Справа № 369/4728/16-ц Головуючий у І інстанції Пінкевич Н. С.
Провадження № 22-ц/780/4905/17 Доповідач у 2 інстанції Іванова І. В.
Категорія 4 21.11.2017
УХВАЛА

Іменем України

21 листопада 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - Іванової І.В.,

суддів - Гуля В.В., Сліпченка О.І.

при секретарі - Тимошевській С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

в с т а н о в и л а :

У травні 2016 року позивачка звернулась до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 22 жовтня 2005 року. Від спільного проживання мають двох неповнолітніх дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2. За рішенням суду їх шлюб було розірвано 04 березня 2016 року. За час перебування у шлюбі ними було придбано автомобілі Ford Courier, 2001 року випуску, та Mercedes Benz Vito, 2006 року випуску. У січні 2016 року їй стало відомо, що відповідач без її відома здійснив відчуження даних автомобілів, тому позивачка уточнивши свої вимоги остаточно просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь її частку вартості вказаного сумісного майна подружжя в розмірі 85 000 грн.

У своїх запереченнях на позов відповідач зазначив, що автомобілі, на які посилається позивачка не були продані, а перейшли до власника за умовами договору позики. Так ОСОБА_4 надав йому позику, як своєму сину для ремонту автомобіля КІА СЕРАТО, на якому він потрапив у ДТП у 2009 році, а під заставу передав спірний автомобіль Форд. В подальшому, продавши автомобіль КІА за 85 000 грн. було внесено завдаток за спірний автомобіль Мерседес, а оскільки усіх коштів на його придбання не було він позичив відповідно до договору позички у ОСОБА_5 7000 доларів США. У 2013 році відповідач потрапив у ДТП на Мерседесі і на ремонт знов позичив гроші у батька, оскільки коштів на повернення боргу перед батьком у ОСОБА_2 не було, відбулось відчуження даних автомобілів батьку. Тому просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 вересня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 80 000 грн та судовий збір у розмірі 800 грн. У решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду відповідач подав апеляційну скаргу в якій зазначає, що судом винесено рішення з порушенням норм матеріального права, а саме не взято до уваги, що кошти, які він позичав на придбання автомобілів є його особистою власністю тому, не можуть бути поділені між подружжям, просив відмовити у задоволенні позову.

Колегія суддів, заслухавши суддю доповідача, пояснення учасників, розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

У відповідності до вимог ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою.

Відповідно до абз. 1 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Відповідно до ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що сторони з 22.10.2005 року до 22.03.2016 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох неповнолітніх дітей, 2006 року народження та 2012 року народження.

Шлюбні відносини та ведення спільного господарства сторони припинили у вересні 2014 року та з цього часу проживають окремо.

В період перебування сторін в зареєстрованому шлюбі, сторонами були набуті у власність два автомобіля, а саме 17.03.2010 року - автомобіль Ford Courier, 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, та 07 вересня 2012 року - Mercedes Benz Vito, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2.

Після фактичного припинення шлюбних відносин та під час окремого проживання, спірні автомобілі 13 травня 2015 року без відома та згоди позивачки було перереєстровано на підставі довідок-рахунків на іншого власника, а саме ОСОБА_4, при цьому вартість Ford Courier, 2001 року випуску згідно довідки-рахунку склала 30 000 грн., вартість Mercedes Benz Vito, 2006 року випуску за довідкою-рахунком склала 130 000 грн. (а.с.43).

Таким чином встановлено і не заперечується сторонами, що на час припинення шлюбних відносин спірні автомобілі, які і є предметом поділу, були в наявності.

Проте, на час звернення до суду з позовом, спірні автомобілі відповідачем були відчужені.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відчуження спірних автомобілів відповідачем без згоди позивачки та використання ним коштів отриманих від продажу на свій розсуд, проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї, надає право позивачці на отримання половини вартості цього майна (правові висновки Верховного Суду України, висловлені у постановах: від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16; від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-1587цс16).

Такий висновок суду є правильним і ґрунтується на повно встановлених та належним чином досліджених обставинах справи.

Відповідно до ст.ст. 60, 70, 71 СК України майно, майно набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, а у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Домовленостей про поділ майна між сторонами не досягнуто.

Ст. 60 СК України встановлює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності майна, набутого подружжям за час шлюбу. Інше має бути спростовано належними та допустимим доказами.

Доводи відповідача про те, що спірні автомобілі перейшли до іншого власника за умовами договору позики належними та допустимими доказами у справі не доведені.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції встановивши вищевказані фактичні обставини справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності та проаналізувавши відповідні норми права, які регулюють спірні правовідносини дійшов цілком законного та обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки грошової компенсації замість її 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на спірні автомобілі, за її згодою. При цьому розмір суми стягнення, позивачкою не оскаржується.

Доводи у апеляційній скарзі про те, що кошти, які він позичав на придбання автомобілів є його особистою власністю не відповідають матеріалам справи та вимогам закону.

Так, відповідно до ч.3 ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім''ї, то майно одержане за цим договором є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Як вбачається із матеріалів справи вимог про визнання спірних автомобілів особистою власністю відповідача не заявлялось, а посилання на ці обставини у запереченні на позов, суд обґрунтовано відхилив, як недоведені належними та допустимими доказами.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на не врахування судом що договір позики був забезпечений заставою спірного автомобіля Ford Courier, судова колегія вважає безпідставними, оскільки відповідних позовних вимог не було заявлено, що відповідає принципу диспозитивності цивільного судочинства.

За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, оскільки на підставі довідки-рахунку державна реєстрація спірних автомобілів була вчинена на нового власника, таким чином автомобілі були відчужені без письмової згоди одного з подружжя, а тому суд першої інстанції правильно виходив з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

Таким чином, при розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, відтак апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 308,314,315 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий :

Судді :