1Справа № 335/9997/16-ц 2/335/234/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2017 року місто Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Рибалко Н.І., за участю секретаря судового засідання Барсукової В.В., розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення іпотеки,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про припинення іпотеки. В обґрунтування позову зазначав, що 09.08.2014 року між ним та ОСОБА_2 був укладений та зареєстрований в реєстрі № 1220 договір, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав у позику від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 41 640 грн., які зобов'язався повернути до 09.08.2005 року. Умовами вказаного договору також було передбачено, що в забезпечення виконання зобов'язань за цим договором, між сторонами укладається договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_2, яка належить позивачу на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Запорізькою товарною біржею «Гілея» 16.08.1994 року.

Додатковою угодою від 19.09.2006 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Ніколаєвською Л.Б., реєстровий № 544, внесено зміни до Договору та викладено п. 1.1. у новій редакції, про те, що ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_2 77 990 грн., які зобов'язався повернути до 19.09.2007 року.

Пунктом 12 Договору передбачено, що в разі невиконання боржником у строк до 09.08.2005 року зобов'язань, сторони домовилися про те, що звернення стягнення та реалізація заставленого майна в разі звернення стягнення на нього може бути здійснено шляхом, передбаченим Законом України «Про іпотеку». Як зазначає позивач, ним було в повному обсязі виплачена сума боргу разом із відсоткам, а тому він звернувся до відповідача з вимогою про зняття іпотеки з належної йому квартири. Проте, у грудні 2011 року позивач отримав від ОСОБА_2 лист, в якому зазначено що ним не виконуються зобов'язання за договором позики та не повертається сума боргу, а тому вона вимагала протягом 30 днів з дня отримання цього листа повернути суму позики або звільнити квартиру, оскільки вона має намір звертати стягнення на квартиру.

27.12.2011 року позивач направив відповідачу ще один лист, в якому повідомив, що ним до 19.09.2006 року було повернуто 6 120 доларів США, що еквівалентно 48 960 грн., а з 19.09.2006 року, за додатковою угодою від 19.09.2006 року, до 19.09.2007 року він повернув 14 250 доларів США, що еквівалентно 114 000 грн., тобто загалом ним було повернуто 20 370 доларів США, що еквівалентно 162 960 грн., а тому позивач переплатив 84 070 грн.

26.06.2015 року та 06.05.2016 року позивач знову звернувся до відповідача з листом, в якому вказав про порушення його права власності щодо розпорядження належною йому квартирою та просив зняти іпотеку протягом одного місяця з дня отримання листа.

На його лист від 27.05.2016 року, ОСОБА_2 направила відповідь, в якій зазначено, що позивач нібито не повертав їй суму боргу за договором позики від 09.08.2004 року, яка еквівалентна 15 443,56 доларів США і станом на момент підписання її листа дорівнює 385 497 грн. 51 коп., а тому питання про зняття іпотеки може бути вирішено лише після погашення зазначеної суми боргу.

У відповідь на вказаний лист позивач в черговий раз повідомив відповідача про погашення ним боргу у повному обсязі за договором позики, навіть у більшому розмірі, ніж зазначено у договорі на 84 970 грн. та запропонував їй у разі, якщо вона вважає що він має перед нею заборгованість за договором, звернутися до суду, або до нотаріуса щодо зняття іпотеки з його квартири.

Проте, ОСОБА_2 на вказаний лист відповіді так і не надала, та іпотеку не зняла.

Крім того, позивач звертався до приватного нотаріуса Ніколаєвської Л.Б. із заявою з приводу зняття заборони з його квартири, яка була передана у іпотеку відповідача, але своїм листом від 05.05.2016 року нотаріус повідомив, що підстав для зняття заборони з належної позивачу квартири немає, оскільки кредитором не було надано нотаріусу повідомлення про погашення позики.

Позивач вважає, що відповідач, внаслідок не зняття заборони щодо відчуження квартири, переданої в іпотеку, порушує його право власності в частині вільного розпорядження своїм майном, а саме квартирою АДРЕСА_2 та вимоги ч. 5 ст. 3, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку».

Посилаючись на те, що основне зобов'язання щодо повернення позичених грошових коштів виконано у повному обсязі, строк дії іпотечного договору закінчився 09.08.2005 року, крім того, за вимогами про стягнення заборгованості минув строк позовної давності, ОСОБА_1 просить суд визнати припиненою іпотеку квартири АДРЕСА_2 Радянської України у м. Запоріжжі, зареєстровану 09.08.2004 року за № 1226824, яка була встановлена на підставі договору від 09.08.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Ніколаєвською Л.Б. та зареєстрованого в реєстрі за № 1220.

