Провадження№2/235/1276/17
Справа №235/139/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

07 грудня 2017 року Красноармійський міськрайонний суд Донецької області

в складі : головуючого - судді Величко О.В.

при секретарі - Долгопольської А.В.

за участю позивачки ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

за участю третьої особи

органу опіки та піклування виконавчого

комітету Артеміської міської ради Донецької області Маджі Г.П., Давіденко І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Покровськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: орган опіки та піклування виконкому Артемівської міської ради Донецької області про визначення місця проживання дитини, надання дозволу на тимчасові багаторазові виїзди дитини за кордон, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 третя особа: орган опіки та піклування виконкому Артемівської міської ради Донецької області про визначення місця проживання дитини, надання дозволу на тимчасові багаторазові виїзди дитини за кордон. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що з 14.02.2009 року по 16.05.2012 року перебувала у шлюбі з відповідачем по справі ОСОБА_2. Від сумісного проживання мають дитину ОСОБА_4 Після розірвання шлюбу син залишився проживати разом з нею, вона займається вихованням дитини і створює їй комфортні умови для проживання і розвитку. Відповідач сплачує аліменти на утримання сина у розмірі 2000 грн. за рішенням суду, добровільно додаткових коштів на оздоровлення та відпочинок дитини не надає. З 31.10.2013 року вона перебуває у шлюбі з громадянином Франції, її син відповідно до довідки від 01.09.2015 року зарахований до приватної школи Сакре-Кер м. Саліні у Франції. Відповідач по справі має нову родину і постійне місце проживання в м. Харків. Оскільки вона не можу залишитись в Україні, її чоловік проживає та працює в іншій країні, де вона також має роботу, їх родина забезпечена житлом, дитині створені належні умови для проживання та навчання, просить визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю ОСОБА_1, надати дозвіл на тимчасовий багаторазовий виїзд малолітньої дитини ОСОБА_4, за межі України до Франції та інших країн-учасниць Шенгенської угоди разом з матір'ю ОСОБА_1 без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 на час проживання або перебування в цих країнах ОСОБА_1, за умови обов'язкового повернення малолітньої дитини ОСОБА_4 на територію України у період з 01 січня по 11 січня кожного року під час зимових шкільних канікул та у період з 01 серпня по 25 серпня кожного року під час літніх шкільних канікул, передбачених шкільним календарем; надати ОСОБА_1 дозвіл на отримання візи тривалого перебування у Франції з можливістю її продовження на ім'я малолітньої дитини ОСОБА_4 без згоди та присутності батька ОСОБА_2, стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

На підставі постанови Верховного Суду України від 12.04.2017 року та ухвали Красноармійського міськрайонного суду від 15.06.2017 року позивачці надано строк з метою уточнення позовних вимог, в частині визначення певної адреси проживання її сина.

На виконання вказаних процесуальних рішень позивачкою 13.07.2017 року подана заява без зазначення конкретної адреси, мотивуючи свою заяву тим, що відповідач ніколи не заявляв вимог щодо визначення місця проживання сина разом з ним, а місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає.

В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні, наполягала на визначенні місця проживання дитини разом з нею без зазначення конкретної адреси.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що він працює вахтовим методом, під час вихідних і неробочих днів спілкується з сином, як особисто, так і за допомогою засобів зв'язку, приймає участь у його вихованні, утриманні. Він погоджується з тим, що їх син повинен проживати разом з матір'ю дитини, позивачки по справі, але за конкретною адресою, оскільки в разу не визначення конкретної адреси місця проживання він як батько не може мати змоги брати участь у вихованні сина . Окрім того, він заперечує проти того, щоб син проживав за межами території України, оскільки це також позбавить його право на їх спілкування. Виїзд дитини за кордон передбачено Законом України « Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» з обов'язковим визначенням конкретного часу його початку та закінчення. Також зазначив, що згідно звернення ОСОБА_5 від 30.09.2015 року про зобов'язання про працевлаштування вбачається, що позивачу пропонувалось працевлаштування м. Пузаж за межами м. Саліні, проте зазначене зобов'язання на цей час не виконано. На теперішній час позивачка разом з сином має реєстрацію постійного місця проживання в м. Бахмут, місце роботи в м. Бахмут, син навчається в Бахмутській ЗОШ № 24. Останній час орендувала житло в м. Києві. Проте, жодного доказу щодо наявності дозволу на постійне місце проживання позивача на території Франції суду не надано. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки не зазначення конкретної адреси місця майбутнього проживання сина разом з матір»ю, конкретного періоду виїзду за кордон та конкретної країни, як зазначено позивачкою країн учасниць Шенгенської угоди, буде обмежувати його права як батька дитини у спілкуванні та приймання участі у вихованні.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, оскільки позивачкою не виконано вимоги Постанови Верховного Суду України., ухвали Красноармійського міськрайонного суду щодо уточнення позовних вимог в частині визначення конкретної адреси місця проживання дитини. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник третьої особи органу опіки та піклування виконкому Артемівської міської ради в судовому засіданні пояснив, що орган опіки та піклування на засіданні комісії прийняла рішення про доцільність визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 з матір'ю ОСОБА_1 .

