Справа № 347/2329/15
Провадження № 22-ц/779/1727/2017
Головуючий у 1 інстанції Турянський І.Є. І. Є.
Суддя-доповідач Малєєв
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого - Малєєва А.Ю.,

суддів: Матківського Р.Й., Фединяка В.Д.,

секретаря - Петріва Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 21 січня 2016 року по справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 22.05.2006 в сумі 14972 грн 59 коп.,

в с т а н о в и л а :

позов подано 01.12.2015. Обґрунтування: 1) відповідно до укладеного договору № б/н від 22.05.2006 ОСОБА_1 отримав у ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит в розмірі 2500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом; 2) Боржник неналежно виконував зобов'язання і заборгованість останнього перед Банком станом на 31.10.2015 склала 14972 грн 59 коп. З них за кредитом - 1653 грн 47 коп., за процентами - 9299 грн 95 коп. (в т.ч.: несплачені проценти на поточну заборгованість - 38,0 грн, несплачені проценти на прострочену заборгованість - 9261 грн 95 коп.; комісія: нарахована комісія - 2830,0 грн та штрафи - 500 грн (фіксована частина), 689,17 грн (процентна складова).

Заочним рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 10 серпня 2017 року позов задоволено: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приват Банк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 22.05.2006 в сумі 14972 грн 59 коп. та 1218 грн. 00 коп. сплаченого судового збору.

20.10.2017 подано апеляцію. Обґрунтування: 1) жодних листів, повідомлень та процесуальних документів по даній справі відповідач не отримував, а в матеріалах справи відсутні підтвердження факту отримання ним рекомендованих листів суду; 2) ніяких повідомлень та попереджень від Банку про заборгованість з 2006 року по 21.01.2016 не було, про існування заочного рішення йому не було відомо; 3) пеня (14972 грн 59 коп.) не може перевищувати основну суму боргу, що становить 2500 грн; 4) Банк пропустив строк позовної давності, оскільки позовна давність строком у три роки закінчилась у 2009 році; 5) Апелянт вважає, що суддя позбавив його як позичальника законного права на клопотання щодо проведення судової експертизи для виявлення фактів зловживань зі сторони Банку.

Просить заочне рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 21 січня 2016 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити по суті позовних вимог.

У судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта ОСОБА_2 скаргу підтримав, просив її задовольнити з указаних у ній мотивів.

Представниця Банку ОСОБА_3 заперечила апеляцію, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

За наслідками розгляду апеляційний суд вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково з таких мотивів.

Фактичні обставини.

Згідно матеріалів справи, 22.05.2006 між ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі - Банк) та ОСОБА_1 (далі - боржник, відповідач) підписано Заяву про відкриття рахунку і надання банківських послуг (а.с. 7), згідно якої відповідачу надано кредитний ліміт в сумі 2500 грн з базовою процентною ставкою 3% в місяць з розрахунку 360 днів в рік, строком дії кредитного ліміту, що відповідає строку дії карти, з порядком погашення заборгованості щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості (а.с. 7 - зворот).

В підтвердження заборгованості за кредитним Договором Банком представлено Розрахунок заборгованості за договором б/н від 22.05.2006 (а.с. 3-6, далі - Розрахунок заборгованості), згідно якого станом на 31.10.2015 загальна заборгованість становила 14972 грн 59 коп., з них за кредитом - 1653 грн 47 коп., за процентами - 9299 грн 95 коп. (в т.ч.: несплачені проценти на поточну заборгованість - 38,0 грн, несплачені проценти на прострочену заборгованість - 9261 грн 95 коп.; комісія: нарахована комісія - 2830,0 грн та заборгованість по судовим штрафам - 1189 грн 17 коп.).

На а.с. 8-13 містяться Умови та правила надання банківських послуг, підписані представником правління Банку.

Суд першої інстанції, на підставі ст. 1048, 1049, 1054 ЦК України та керуючись ст. 213-215, 224-226 ЦПК України, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню.

Це рішення відповідає вимогам закону не у повній мірі.

1. Щодо зобов`язань між сторонами. Відповідач-апелянт та його представник не заперечували факт отримання коштів на картковий рахунок. В заяві до апеляційного суду апелянт підтвердив згоду оплатити суму боргу в 2500 грн. Тому висновок суду першої інстанції про те, що між сторонами виникли зобов`язання відповідно до приписів ст. 1048, 1049, 1054 ЦК України, відповідає фактам справи і нормам закону.

