Провадження № 2/522/5274/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2017 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі:

судді - Тарасова А.В.

за участю секретаря судового засідання - Бондаренко Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів,-

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси 08.08.2016 року звернувся позивач із зазначеною позовною заявою, вказуючи, що 03.03.2015 року між ним та ОСОБА_3 було досягнуто згоди щодо укладення договору позики, відповідно до якого ОСОБА_1 передає на користь ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 1 490 000,00 грн. На виконання зазначеного договору позивачем було перераховано на користь відповідача зазначену грошову суму, однак відповідач відмовилась укласти письмовий договір позики та відмовляється повернути грошові кошти, у звязку з чим позивач звернувся до суду з вимогою стягнути з відповідача безпідставно набуті кошти в розмірі 1 490 000,00 грн. та 3% річних, що згідно заяви про збільшення позовних вимог від 13.03.2017 року становить 91 134,00 грн.

У судове засідання позивач не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Відповідач проти задоволення позову заперечувала, зазначаючи, що жодної домовленості між нею та позивачем не існує, грошові кошти не отримувала та навіть не знала про їх перерахування на її користь, а банківський рахунок №81 на підставі договору від 25.02.2015 року №7/33063/Т не відкривала.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно наявної в матеріалах справи довідки від 19.07.2016 року з поточного рахунку позивача №7493 у гривнях, відкритого в ПАТ «БАНК ВОСТОК», 03.03.2015 року було здійснено переказ коштів в розмірі 1 490 000,00 грн. на користь ОСОБА_3 на поточний рахунок №7681.

З витребуваних від ПАТ «БАНК ВОСТОК» матеріалів вбачається, що 25.02.2015 року між ПАТ «БАНК ВОСТОК» та ОСОБА_3 укладено договір банківського рахунку №7/33063/Т, згідно п. 1.1. якого банк відкриває клієнту поточний рахунок №7681 на підставі заяви клієнта на відкриття рахунку.

Згідно виписки по особовому рахунку грошові кошти в розмірі 1 490 000,00 грн. перераховано ОСОБА_1 на поточний рахунок №7681.

Згідно ст. 1046-1047 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, як зазначає позивач, грошові кошти було передано ним на користь відповідача у звязку із укладенням договору позики, про що свідчить і зарахування грошових коштів на рахунок №7681, однак, обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач просить суд стягнути зазначені кошти як набуті без достатньої правової підстави.

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобовязання.

Як зазначив Верховний Суд України в постанові від 02.03.2016 року у справі №6-3090цс15, Кондикційне зобовязання виникає за наявності таких умов: 1)набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що предявлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не повязаний договірними правовідносинами щодо речі.

Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондиція позадоговірний зобовязальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та субєктним складом підпадає під визначення зобовязання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що позивачем обрано не вірний спосіб захисту права, оскільки застосування положень ст. 1212 ЦК України передбачає абсолютну безпідставність набуття майна, тоді як позивач, перераховуючи грошові кошти, діяв з метою виконання укладеного між сторонами договору позики.

Крім того, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Таким чином, обовязковою умовою для витребування безпідставно набутого майна є встановлення факту, що особа, до якої предявлено позов, дійсно є володільцем майна на момент предявлення вимоги про витребування.

Однак, позивачем не надано жодних належних та достатніх доказів того, що позивач дійсно отримала перераховані ним грошові кошти.

Крім того, як зазначає відповідач, рахунок, на який перераховано грошові кошти, відкрито на підставі договору, який нею не укладався та зазначає, що між нею та ПАТ «БАНК ВОСТОК» було укладено договір банківського вкладу «Максимальний» №2/161530 від 23.05.2012 року, за яким вкладник передала банку суму вкладу в розмірі 6000,00 доларів США, та банк відкрив вкладнику депозитний рахунок №7681 для обліку суми вкладу та рахунок №7681 для обліку нарахованих відсотків. 25.05.2012 року між ПАТ «БАНК ВОСТОК» та ОСОБА_3 було укладено договір №2 банківського вкладу «Додатковий», згідно п.1.1 якого банк відкриває депозитний рахунок №7681 у доларах США, призначений виключно для розміщення коштів, перерахованих з інших власних строкових депозитних рахунків вкладника, розміщених в ПАТ «БАНК ВОСТОК».

Сам лише факт перерахування грошових коштів на рахунок відкритий на імя ОСОБА_3 не є належним доказом набуття відповідачем грошових коштів. Крім того, за клопотанням відповідача судом прийнято ухвалу про витребування доказів від ПАТ «БАНК ВОСТОК», зокрема заяви на відкриття поточного рахунку№7681, договору банківського рахунку №7/33063/Т від 25.02.2015 року, довіреність на розпорядження рахунком №7681, заяву на видачу готівкових коштів в розмірі 1 490 000,00 грн. та ін., однак вимоги ухвали ПАТ «БАНК ВОСТОК» виконано не було.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Разом з тим, позивачем жодним чином не доведено факт отримання грошових коштів відповідачем, не надано до суду оригінал заяви про видачу готівки із встановленням відповідності підпису відповідача, у звязку з чим суд вважає позовні вимоги не доведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 206, 212- 214 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд м. Одеси протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя А.В. Тарасов

19 жовтня 2017 року