Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №300/790/17

22.11.2017 смт. Воловець

Воловецький районний суд Закарпатської області в особі судді:

ОСОБА_1 О. А., при секретарі судового засідання Балецькому С.М., з участю позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "ВіЕС Банк" про визнання недійсним кредитного договору №KF 40343 від 24.05.2007 року, додатку №2 від 01.04.2008 року та додаткової угоди №3 від 29.07.2010 року,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся в суд з вищезазначеним позовом.

Позов мотивований тим, що 24.05.2007 року між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №KF 40343, згідно якого банк надав кредит у розмірі 30 000 доларів США строком до 23.05.2014 року та сплатою 13,5% річних. 01.04.2008 року до кредитного договору укладено додаток №2, а 29.07.2010 року додаткову угоду №3, якими, як вважає позивач, фактично викладено кредитний договір у новій редакції. Позивач вважає, що при підписанні даного договору та додатків до нього відповідачем було порушено законі права позивача як споживача, а сам договір за своїм змістом не відповідає законодавству України, тому просить суд визнати його недійсним з моменту його укладення, а відповідно до заяви про збільшення позовних вимог визнати недійсним також додаток №2 від 01.04.2008 року та додаткову угоду №3 від 29.07.2010 року.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні позов підтримали, наполягали на його задоволенні з підстав наведених у позовній заяві.

Представник відповідача на виклик суду не з'явився, надав суду заяву про слухання справи без його участі з врахуванням письмових заперечень проти позову, поданих раніше.

Заслухавши позивача, його представника, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

У відповідності до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

З матеріалів справи вбачається, що 24.05.2007 року між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №KF 40343, згідно якого банк зобов'язався надати кредит у розмірі 30 000 доларів США строком на 7 років- до 23.05.2014 року та сплатою 13,5% річних. Перша частина кредиту у сумі 20000 доларів США, друга частина- 10000 доларів США надається після підтвердження актом перевірки стану майна цільового використання кредитних коштів (а.с.11-13).

01.04.2008 року до кредитного договору укладено додаток №2, згідно якого сторони внесли зміни в п.1.1 п.1.2 розділу 1 Кредитного договору та виклали їх у наступній редакції: банк збільшує позичальнику кредит в сумі 30000 доларів США строком на 15 років - до 23.05.2022 року та сплатою 13,5% річних; у випадку виникнення простроченої заборгованості за кредитом, процент за користування кредитом встановлюється у розмірі 18,5%. (а.с.15).

29.07.2010 року між сторонами укладено додаткову угоду №3, відповідно до якої змінено розмір процентів за користування кредитом, отриманого згідно умов Кредитного договору №40343 від 24.05.2008 року, а саме: на період з 01.07.2010 року по 31.12.2010 року включно, процент за користування кредитом встановлюється у розмірі 8% річних; з 01.01.2011 року- 13,5 % (а.с.19).

Позивач ОСОБА_2 в обгрунтування позовних вимог посилається на порушення відповідачем ст.ст.11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: при укладенні кредитного договору він не був ознайомлений з усіма умовами кредитування, що пропонуються банком, йому не було наведено детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, інших фінансових зобов"язань споживача; графік платежів не містить відомостей у розрізі сум погашення основного боргу, у зв"язку з чим умови кредитного договору є несправедливими, банк скориставшись браком знань у позичальника ввів його в оману, примусив позивача до сплати платежів на незаконних підставах за несправедливими умовами договору, тощо.

З приводу вказаних тверджень позивача, суд констатує наступне.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір, в силу ст. 638 ЦК України вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актами цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Так, стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобовязується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Як роз'яснено в п.20 Постанови Пленуму ВСУ від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Суд констатує, що матеріали справи не містять жодних доказів стосовно наявності в діях банку умислу на обман позивача при укладенні оспорюваних договорів.

Пунктом 10.5 кредитного договору №KF 40343 від 29.05.2007 року підтверджено, що сторони фіксують свою згоду з тим, що перед укладенням кредитного договору Банк повідомив позичальника у письмовій формі про умови кредитування у банку; що позичальник повністю розуміє значення своїх дій і керує ними, розуміє всі умови цього договору, свої права та обов'язки і погоджується з ними (а.с.12-13).

У даній справі, встановлено, що оспорювані договори підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, у додатках до договору споживчого кредиту міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Помилка ж внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Таким чином посилання позивача на обман є безпідставним.

Подібного висновку дійшов ВСУ у своїй Постанові №6-1341цс15 від 02.12.2015 року.

Крім того, з приводу посилання позивача на ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», суд додатково констатує наступне.

Так, частиною 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачено, що у разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Однак ні ст.15 ні ст.23 Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачений такий вид відповідальності як визнання недійсним договору внаслідок ненадання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію (послугу).

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Матеріалами справи підтверджено, що при реалізації ОСОБА_2 прав позичальника споживача фінансової послуги отримання кредиту не було порушено чи обмежено його права на свободу вибору, не було порушення свободи волевиявлення, позивач міг відмовитися від наданої Банком послуги та скористатися послугами інших банків, не було встановлено принципів нерівності сторін по кредитному договорі та будь-яким чином не було обмежено права позичальника на одержання перед укладенням кредитного договору необхідної, доступної, достовірної та своєчасно інформації про умови кредитування, а відтак і не встановлено порушень споживача в розумінні статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» при укладанні кредитного договору.

Інших доказів на підтвердження свої вимог позивачем суду не надано.

За таких обставин, позивачем належними, допустимими та достатніми доказами не доведено порушення, на його думку, прав та охоронюваних законом інтересів при укладанні кредитного договору №KF 40343 від 24.05.2007 року, додатку №2 від 01.04.2008 року та додаткової угоди №3 від 29.07.2010 року.

Враховуючи вищенаведене, в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Вирішуючи клопотання представника відповідача про застосування строків давності, суд вважає, що у відповідності до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є окремою підставою для відмови у позові, і не може застосовуватись одночасно з відмовою у позові за безпідставністю та недоведеністю.

Керуючись ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст.10, 11,15, 60, 213, 215, 218 ЦПК України, ст.ст.203, 215, 1057, 627, 632 ЦК України, ст.11, 18, 15, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "ВіЕС Банк" про визнання недійсним кредитного договору №KF 40343 від 24.05.2007 року, додатку №2 від 01.04.2008 року та додаткової угоди №3 від 29.07.2010 року- відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Закарпатської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: Софілканич О. А.