Справа № 450/2013/14 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/783/33/17 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Струс Л.Б.

суддів: Павлишина О.Ф.,Савуляка Р.В.

секретаря: Симець В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 жовтня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 в інтересах якого діє ОСОБА_3, третьої особи Служби у справах дітей Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області, про виселення без надання іншого житла,

ВСТАНОВИЛА:

ПАТ «Універсал Банк» звернувся з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_3, третьої особи Служби у справах дітей Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області, в якому просить виселити відповідачів без надання іншого житлового приміщення з будинку за адресою АДРЕСА_1, позбавити їх права користування цим житловим приміщенням, а також усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні ПАТ «Універсал Банк» власністю, шляхом зняття з реєстрації місця проживання відповідачів за вищевказаною адресою.

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» - задоволено частково.

Виселено без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, з житлового будинку за адресою АДРЕСА_1.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду винесене без всебічного з`ясування обставин справи, та є таким що підлягає скасуванню. Посилається на ст..109 ЖК України, відповідно до якої громадянам яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Однак зазначає, що поза увагою суду першої інстанції залишилась та обставина, що предмет іпотеки набутий у власність до укладення кредитного договору виключає його придбання за рахунок кредиту, що призвело до незастосування положень ч.2 ст.109 ЖК України, яка підлягала застосуванню до спірних правовідносин. Також вказує, що не отримувала жодних вимог про звільнення приміщення від позивача, докази таких вимог відсутні в матеріалах справи.

Просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 жовтня 2014 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Сторони в судове засідання не з`явились про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, що дає можливість апеляційному суду право у відповідності вимог ст..27, ч.2 ст.305 ЦПК України, розглянути справу у їх відсутності. На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті.

Відповідно до вимог ст.197 ч.2 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Згідно ч.ч.1,3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

В частині відмови в позові про позбавлення права відповідачів користування житловим приміщенням, а також усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні ПАТ «Універсал Банк» власністю, шляхом зняття з реєстрації місця проживання відповідачів за вищевказаною адресою не оскаржується, тому відповідно до вимог ст..303 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Судом встановлено, що рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 26.06.2013 року, котре набрало законної сили 02.12.2013 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок загальною площею 156 кв. м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, та належить на праві власності ОСОБА_3; земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок, знаходиться за адресою АДРЕСА_1, площа земельної ділянки 0,2500 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка належить ОСОБА_3 на праві власності, шляхом визнання за ПАТ "Універсал Банк" права власності на нерухоме майно, за ціною 1 344 500, 00 грн. в рахунок часткового погашення заборгованості за генеральним договором про надання кредитних послуг № ВL 1036 від 20 грудня 2007 року у розмірі 2 162 566,77 грн.

У відповідності із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №21129644 від 29.04.2014 року, за ПАТ «Універсал Банк» зареєстровано право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1.

У відповідності із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №21103526 від 29.04.2014 року, за ПАТ «Універсал Банк» зареєстровано право власності на земельну ділянку, за адресою АДРЕСА_1, площа земельної ділянки 0,2500 га, кадастровий номер НОМЕР_1.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оскільки позивач є власником будинку, він має право, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, вимагати захисту порушеного права від осіб, які перешкоджають йому користуватися та розпоряджатися його майном.

Згідно з ст. 9 ч.4, ст. 109 ЖК Української РСР, ст.ст. 39-40 ЗУ «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Пунктом 43 ППВССУ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов, якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Матеріалами справи встановлено, що згідно довідок №2180 від 17.12.2007 року, №1185 від 15.05.2008 року, виданих виконавчим комітетом Зубрянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області у житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 ніхто не зареєстрований та довідок №1186 від 15.05.2008 року та №1188 від 15.05.2008 року, виданих виконавчим комітетом Зубрянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, підтверджено ті обставини, що ОСОБА_3 належить житловий будинок по АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,2500 га, призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд в с. Зубра Пустомитівського району Львівської області, а малолітні чи неповнолітні діти права користування на житловий будинок чи права користування на земельну ділянку не мають.

Відповідно до п. 2.4.4. іпотечного договору від 20.12.2007 року, укладеного між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником, якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Лозинською І.П., передбачено, що іпотекодавець зобов'язувалася не надавати дозвіл на реєстрацію/прописку в будинку, що є предметом іпотеки фізичних осіб без згоди іпотекодержателя.

Як встановлено матеріалами справи а саме довідкою №590 від 23.06.2014 року, виданою виконавчим комітетом Зубрянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області відповідачі були зареєстровані в житловому будинку по АДРЕСА_1 з 17.03.2009 року.

Отже на момент укладення 20.12.2007 року іпотечного договору між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником, якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Лозинською І.П., у житловому будинку, переданому в іпотеку не було зареєстровано жодної особи, в тому числі і малолітньої дитини, а тому згоди органу опіки та піклування на укладення такого необхідно не було.

Відповідно до акту від 14.07.2014 року, складеного ПАТ «Універсал Банк», відповідачі житлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 звільнити відмовилися та не допустили до вказаного майна представників власника.

За змістом частини другої статті 40 Закону «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР. .Зазначена позиція викладена у постанові ВС України справі за № 6-197цс16 від 22 червня 2016 року, яка в силу ст..360-7 ЦПК України є обо`язковою для усіх судів України.

Колегія суддів вважає, що районний суд задовольняючи позовні вимоги частково прийшов до правильного висновку врахувавши вимоги матеріального закону та ту обставину, що відповідачі належно повідомлялись про необхідність виселитися із спірного будинку та в добровільному порядку не виселились.

Згідно з пунктом 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон України «Про мораторій»), який набув чинності 7 червня 2014 року, не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню відповідного слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови.

Мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом України «Про мораторій», не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону За змістом ч. 1, 2 ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Згідно зі ст. 25 Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону, за якою одним із способів звернення стягнення є продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем.

11 червня 2014р. набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до якого на даний час не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України „Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України „Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Такий правовий висновок зроблений ВС України у справі за № 6-46цс15 від 15 квітня 2015 року.

Судовою колегією встановлено, що 11 грудня 2015 року Апеляційним судом апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 - задоволено частково. Заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 червня 2013 року змінено.Резолютивну частину рішення викладено у наступній редакції: звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: А) житловий будинок загальною площею 156 кв. м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, та належить на праві власності ОСОБА_3; Б) земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок, знаходиться за адресою АДРЕСА_1, площа земельної ділянки 0,2500 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка належить ОСОБА_3 на праві власності шляхом визнання за Публічним акціонерним товариством «Універсал Банк» (04114, м. Київ, вул. Автозаводська, 54/19, ) права власності на нерухоме майно, а саме: А) житловий будинок загальною площею 156 кв. м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, та належить на праві власності ОСОБА_3; Б) земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок, знаходиться за адресою АДРЕСА_1, площа земельної ділянки 0,2500 га, кадастровий номер НОМЕР_1 за ціною 3 894 666 гривень в рахунок погашення заборгованості за Генеральним договором про надання кредитних послуг № ВL 1036 від 20 грудня 2007 року у розмірі 2 151 456,34 грн. (станом на 24.01.2013 року). Та зупинено виконання рішення на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про заставу», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Іпотекодавець чи позичальник не відноситься до категорії осіб, які є суб'єктами Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції».

Оскільки Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів в сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення у судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог.

Враховуючи правовий висновок висловлений ВС України 3 лютого 2016 року у справі №6-2947 цс 15 та вимоги Закону України «Про мораторій» колегія суддів вважає, що його дія поширюється і на правовідносини сторін, у зв`язку з чим не підлягає виконанню рішення про виселення на час дії цього Закону.

Отже, встановивши сукупність обставин, що є підставою для задоволення вимог кредитора саме шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, з житлового будинку за адресою АДРЕСА_1, судова колегія, вважає, що рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 жовтня 2014 року слід змінити доповнивши, що рішення не підлягає до виконання протягом дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»,

Рішення суду в частині стягнення судового збору слід залишити без зміни.

Керуючисьст.ст. 303, 307 ч.1п.2, 309 ч.1п.п.24, 313, 314 ч.2, 316, 317,

319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 жовтня 2014 року змінити доповнивши, що рішення не підлягає до виконання протягом дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»,

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання рішення законної сили.

Головуючий

Судді