Провадження № 22-ц/780/3705/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 56 06.12.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

06 грудня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Голуб С.А.

суддів Приходька К.П., Таргоній Д.О.

за участю секретаря Дрозда Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів, стягнення суми попередньої оплати та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2016 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що у вересні 2016 року через засоби дистанційного звязку, а саме за допомогою телефонного звязку, він домовився та погодив умови придбання у ФОП ОСОБА_2 металопластикових вікон для особистих потреб.

За придбання у ФОП ОСОБА_2 металопластикових вікон у кількості 17 шт., 26 вересня 2016 року він сплатив на поточний рахунок ФОП ОСОБА_2, розміщений в ПАТ «Приватбанк» попередню оплату у розмірі 49 000 грн.

Після здійснення платежу ФОП ОСОБА_2 підтвердила по телефону факт отримання грошових коштів у повному обсязі та повідомила про доставку товару протягом 14 календарних днів, однак будь-яких письмових підтверджень йому надано не було.

З 26 вересня 2016 року обіцяний товар переданий не був, на будь-які звернення щодо повернення отриманих коштів, ФОП ОСОБА_2 не відповідає.

18 листопада 2016 року на юридичну адресу ФОП ОСОБА_2 була направлена вимога про повернення грошових коштів у розмірі 49 000 грн., однак вона була залишена без задоволення.

Через неналежне виконання ФОП ОСОБА_2 взятих на себе зобовязань позивач ОСОБА_3 зазначив, що йому були завдані душевні страждання, що виразились в неотриманні купленого ним товару. Позивач зазначив, що він не зміг своєчасно провести ремонт будинку, оскільки вікна замовляв саме для цього. Згодом змушений був шукати іншого виробника аналогічного товару та кошти для його придбання.

Враховуючи викладене, позивач просив суд першої інстанції стягнути з ФОП ОСОБА_2 на його користь суму попередньої оплати за купівлю металопластикових вікон в розмірі 49 000 грн. та 5000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 березня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 49 000 грн. в рахунок попередньої оплати за придбання металопластикових вікон і 1000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

У решті позову відмовлено.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 1102 грн. 40 коп. судового збору на користь держави.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, ФОП ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої неповно зясував обставини, що мають значення при вирішенні справи та не зазначив в оскаржуваному рішенні мотиви, якими керувався задовольняючи частково позовні вимоги.

Окрім того, надіслані судом першої інстанції судові повістки скаржником не отримувалися, оскільки направлялися на не вірну поштову адресу, а саме: мікрорайон 5-й Зарічний, 88 кв. 48, м. Кривий Ріг, замість вірної адреси зареєстрованого місця проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, у звязку з чим скаржник не знала про судові засідання та не могла повідомити про причини неявки.

Поштова кореспонденція від суду першої інстанції почала надходити на адресу лише після ухвалення оскаржуваного рішення суду. Неповідомлення у встановленому порядку про розгляд справи позбавило скаржника права надавати суду докази на спростування позовних вимог.

Також суд першої інстанції дійшов до неправильних висновків про те, що позивач замовляв у відповідача металопластикові вікна, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів, а також не надано графічного замовлення своїх послуг.

В матеріалах справи також відсутні докази звернення позивача за послугою та докази узгодження сторонами змісту самих умов правочину, який би фіксував волю та наміри обох сторін.

Основним доказом у справі, на який посилається позивач, є розрахунки за вікна ПВХ № 2344 від 26 вересня 2016 року на суму 38000 грн. (включаючи ПДВ 6334 грн.) та № 2344 від 26 вересня 2016 року на суму 11000 грн. (включаючи ПДВ 6334 грн.), де платником зазначений позивач, а одержувачем коштів відповідач.

Разом з тим, надані позивачем розрахунки скаржник не надсилала, оскільки має інший розрахунковий рахунок та не є платником ПДВ.

На підставі викладеного скаржник просила апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що у вересні 2016 року ОСОБА_3 замовив у ФОП ОСОБА_2 товар, а саме металопластикові вікна. За допомогою телефонного звязку ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 погодили всі істотні умови купівлі товару та погодили його ціну.

У звязку з погодженням всіх умов договору позивач ОСОБА_3 26 вересня 2016 року здійснив попередню оплату за купівлю металопластикових вікон та перерахував на рахунок відповідача ФОП ОСОБА_2 попередню оплату в розмірі 49 000 грн.

Попередня оплата за товар була здійснена згідно виставлених рахунків ФОП ОСОБА_2 за № 2344 від 26 вересня 2016 року на суму 38 000 грн., та за № 2344 від 26 вересня 2016 року на суму 11 000 грн.

Перерахунок коштів на розрахунковий рахунок ФОП ОСОБА_2 підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями № 5347787 від 26 вересня 2016 року на суму 11 000 грн., та № 5347778 від 26 вересня 2016 року на суму 38 000 грн.

На час звернення з позовом до суду ФОП ОСОБА_2 не виконала взятих на себе обовязків та не доставила ОСОБА_3 придбаний ним товар, отримані кошти в розмірі 49 000 грн. не повернула.

У листопаді 2016 року позивач ОСОБА_3 направив на адресу відповідача ФОП ОСОБА_2 вимогу про повернення сплачених ним коштів у розмірі 49 000 грн., однак дана вимога була залишена без задоволення, кошти повернуті не були.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було належним чином виконано зобовязання за договором, а тому позов в частині стягнення попереднього платежу підлягає задоволенню в повному обсязі, а в частині стягнення моральної шкоди частковому.

