Справа № 162/1341/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Глинянчук В.Д.
Провадження № 22-ц/773/825/17 Категорія: 46 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 серпня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю.,

суддів - Русинчука М.М., Стрільчука В.А.,

з участю:

секретаря Вергуна Т.С.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Комзюк Н.Н.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: на стороні позивача Адміністрація Державної прикордонної служби України, Львівський прикордонний загін, та на стороні відповідачів Орган опіки та піклування Любешівської районної державної адміністрації Волинської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, за апеляційною скаргою позивача Луцького прикордонного загону на рішення Любешівського районного суду Волинської області від 10 квітня 2017 року,

в с т а н о в и л а:
У грудні 2016 року Луцький прикордонний загін Державної прикордонної служби України звернувся із даним позовом до суду, в якому після уточнених позовних вимог просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування службовою двокімнатною квартирою АДРЕСА_1 .
Рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 10 квітня 2017 року в задоволенні позову відмовлено за безпідставністю позовних вимог.
Не погоджуючись із даним рішенням суду, вважаючи його незаконним через порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, Луцький прикордонний загін подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що суд дійшов хибного висновку про відсутність підстав для визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування спірною квартирою, оскільки позивачем було надано достатньо належних та переконливих доказів, які підтверджують обставини, викладені в позові.
Просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В ході апеляційного розгляду справи представник позивача ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.
Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 просила відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання їх такими, що втратили право користування житлом, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_2 перебуває на військовій службі у Державній прикордонній службі України з 2002 року по даний час, уклав відповідний контракт, який продовжує діяти, був відсутній у житловому приміщенні з поважних причин, оскільки направлявся в іншу місцевість за наказами керівництва, а позивачем не було доведено факт постійного проживання відповідачів у іншому житлі, зокрема в іншому населеному пункті. Разом з тим, позивач не ставив вимогу про розірвання договору найму службового жилого приміщення чи виселення відповідачів.
Даний висновок суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, наявним у справі доказам та ґрунтується на законі.
Відповідно до ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону або за рішенням суду.

Згідно зі ст.6 Житлового Кодексу України житлові будинки і житлові приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків.

Відповідно до вимог ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування житловим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Так, ч. 1 ст. 118 ЖК України передбачено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які в зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього.

За правилами ч. 1 ст.122 ЖК на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане жиле приміщення.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 перебуває на дійсній військовій службі Державній прикордонній службі України з 19.11.2002 року по теперішній час, в тому числі з 23 травня 2010 року - за контрактом, та має звання старшого прапорщика (а.с.65, 112).

У грудні 2007 року рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 10.12.2007 р. ОСОБА_2 надано службову квартиру АДРЕСА_2 . На підставі даного рішення відповідачу виданий ордер №69 на право зайняття службового жилого приміщення за вказаною адресою. У спеціальний ордер на службове житлове приміщення включено дружину ОСОБА_2 ОСОБА_3 . У 2009 році у подружжя народився син ОСОБА_5 , місце проживання якого також зареєстровано у спірній квартирі.
24 грудня 2007 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір найму службового жилого приміщення в будинках державного житлового фонду.
Також встановлено, що квартира АДРЕСА_2 є службовим житлом і належить Державній прикордонній службі України.
Відповідно до витягу з наказу Луцького прикордонного загону по особовому складу № 75-ОС від 09 квітня 2014 року старшого прапорщика ОСОБА_2 виключено зі списків частини, всіх видів забезпечення та направлено до військової частини № НОМЕР_2 у місто Бердянськ на підставі наказу адміністрації Державної прикордонної служби України від 07 квітня 2014 року № 239-ос.

Згідно з протоколом № 6 від 17 жовтня 2014 року засідання житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 знято з квартирного обліку та виключено зі списку осіб, що потребують отримання службового житла у зв`язку з переведенням до інших загонів.

З витягу з наказу Луцького прикордонного загону по особовому складу №32-ОС від 19 лютого 2015 року вбачається, що старшого прапорщика ОСОБА_2 зараховано до списків особового складу частини, на всі види забезпечення у зв`язку з поверненням з військової частини № НОМЕР_2 на підставі наказу адміністрації Державної прикордонної служби України від 12 лютого 2015 року № 96-ос (а.в.10).

Відповідно до витягу з наказу Луцького прикордонного загону по особовому складу № 35-ос від 18 лютого 2016 року старшого прапорщика ОСОБА_2 виключено зі списків частини, всіх видів забезпечення та направлено для подальшого проходження військової служби в розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 (місто Львів) на підставі наказу адміністрації Державної прикордонної служби України від 05 лютого 2016 року № 86-ос (а.с.11).