Розгляд справи судом здійснювався на підставі ст.197 ч.2 ЦПК України, за письмовими заявами сторін у справі.

Представником відповідача до суду подано заперечення на позов з посиланням на те, що позивачем не надано доказів для підтвердження обставин, з якими закон пов'язує можливість припинення іпотеки. У зв'язку із недоведеністю позовних вимог просить в задоволенні позову відмовити.

З огляду на викладені обставини суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутність сторін по справі та їх представників, на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази у сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 09.08.2004 між ОСОБА_1 (боржник) та ОСОБА_2 (кредитор) укладено договір, відповідно до якого боржник позичив у кредитора 42 640 грн., які позивач зобов'язався повернути до 09.08.2005 року. У забезпечення виконання вказаного зобов'язання між сторонами укладається договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_2, яка належить на праві власності ОСОБА_1 В разі невиконання боржником в строк до 09.08.2005 року зобов'язання щодо повернення грошових коштів, сторони домовилися про те, що звернення стягнення та реалізація заставленого майна в разі звернення стягнення на нього може бути здійснено шляхом, передбаченим Законом України «Про іпотеку». Договір іпотеки набуває чинності з моменту нотаріального посвідчення і дія його припиняється на підставах, визначених ст. 17 Закону України «Про іпотеку».

Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Ніколаєвською Л.Б., зареєстровано в реєстрі за № 1220 та у зв'язку з посвідченням цього договору застави 09.08.2004 року нотаріусом накладено заборону відчуження квартири АДРЕСА_2, яка належить ОСОБА_1

19.09.2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду до договору від 09.08.2004 року, яку посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Ніколаєвською Л.Б., зареєстровано в реєстрі № 544, і відповідно до якої пункт 1 договору викладено у новій редакції, зокрема, що боржник позичив у кредитора 77 990 грн., які зобов'язується повернути до 19.09.2007 року.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку», іпотека це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За змістом ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно ст. 593 ЦК України, право застави припиняється у разі: 1) припинення зобов'язання, забезпеченого заставою; 2) втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; 3) реалізації предмета застави; 4) набуття заставодержателем права власності на предмет застави.

Право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» також встановлено підстави припинення іпотеки. Так, іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

В обґрунтування заявленого позову ОСОБА_1 посилався на те, що ним виконано в повному обсязі основне зобов'язання щодо повернення грошових коштів за укладеним із ОСОБА_2 договором.

Разом із тим, відповідно вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, позивачем ОСОБА_1 суду не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту виконання ним основного зобов'язання за договором від 09.08.2004 року, з урахуванням додаткової угоди від 19.09.2007 року, зокрема, що ним було повернуто позичені у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 77 990 грн., а тому підстави для припинення іпотеки у зв'язку із припиненням основного зобов'язання відсутні.

Доводи позивача, що відповідач ОСОБА_2 у разі невиконання основного зобов'язання мала право відповідно до умов договору звернути стягнення на предмет іпотеки, але таких дій не вчинила, також не є підставами для припинення іпотеки, оскільки відповідно до положень частини другої статті 12 ЦК України передбачено, що нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, установлених законом.

Також на думку суду є безпідставними посилання позивача на обставини пропуску позивачем строку позовної давності для стягнення грошових коштів за договором, як на підставу для припинення договору іпотеки, з огляду на те, що спливу позовної давності як підстави для припинення зобов'язання норми глави 50 «Припинення зобов'язання» ЦК України не передбачають.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.

Згідно з приписами статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність пов'язується із судовим захистом суб'єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб'єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов'язаної особи.

У зобов'язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб'єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов'язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов'язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов'язку.

Однак, за змістом статті 267 ЦК України, сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб'єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов'язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п'ята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов'язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов'язання не визнає. Виконання боржником зобов'язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов'язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

З огляду на викладені обставин, навіть у разі спливу строку позовної давності за вимогами про стягнення грошових коштів за договором, вказані обставини не свідчать про припинення зобов'язань за договором позики, а відповідно і про припинення іпотеки, як забезпечувального договору щодо основного зобов'язання.

За таких обставин, беручи до уваги те, що на час розгляду справи по суті, позивачем не доведено, що основне зобов'язання за договором припинилося у зв'язку з його повним виконанням, а тому відсутні підстави вважати, що іпотека припинила свою дію, як забезпечення виконання цього зобов'язання, інших обставин, які би відповідно до ст. 17 Закону України «Про іпотеку» та ст. 593 ЦК України свідчили про припинення іпотеки, суд не встановив, тому правові підстави для припинення договору іпотеки за рішенням суду відсутні.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення іпотеки, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Н.І. Рибалко