Проте удова колегія не може погодитись із такими висновками суду першої інстанції виходячи з такого.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. 1, ч. 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином позивач мав довести в судовому засіданні наступні факти: укладення між сторонами договору, зміст договору, невиконання відповідачем умов договору.

В свою чергу відповідач у випадку наявності заперечень проти позову, мала надати суду докази на підтвердження цих заперечень.

Тобто суд мав встановити які правовідносини виникли між сторонами. Після цього визначити якими нормами матеріального права регулюються ці правовідносини і на підставі встановленого вирішити спір.

Як встановив суд першої інстанції на доведення своїх позовних вимог позивач надав суду лише два рахунки від 26.09.2016 року, а також дві квитанції, відповідно до яких він перерахував на користь відповідача грошові кошти у розмірі 11000 грн. та 38000 грн.

Відповідно до ст.. 202 ЦПК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Таким чином договір є двостороннім правочином.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Статтею 205 ЦК України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Статтею 639 ЦК України встановлена форма договору.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Законом також встановлені випадки, в яких правочини можуть вчинятись усно. Так ч.1 ст. 206 ЦК України передбачено, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Статтею 208 ЦК України встановлено, які правочини належить вчиняти у письмовій формі

1. У письмовій формі належить вчиняти:

1) правочини між юридичними особами;

2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу;

3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу;

4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Вимоги до письмової форми правочину встановлені в ст. 207 ЦК України.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 631 передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Договір набирає чинності з моменту його укладення.

Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Статтею 638 передбачено, шо договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Наведені норми матеріального права дають підстави для висновку, що договір, який укладався між сторонами мав бути вчинений у письмовій формі.

Суд у своєму рішенні послався ст. 633 ЦК України яка дає визначення публічного договору та порядок його укладання .

Згідно умов ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обовязок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги звязку, медичне, готельне банківське обслуговування тощо).

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 633 ЦК України підприємець не має право відмовитися від укладення публічного договору за наявності у нього можливостей надання споживачеві відповідних товарів (робіт, послуг). У разі необґрунтованої відмови підприємця від укладення публічного договору він має відшкодувати збитки, завдані споживачеві такою відмовою.

Однак суд не вказав якими доказами підтверджується те, що відповідач як підприємець брала на себе обов»язок надавати послуги, не вказав які послуги вона надавала, а тому посилання суду на вказану норму було безпідставним, оскільки ця норма не регулювала виниклі між сторонами правовідносини.

Наведеними вище нормами цивільного кодексу України встановлені вимоги до укладання договору. Тобто договір має містити в собі істотні умови, а саме предмет договору, ціну , строки. З наданих позивачем доказів не можна встановити який договір був укладений між сторонами, чи це був договір купівлі продажу металопластикових вікон, чи це був договір на їх виготовлення. Хоча це є різними договорами, невиконання яких сторонами тягне за собою різні юридичні наслідки. Також із наданих доказів не можна встановити які умови поставки товару та строки були визначені договором. Ні позовна заява, ні матеріали справи не містили доказів того, що ФОП ОСОБА_2 здійснює підприємницьку діяльність з продажу чи виготовлення металопластикових вікон, що вона пропонувала для продажу ці вікна і позивач прийняв цю пропозицію.

Крім того, надані позивачем рахунки № 2344 від 26.09.2016 р. взагалі не можна визнати належними доказами, оскільки вони не містять жодного реквізиту документа, як то підпис чи печатка фізичної особи підприємця.

Тому висновки суду щодо того, що ці рахунки були виставлені позивачу відповідачем для виконання останнім умов договору, ґрунтуються лише на припущеннях. Та обставина, що позивач перерахував на рахунок 5748 МФО 305750 отримувач ФОП ОСОБА_2 кошти не давала суду підстав встановлювати, що між сторонами був укладений договір купівлі-продажу чи надання послуг. Крім того, заявляючи вимогу про стягнення коштів, позивач має вказати правову підставу для такого стягнення. Це може бути розірвання договору і повернення коштів, або відшкодування завданої шкоди, або стягнення штрафних санкцій. Однак позивач вимоги про розірвання договору не заявляв, що також виключало можливість задоволення позову про стягнення коштів.

Таким чином, висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на матеріалах справи, не підтверджуються доказами, а тому рішення суду не можна визнати законним і обґрунтованим.

Згідно із ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Оскільки позов заявлений саме з підстав невиконання відповідачем умов договору, навіть при доведеності у судовому засіданні факту отримання відповідачем коштів від позивача у розмірі 49000 грн. без укладання договору, тобто без належної правової підстави, ці кошти не можуть бути стягнуті судом із відповідача на користь позивача, оскільки позов про повернення безпідставно набутого майна позивачем не заявлявся.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального права.

Судова колегія вважає, що обставини справи щодо укладення між сторонами договору не були доведені в судовому засіданні, а тому висновки суду щодо існування між сторонами договірних правовідносин, а отже і наявність підстав для стягнення з відповідача коштів сплачених за договором є помилковими.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції не відповідає обставинам справи, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 303, 307, 309, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 березня 2017 року в даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів, стягнення суми попередньої оплати та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів, починаючи з дня його проголошення.

Головуючий

Судді: