Справа №461/5958/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2017 року Галицький районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Стрельбицького В.В.,

за участю секретаря Коружинець Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, ОСОБА_2, треті особи Львівське комунальне підприємство «Граніт», ОСОБА_3, ОСОБА_4, про скасування наказу

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати незаконним та скасувати наказ Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 08.10.2008 року №1940-Ж-З та скасувати свідоцтво про право власності №2377-3, видане ОСОБА_2 щодо передачі у власність квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з жовтня 2003 року разом з дружиною ОСОБА_3 та сином ОСОБА_4 був поселений у квартиру АДРЕСА_2/а, що у м. Львові, де зареєстрований та проживає по теперішній час. Вказана квартира була надана їм для проживання як жила площа у гуртожитку, оскільки він працював майстром у ЛКП «Сріблястий», де і продовжує працювати - сантехніком у ЛКП «Граніт». Однак, на підставі оскаржуваного наказу громадянці ОСОБА_2, яка як зазначає позивач, не має ніякого відношення до квартири в якій він проживає, було видано свідоцтво про власності на його квартиру. Наказ Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 08.10.2008 року №1940-Ж-З та свідоцтво про право власності №2377-3 вважає незаконними, оскільки такі нормативні акти порушують його право на житло, відтак просить їх скасувати.

Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали, з мотивів викладених у ньому. Просять позов задоволити.

Представник Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради в судовому засіданні позов заперечив, з підстав викладених у письмових запереченнях. Просить відмовити в задоволенні позову.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позов заперечив, просив суд відмовити в задоволенні позову за строками позовної давності. Пояснив, що позивачу було відомо про винесення оскаржуваного наказу ще у 2008 році, однак до суду останній звернувся лише у 2016 році.

Третя особа ОСОБА_3 в судовому засіданні позов заперечила, вказала, що є колишньою дружиною позивача. Квартиру та всі документи на неї отримувала вона. Також вона приписала у цю квартиру маму, тата, свого брата та його дружину ОСОБА_2 Чоловік був присутній коли вона подава заява щодо передачі квартири ОСОБА_2 Просить відмовити в задоволенні позову.

Треті особи ЛКП «Граніт» та ОСОБА_4 в судове засідання не з'явились, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Суд ухвалив слухати справу у їх відсутності, на підставі наявних матеріалів справи документів.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, зясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову виходячи з наступного.

Суд приймає до уваги твердження позивача, що йому стало відомо про порушення його права лише з часу розгляду справи у Залізничному районному суді м. Львова за позовом до нього ОСОБА_2 щодо його виселення, тобто з 17.02.2016 року, тож вважає за необхідне поновити позивачу строк на оскарження наказу та свідоцтва про право власності.

Оскаржуваним наказом Управління комунальної власності Департаменту економічної політики ЛМР №1940-Ж-З від 08.10.2008 року, квартиру АДРЕСА_3 передано власність ОСОБА_2П./а.с.144-152/.

На підставі цього наказу, 08.10.2008 року відповідачу ОСОБА_2 було видано свідоцтво №23771-3 про право власності на вказану квартиру, площею 89,50 кв.м./а.с.6/.

Відповідно до Загальної декларації прав людини кожен має право на такий життєвий рівень, включаючи житло, який є необхідним для підтримання його здоровя і добробуту його самого та його сімї.

Статтею 47 Конституції України передбачено кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ст. 9 Житлового кодексу Української РСР, громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах,

передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.61 Житлового кодексу Української РСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Як видно з довідки з місця проживання ЛКП «Граніт» від 27.06.2007 року, виданої ОСОБА_3, у квартирі АДРЕСА_3, площею 89,50 кв.м., яка належить ЛКП «Граніт» прописані ОСОБА_3С.(основний наймач), ОСОБА_1В.(чоловік), та ОСОБА_4В.(син)/а.с.8/.

Розпорядженням Залізничної РА ЛМР №1152 від 19.09.2007 року «Про укладення договорів найму жилих приміщень з оформленням особових рахунків на них мешканцям квартир №3,4 по вул. Ясна,1 та №2 по вул. Ясній,1А», з ОСОБА_3, як основним наймачем квартири, укладено договір найму квартири АДРЕСА_4, яка складається з трьох кімнат жилою площею 62,3 кв.м., кухні площею 7,2 кв.м., з комунальними вигодами /а.с.9/.

Як вбачається з довідки про склад сімї наймача квартири по вул. Ясна, 1А, виданої ЛКП «Граніт» 21.04.2008 року, у вказаній квартирі №2 були зареєстровані шестеро осіб, а саме: ОСОБА_3С.(основний наймач), ОСОБА_1В.(чоловік), ОСОБА_4В.(син), ОСОБА_2І.(мати), ОСОБА_5С.(брат) та ОСОБА_2П.(дружина брата) /а.с.158/.

Згідно заяви ОСОБА_3 від 08.05.2008 року, адресованої керівнику органу приватизації, остання просить оформити передачу квартири АДРЕСА_5 у власність ОСОБА_2 /а.с.157/.

Згідно з ст. 65 Житлового кодексу Української РСР, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сімї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сімї наймача, набувають рівного з іншими членами сімї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сімї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

У відповідності до положень ст.65-1 Житлового кодексу Української РСР, наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством.

Згідно з ч.1 ст.3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), кімнат у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сімї та додатково 10 квадратних метрів на сімю.

Згідно з ч.ч.3, 5 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону.

Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Як встановлено в судовому засіданні, на момент подачі ОСОБА_3 заяви керівнику органу приватизації щодо безоплатної передачі квартири №2 у власність ОСОБА_2, яка була на той час зареєстрована у даній квартирі, ні позивачем і іншими наймачами не було заявлено жодних претензій щодо змісту цієї заяви. Судом також не встановлено факту заперечення позивачем та іншими наймачами квартири щодо реєстрації у квартирі відповідача. Крім того, як видно з заяви від 08.05.2008 року, така погоджена усіма наймачами квартири,в тому числі і позивачем, які відповідно були ознайомлені і з юридичними наслідками подання такої заяви, про що свідчать їх підписи.

Відповідно до ч. 2 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яки беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20.03.2017 року, яке згідно відмітки набрало законної сили 11.04.2017 року, ОСОБА_1 визнано таким, що втратив право на користування квартирою №2 в будинку №1А по вул. Ясна у м. Львові, знято його з місця реєстрації за вказаною адресою та виселено з вказаної квартири /а.с.180-182/.

Також, вказаним рішенням суду встановлено, що позивач має у власності квартиру за адресою: вул. Вольського, 6/1, с. Оброшине, Пустомитівського району, Львівської області, що відповідно спростовує посилання позивача щодо позбавлення його житла та порушення його прав, передбачених Конституцією України.

Позивачем в ході розгляду справи не подано суду жодних належних та допустимих доказів з приводу обґрунтування позовних вимог, а досліджені документи спростовують доводи позивача щодо незаконності оскаржуваного наказу та свідоцтва про право власності, адже такі видані повноважним органом, в межах своєї компетенції та в порядку встановленому Законом. Крім того, передача квартири у приватну власність відповідача відбулась за письмової згоди позивача на це, тож суд вважає, що факт порушення прав позивача не знайшов свого підтвердження в ході розгляду справи.

Беручи до уваги наведене, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог, відтак в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 3-11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд,

вирішив:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 10-ти днів після його оголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Стрельбицький В.В.