2. Щодо розрахунків заборгованості. Апелянт указав, що пеня в сумі 14972,59 грн явно перевищує суму боргу. В засідання відповідач не викликався, експертиза не призначена. Ці заперечення належить відхилити. Наданий суду розрахунок заборгованості не спростовано ніяк - ні під час перегляду заочного рішення судом першої інстанції, ні під час апеляційного провадження. Клопотання про експертизу не заявлялось. Альтернативний варіант розрахунку не надавався. За цих обставин апеляційний суд констатує, що відповідно до ст. 57, 60 ЦПК України позивач свої докази, обґрунтування та розрахунки заборгованості надав, а відповідач-апелянт - ні.

3. Щодо спливу позовної давності. Апелянт указав, що договір укладено в 2006 році, позовна давність спливла у 2009. Загальна позовна давність - три роки; щодо стягнення неустойки спеціальна позовна давність - один рік (ст. 257, п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України). Позовна давність переривається, а її перебіг починається заново вчиненням дії, що свідчить про визнання боргу. Згідно з Розрахунком відповідач регулярно сплачував протягом 2006 - 2013 років різні суми в погашення заборгованості (а.с. 4-6). Остання проплата відбулась 12.02.2013; позов пред`явлено 01.12.2015 - у межах загального трирічного строку позовної давності. Твердження апелянта про те, що він не платив, доказами не підтверджено і спростовано розрахунком.

4. Щодо перевищення пенею розміру основної заборгованості. Згідно з розрахунком заборгованість за кредитом складає 1653,47 грн; по процентам - 9299,95 грн; за пенею та комісією - 2830 грн. Отже, розмір пені складає не 14972,59 грн, а 2830 грн, не перевищує розмір заборгованості, інших обґрунтувань не наведено, а тому підстави для зменшення пені відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України відсутні.

5. Щодо процесуальних порушень. Апелянт звернув увагу на те, що доказів повідомлення Банком його як позичальника про заборгованість, і судом як відповідача у справі немає. Ці порушення призвели до неможливості надати свої докази і реалізувати права. Апеляційний суд вважає, що ці твердження не можуть бути підставою для скасування судового рішення. По-перше, фактичні обставини судом встановлено вірно і рішення суду в основному відповідає цим обставинам і закону. По-друге, відповідач мав можливість надати свої докази та доводи під час перегляду заочного рішення судом першої інстанції і під час апеляційного перегляду, міг заявити клопотання про проведення експертизи чи подати свій висновок. Цього відповідач не зробив, його твердження доказами не підтверджені.

6. Разом з тим, судом першої інстанції стягнуто з відповідача штрафи - 500 грн (фіксована частина), 689,17 грн (процентна складова) поряд із стягненням пені.

Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. ВСУ вказав (справа № 6 - 2003цс15 від 21.10.2015), що одночасне застосування штрафу та пені за порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором не допускається.

Отже, рішення суду в цій частині не відповідає вказаним положенням Основного Закону і суперечить зазначеному Висновку Верховного Суду України. Тому, апеляційний суд вважає за належне рішення у цій частині скасувати, частково задовольнивши апеляцію відповідача, і ухвалити в цій частині нове рішення - про відмову у стягненні штрафів: 500 грн (фіксована частина), 689,17 грн (процентна складова).

У решті рішення - залишити без змін.

Керуючись ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 21 січня 2016 року скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя селища АДРЕСА_1 НОМЕР_1, виданий Косівським РВ УМВС України в Івано-Франківській області 30.09.1998, ІН НОМЕР_2, на користь ПАТ КБ «Приват Банк» (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, №50, , рахунок №3111, МФО 305299) штрафів у сумі 500 грн (фіксована частина) та 689,17 грн (процентна складова) за кредитним договором № б/н від 22.05.2006.

Ухваливши в цій частині нове рішення, яким в позові в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приват Банк» штрафів у сумі 500 грн (фіксована частина) та 689,17 грн (процентна складова) за кредитним договором № б/н від 22.05.2006 - відмовити.

В решті заочне рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 21 січня 2016 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий А.Ю. Малєєв

Судді: Р.Й. Матківський

В.Д. Фединяк