжитим законодавцем.

Так, відповідачем ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір №Ч/5510-Т від 01.07.2016 року з ТОВ «Явір-2000» про взяття об'єкту (предмету іпотеки) під охорону, а саме квартири АДРЕСА_1.

Банку як іпотеко держателю, відповідно до рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15.10.2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 17 травня 2012 року було надано право реалізувати вказану спірну квартиру, уклавши від імені власників з будь-якою особою договір купівлі-продажу.

Таким чином, на думку суду, банк правомірно діяв, вживши заходи по збереженню майна та уклавши спірний договір №Ч/5510-Т від 01.07.2016 року з ТОВ «Явір-2000» про взяття об'єкту під охорону, оскільки іпотекодержателю, необхідна можливість безперешкодного доступу до предмета іпотеки (що можливо лише за умови передачі всіх ключів та кодів доступу до охоронної сигналізації предмета іпотеки та права обладнати його охоронними пристроями), право доступу для демонстрації предмета іпотеки потенційним покупцям, оцінювачам та іншим фахівцям.

За змістом ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину; відсутність волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин вчинено у формі, яке не відповідає формі, встановленій законом; правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За результатами розгляду даної цивільної справи, судом не встановлено будь-яких обставин та підстав для визнання договору №Ч/5510-Т від 01.07.2016 року, укладеного ПАТ КБ «Приватбанк» з ТОВ «Явір-2000» про взяття об'єкту під охорону, недійсним. Отже, й відсутні підстави для застосування правових наслідків недійсності правочину, передбачені статтею 216 ЦК.

Суд критично оцінює твердження позивачки про відсутність заборгованості перед банками, яка підтверджена листами НБУ №20-0004/45035 від 27.05.2016 року та №20-0007/53226 від 24.06.2016 року, оскільки в судовому засіданні сторонами не було надано належних та допустимих доказів, які можуть свідчити про виконання зобов'язань за кредитним договором (платіжні документи; додаткова угода до кредитної угоди про реструктуризацію, часткове прощення боргу та/або про припинення зобов'язань тощо).

За таких обставин та доказів, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 61, 88, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, ст.ст.3, 11, 15, 16, 203, 215, 216, 317, 319, 526, 611 ЦК України, ст.ст.33, 39, 40 Закону України «Про іпотеку»,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ПАТ КБ «Приватбанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Явір-2000» про визнання недійсним договору, зобов'язання вчинити дії та усунення перешкод у користуванні власністю - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Черкаської області протягом десяти днів з моменту його проголошення.

Головуючий: Т.Є. Троян