Суд, вислухавши пояснення позивачки, відповідача, представника відповідача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.02.2009 року по 29 травня 2012 року. Від сумісного проживання мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а. с. 13, 16 том 1).

З часу припинення шлюбних відносин сторони визначили місце проживання неповнолітнього Даниіла - з матір'ю, позивачкою по справі.

Згідно довідки з місця проживання малолітній ОСОБА_4 проживає разом з матір»ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ( а. с. 57, 59 том 3).

Позивачка по справі ОСОБА_1 за місцем проживання характеризується позитивно ( а. с. 58 том 3).

Згідно довідки з місця роботи ОСОБА_1 працює викладачем у ДНЗ «Артемівський центр професійно-технічної освіти» ( а.с. 60)

Згідно характеристик від 07.06.2017 року та від 21.06.2017 року ОСОБА_4 закінчив перший клас Бахмутської ЗОШ 1-111 ступенів № 24, мати ОСОБА_1 приділяє належну увагу вихованню сина, батько ОСОБА_2 у школі був два рази - у вересні 2016 року ( а.с. 16, 45 том 3).

Згідно довідки ТОВ « Промоушн Аутсорсинг» ОСОБА_2 дійсно працює в ТОВ « Промоушн Аутсорсинг» на посаді провідного інженера з охорони праці та техніки безпеки у відділі з обслуговування ТОВ «Шелл Екслорейшн енд Продакшн» з 16 квітня 2013 року по теперішній час, заробітна плата з грудня 2016 року по травень 2017 року становить 211350 грн. 55 коп. ( а. с. 44 том 3). За місцем роботи ОСОБА_2 характеризується позитивно ( а. с. 46 том 3).

Згідно висновку органу опіки та піклування Бахмутської міської ради про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 разом з матір»ю ОСОБА_1 орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір»ю ОСОБА_1 ( а.с. 56 том 3).

Згідно акту обстеження умов проживання родини ОСОБА_1 від 23.06.2017 року санітарно-гігієнічний стан житла задовільний , створені всі умови для відповідного розвитку та проживання дитини ( а. с. 66 том 3)

Позивачка по справі 31.10.2013 року вийшла заміж на громадянина Франції ОСОБА_6, малолітній ОСОБА_4 знайомий з чоловіком матері, має з ним добрі стосунки, неодноразово проводив з ним час у період перебування у Франції.

Вказана обставина підтверджена поясненнями сторін в судовому засіданні.

ОСОБА_1 має намір переїхати на постійне місце проживання у Францію до свого чоловіка для спільного проживання в сі»ї разом із дитиною

ОСОБА_1 має посвідку на тимчасове проживання у Французькій Республіці строком до 1 червня 2016 року (т. 1, а.с. 129).

Згідно з довідкою, виданою 27 травня 2016 року префектом Департаменту Вандея Відділу з питань громадянства та іноземних громадян Префектури Управління регламентації та громадських свобод Французької Республіки, 27 травня 2016 року ОСОБА_1 подала запит на відновлення посвідки на тимчасове проживання у Французькій Республіці, нова посвідка на тимчасове проживання буде видана на один рік з відміткою «Приватне та сімейне життя» (т. 2, а.с. 120).

Відповідач на час розгляду справи проживає в м. Харків, у нього склалась інша родина.

