Ухвала

іменем україни

01 листопада 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Гримич М.К., Карпенко С.О.,

Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, Національний банк України, про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 15 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулось до суду з указаним позовом, мотивуючи його тим, що 26 вересня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Астра Банк» (далі - ПАТ «Астра Банк») та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит в сумі 147 943 грн зі сплатою 21,49 % річних на термін до 26 вересня 2017 року.

З метою належного виконання позичальником взятих на себе зобов'язань за вказаним кредитним договором, 26 вересня 2012 року між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель та позичальник відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Звертав увагу на те, що 02 грудня 2013 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Астра Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за умовами якого останнє відступило ПАТ «Дельта Банк» право вимоги, в тому числі й за вищевказаним кредитним договором.

Вказував на те, що у зв'язку із неналежним виконанням позичальником умов вищевказаного кредитного договору, утворилась заборгованість, яка станом на 28 липня 2015 року становить 177 607 грн 58 коп. та складається із: 134 625 грн 01 коп. - заборгованість за кредитом та 42 982 грн 57 коп. - заборгованість за відсотками.

Посилаючись на те, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, позивач просив стягнути з ОСОБА_3 на свою користь вищевказану суму заборгованості.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 15 листопада 2016 року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 177 607 грн 58 коп., з яких: 134 625 грн 01 коп. - заборгованість за кредитом та 42 982 грн 57 коп. - заборгованість за відсотками. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що 26 вересня 2012 року між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит в сумі 147 943 грн зі сплатою 21,49 % річних на термін до 26 вересня 2017 року.

На забезпечення виконання ОСОБА_4 умов вищевказаного договору, 26 вересня 2012 року між ПАТ «Астра Банк» та відповідачем було укладено договір поруки.

02 грудня 2013 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Астра Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за умовами якого останнє відступило ПАТ «Дельта Банк» право вимоги, в тому числі й право вимоги за кредитним договором від 26 вересня 2012 року.

Також судами встановлено, що станом на 28 липня 2015 року позичальник одержану суму кредиту не повертала, встановлену договором оплату за користування кредитом не погашала, внаслідок чого заборгованість ОСОБА_4 перед банком становить 177 607 грн 58 коп., з яких тіло кредиту - 134 625 грн 01 коп. та відсотки за кредитом - 42 982 грн 57 коп.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що між сторонами виникли правовідносини, які випливають з умов кредитного договору, які належним чином відповідачі не виконали, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню на користь банку з поручителя.

Колегія суддів суду касаційної інстанції не може погодитися з висновками суду судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Проте ухвала апеляційного суду зазначеним нормам процесуального права не відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Отже, оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати не пізніше 10 числа кожного місяця, а за договором поруки відповідальність поручителя наступає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обрахування встановленого ч.4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень с. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Статтею 57 ЦПК України установлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

З розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж на погашення кредиту було внесено позичальником 01 квітня 2014 року, з позовом до поручителя банк звернувся 04 вересня 2015 року, при цьому доказів направлення вимоги поручителю матеріали справи не містять.

Переглядаючи рішення міськрайонного суду, суд апеляційної інстанції вищевказані норми матеріального права не врахував, у зв'язку із чим дійшов помилкового висновку про залишення буз змін рішення суду першої інстанції, яким стягнуто з ОСОБА_3 всю суму заборгованості, без обрахування встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя.

У силу наданих чинним ЦПК України повноважень апеляційний суд міг усунути допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, проте, не врахувавши доводів апеляційної скарги, залишив без змін рішення суду першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постановлена у справі ухвала апеляційного суду - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Львівської області від 15 листопада 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С. Висоцька

Судді: М.К. Гримич

С.О.Карпенко

О.В. Кафідова

І.М. Фаловська