Згідно з долученою довідкою № 721/22 від 19.01.2017 року, виданою Регіональним управлінням Львівського прикордонного загону, ОСОБА_2 у період служби в даному загоні з 19.02.2016 року по даний час житловою площею не забезпечувався (а.с.64).

Як вбачається зі змісту договору найму службового жилого приміщення в будинках державного житлового фонду від 24 грудня 2007 року, укладеного між Луцьким прикордонним загоном та ОСОБА_2 , наймач має право, зокрема на збереження жилого приміщення під час тимчасової відсутності його і членів його сім`ї на підставах і в межах строків, установлених ст.71 ЖК України. Жила площа, право користування якою зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї, не вважається зайвою площею. Тимчасово відсутній наймач зберігає права і несе обов`язки за договором найму жилого приміщення. Відповідно наймач зобов`язаний при виїзді разом із усією сім`єю на інше місце проживання, переведення в інший підрозділ, або звільнення з лав ПВУ, звільнити і здати наймодавцю займане службове жиле приміщення за актом.

П.п. 9, 10 цього ж договору найму визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму розривається з дня вибуття. Договір найму жилого приміщення може бути розірвано на вимогу наймодавця з підстав, установлених законом, і тільки в судовому порядку, крім випадків виселення з будинків, що загрожують обвалом (а.с.7).

Позивач заявляє вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування службовим житлом, при цьому в позовній заяві стверджується, що відповідачі вибули із житла і там не проживають. Дані доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи, зокрема письмовими доказами, в тому числі й актами обстеження житлово-побутових умов, та поясненнями свідків, допитаних в суді першої інстанції.

Житловий кодекс України встановлює два випадки втрати права на користування житлом.

Статтею 71 визначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Частиною 2 ст. 107 Житлового кодексу встановлено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Позивачем не вказано конкретної норми статті Житлового Кодексу як підстави для визнання втрати права відповідачами на житло. Натомість є посилання на норми ст.ст. 118, 121, 124 ЖК України та Інструкцію про організацію забезпечення житловими приміщеннями в Державній прикордонній службі України, затверджену наказом Адміністрації Державної прикордонної служби № НОМЕР_3 від 20.12.2007 року (далі Інструкція №1040).

Згідно із п.п.1.2, 1.5 Інструкції №1040 військовослужбовцям та членам їх сімей надаються службові житлові приміщення, що відповідають вимогам житлового законодавства. З цією метою в кожному органі Державної прикордонної служби формується фонд службового житла. Забезпечення за рахунок Державної прикордонної служби України військовослужбовців та членів їх сімей житлом для постійного проживання здійснюється шляхом надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб, надання кредиту на будівництво (купівлю) житла в установленому порядку.
У відповідності з статтями 124, 125 ЖК робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню із службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: інвалідів війни та інших інвалідів з числа військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв`язаного з перебуванням на фронті; учасників Великої Вітчизняної війни, які перебували у складі діючої армії; сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби; сім`ї військовослужбовців; інвалідів з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ СРСР, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків; осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення; осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників; пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; інвалідів праці І і ІІ груп, інвалідів І і ІІ груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України; одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.

Отже, у статті 125 ЖК визначено перелік осіб, яких не може бути виселено із службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення, до яких також включено сім`ї військовослужбовців, тобто, житлові права військовослужбовців захищені державою.

У справі встановлено, що з моменту отримання спірної квартири, відповідачі весь час продовжують бути зареєстровані в ній та несуть витрати з її утримання, що підтверджено долученими відповідними довідками (а.с.16, 21, 22, 31, 32, 35, 36).
Суд першої інстанції вірно констатував у своєму рішенні, що позовні вимоги ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 є безпідставні та обґрунтовані правовими нормами, які стосуються виселення із службових приміщень, хоча фактично будь-яких вимог з даного приводу у встановленому порядку взагалі не заявлялось.
Доводи апеляційної скарги також не спростовують правильність висновків оскаржуваного рішення, оскільки ці доводи зводяться до посилання на ті ж самі обставини та наведення обґрунтувань заявлених вимог, які вказані у позовній заяві позивача, яким суд першої інстанції надав належну оцінку в оскаржуваному рішенні і колегія суддів повністю погоджується із цією оцінкою та прийнятим рішенням у даній цивільній справі.
Позивач не конкретизував належним чином у своїй апеляційні скарзі, які саме порушення були допущені судом першої інстанції, що призвело, на його думку, до ухвалення судом незаконного рішення у даній цивільній справі.
Інша оцінка обставин справи та трактування чинного законодавства, зазначені в апеляційній скарзі позивача, із вищевказаних мотивів на увагу не заслуговують.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення суду підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:
Апеляційну скаргу позивача Луцького прикордонного загону відхилити.

Рішення Любешівського районного суду Волинської області від 10 квітня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий
Судді