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім»я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1,2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Згідно зі ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків.

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні.

Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно із частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Проте надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за межі України без згоди батька суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов'язків обох батьків відносно виховання дитини, унаслідок чого батько фактично позбавляється можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею.

Пунктом 3 Правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил).

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, шо впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Надання такого дозволу на постійне проживання малолітньої дитини без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченоїзаконодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. Окрім того, визначення місця проживання малолітньої дитини за місцем проживання матері без зазначення певної адреси проживання, може призвести до маніпуляцій щодо проживання малолітньої дитини, зокрема проживання ОСОБА_1 за межами України разом з малолітньою дитиною, унаслідок чого батько дитини -ОСОБА_2 буде позбавлений можливості приймати участь у вихованні сина.

Вказані правові позиції викладені в Постанові Верховного Суду України від 12.04.2017 року за вказаною справою, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для усіх судів України.

Отже, чинним законодавством передбачено можливості ухвалення судом рішення на виїзд, а не на багаторазові виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з визначенням відповідного часового проміжку перебування у відповідній державі, а надання судом дозволу на майбутнє на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування - суперечить положенням чинного законодавства.

Ухвалою суду від 15.06.2017 року ( а. с. 31 том 3) позивачці надано строк з метою уточнення позовних вимог в частині визначення конкретної адреси місця проживання дитини.

Позивачкою не уточнювались позовні вимоги ані в частині визначення конкретної адреси місця проживання дитини, у зв»язку з відсутністю, за її думкою, норм чинного законодавства щодо визначення місця проживання дитини разом з одним із батьків із зазначенням певної адреси проживання, ані стосовно конкретного періоду перебування за межами України. ( а. с. 28-29 том 3).

Крім того, позивачкою не надано доказів забезпечення її та її дитині в іншій державі належними умовами, наявністю житла, джерела доходу та засобами для існування. З наданих позивачкою доказів вбачається, що дитина має постійне місце проживання та місце навчання в м. Бахмут так саме і позивачка має постійне місце роботи в м. Бахмут, на теперішній час тимчасово проживає в м. Києв, де орендує житло, але має на меті уїхати на постійне місце проживання у Францію. ( а. с. 6-11 том 2, а. с. 132 -134 том 3). Доказів, які б свідчили про інше місце навчання дитини, місце роботи позивачки, зокрема в іншому місті, суду не надано.

Як видно з матеріалів справи, звертаючись до суду з позовом, позивачка просила надати дозвіл на багаторазовий виїзд дитини за межі України до Франції та інших країн-учасниць Шенгенської угоди разом з нею з умовою повернення на територію України в період з 01 січня по 11 січня кожного року та з 01 серпня по 25 серпня кожного року.

Суд при цьому зазначає, що надання за рішенням суду багаторазового дозволу на виїзди дитини за кордон без згоди батька, при цьому не вказавши конкретний період виїзду та конкретну країну, як зазначено - інших країн учасниць Шенгенської угоди , суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, чим фактично позбавили батька дитини можливості брати участь у його вихованні та можливості спілкування з ним.

Аналогічний висновок був зроблений Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою у справі № 6-33303ск15 від 16.03.2016 року, зокрема про те, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, чим фактично позбавлять батька дитини можливості брати участь у його вихованні та можливості спілкування з ним.

Як вбачається з матеріалів справи виїзд дитини , в даному випадку, не носить тимчасового характеру, пов'язаний з відпочинком і оздоровленням, а має на меті визначення місця проживання дитини та еміграцію.

В даному випадку, враховуючи обставини справи, надання за рішенням суду дозволу на багаторазовий виїзд дитини за межі України до досягнення нею шістнадцятирічного віку та без згоди батька фактично надає позивачці право на виїзд з дитиною з України на інше постійне місце проживання. Таке суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов'язків батьків відносно виховання дитини.

З урахуванням вищезазначених норм права, обставин справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

З урахуванням викладеного, керуючись ст. 141, 160,161 СК України, Закону України від 21.01.1994 року « Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: орган опіки та піклування виконкому Артемівської міської ради Донецької області про визначення місця проживання дитини, надання дозволу на тимчасові багаторазові виїзди дитини за кордон - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Красноармійський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: