Провадження № 2/761/831/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Макаренко І.О.

при секретарі Триндюк А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, Головне управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування,

встановив:

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом після смерті батька.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер його батько ОСОБА_4, після смерті якого відкрилася спадщина, яку він прийняв в установленому законом порядку, проте йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності в порядку спадкування на ? частину квартири АДРЕСА_1 у зв'язку з тим, що ця квартира була набута дружиною ОСОБА_4 - ОСОБА_5 за договором довічного утримання, яка за життя склала заповіт на користь ОСОБА_2

Посилаючись на незаконність такої відмови, оскільки спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5, і його батьку належала ? частини вказаної квартири, ОСОБА_1 просив позов задовольнити й визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на вказану частину квартири.

Шевченківський районний суд м. Києва рішенням від 16 жовтня 2014 року позов задоволив; визнав за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4; вирішив питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд м. Києва рішенням від 11 лютого 2015 року зазначене рішення суду першої інстанції скасував й ухвалив нове, яким у задоволенні позову відмовив.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 02 вересня 2015 року рішення суду апеляційної інстанції скасувала, а рішення суду першої інстанції залишила в силі.

Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України постановою від 13 квітня 2016 року вказані судові рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій скасувала, справу направила на новий розгляд до суду першої інстанції.

31 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з уточненою позовною заявою про визнання права власності в порядку спадкування, обґрунтовуючи її тим, що набута ОСОБА_5 за договором довічного утримання від 25 січня 2000 року спірна квартира є спільною сумісної власністю подружжя, оскільки вказаний договір укладався в інтересах сім'ї ОСОБА_5 та ОСОБА_4, а останній також виконував обов'язки за цим договором.

У судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали та просили суд його задовольнити.

Представник відповідача просила суд у задоволенні позову відмовити за його безпідставністю.

Треті особи в судове засідання 02 листопада 2017 року не з'явилися, про дату та час розгляд справи повідомлялися належним чином.

Допитана в якості третьої особи, в судовому засіданні 18 вересня 2017 року, ОСОБА_3 пояснила, що договір довічного утримання від 25 січня 2000 року укладався з метою уникнення спадкового спору в майбутньому між ОСОБА_5 та її покійним чоловіком ОСОБА_6 з приводу квартири АДРЕСА_1, натомість ОСОБА_5 подарувала йому кватиру АДРЕСА_4. Свідок зазначила, що стосунки між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у 2000 році погіршилися, вони проживали в різних кімнатах, ОСОБА_4 участі в домашньому господарстві не брав, в квартиру нічого не купував, ніколи ні яких платежів не сплачував. Разом вони ніколи не відпочивали, допомоги коли це було потрібно а ні ОСОБА_5 , а ні ОСОБА_7 він не надавав. Взагалі про договір довічного утримання від 25 січня 2000 року він не знав. Обов'язки за вказаним договором виконувала лише ОСОБА_5 з успадкованих грошей та своїх заощаджень, вона сама сплачувала усі комунальні платежі, сплачувала послуги домогосподарки ОСОБА_8, та перукарки ОСОБА_9, забезпечувала усі потреби, сама надавала допомогу матері коли це було потрібно , піклувалась про неї.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, третьої особи ОСОБА_3, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд у справі встановив, що ОСОБА_5 з вересня 1989 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4

25 січня 2000 року між ОСОБА_7 (матір'ю ОСОБА_5.) та ОСОБА_5 було укладено договір довічного утримання, згідно з яким ОСОБА_7 передала ОСОБА_5 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 за умови, що остання буде надавати їй матеріальне забезпечення в розмірі 200 грн щомісяця й у вигляді послуг догляду, харчування, необхідної допомоги та довічного безкоштовного проживання у переданій квартирі.

12 січня 2004 року Бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ) зареєструвало право власності на вищевказану квартиру на ім'я ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_5 відповідно до заповіту, складеного 21 червня 2010 року, ОСОБА_5 все своє майно (у т.ч. і спірну квартиру) заповіла ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_4

29 жовтня 2010 року ОСОБА_1 звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька.

Позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на ? частину зазначеної квартири у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вказану квартиру на ім'я померлого ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла ОСОБА_7

За змістом статті 425 Цивільного кодексу (далі - ЦК) Української РСР за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров'я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов'язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги.

Відповідно до пунктів 4 та 9 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

До договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності ЦК України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.

Згідно зі статтею 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

У статті 746 ЦК України визначено, що сторонами договору довічного утримання є відчужувач та набувач.

Крім того, відповідно до частини третьої статті 746 ЦК України якщо набувачами є кілька фізичних осіб, вони стають співвласниками майна, переданого їм за договором довічного утримання (догляду), на праві спільної сумісної власності . Якщо набувачами є кілька фізичних осіб, їх обов'язок перед відчужувачем є солідарним.

Отже, законодавець у ЦК України закріпив, що спільна сумісна власність за договором довічного утримання (догляду) виникає у випадку наявності кількох набувачів за цим договором та їхнього солідарного виконання обов'язку за вказаним договором перед відчужувачем.

У статті 749 ЦК України закріплено обов'язки набувача за договором довічного утримання (догляду). У такому договорі можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (частина перша цієї статті).

Одночасно відповідно до частини першої статті 22 КпШС України (який діяв на час виникнення спірних правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Згідно із частиною першою статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України, переглядаючи цю справу, в порядку визначеному главою 3 розділу V ЦПК України, в постанові від 13 квітня 2016 року, зробила висновок, що, визначаючи правовий режим майна за договором довічного утримання (догляду), укладеного під час перебування набувача за цим договором у шлюбі, суди мають установити, чи був цей договір укладений саме в інтересах сім'ї; чи інший з подружжя, не визначений у договорі довічного утримання (догляду) як набувач, виконував обов'язки за таким договором солідарно з набувачем.

При цьому, в подальшому судова палата у цивільних справах Верховного Суду України, як зазначено в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 274/3158/15-ц, розвиває та доповнює правовий висновок, викладений у вказаній постанові від 13 квітня 2016 року, зазначаючи, що за загальним правилом застосування презумпції згідно зі статтею 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором довічного утримання, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов'язаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема, за частиною третьою статті 61 СК України - довести, що хоча майно придбавалося в період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору довічного утримання були не інтереси сім'ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов'язані із сімейними.

Водночас згідно зі статтею 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача.

Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача.

У частині першій статті 757 ЦК України передбачено, що обов'язки набувача за договором довічного утримання (догляду) переходять до тих спадкоємців, до яких перейшло право власності на майно, що було передане відчужувачем. Якщо спадкоємець за заповітом відмовився від прийняття майна, що було передане відчужувачем, право власності на це майно може перейти до спадкоємця за законом.

Згідно ст. 748 Цивільного Кодексу України, набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання ( догляду), відповідно до ст. 334 цього Кодексу , яка передбачає, що права на нерухоме майно, які підлягають державні реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Отже, оскільки договір довічного утримання набрав чинності 14 січня 2004 року, не був розірваний за рішенням суду та припинився 5 травня 2011 року у зв'язку зі смертю відчужувача ОСОБА_7, ОСОБА_2 як спадкоємець за заповітом ОСОБА_5 не відмовлялася від прийняття спірної квартири в спадок, то, з урахуванням зазначених норм права та правових висновків Верховного Суду України, для ухвалення законного і обґрунтованого рішення суду необхідно з'ясувати в чиїх інтересах укладався договір довічного утримання від 25 січня 2000 року, чи солідарно ОСОБА_5 та ОСОБА_4 виконували обов'язки за цим договором.

Допитана в судовому засіданні, в якості свідка ОСОБА_2, надала покази, що знайома із сім'єю ОСОБА_5 з 1979 року, зазначивши, що сім'я жила в достатку. Так, ОСОБА_5 мала наукову ступінь та працювала в науковій сфері, додатково займаючись репетиторством. На час укладення шлюбу у неї у власності була квартира, зокрема, кватира АДРЕСА_4. Оскільки ОСОБА_5 та її брат після смерті ОСОБА_10 (чоловіка ОСОБА_7.) відмовилися від прийняття спірної квартири в спадок на користь ОСОБА_7, то було прийнято рішення, що вказану квартиру на АДРЕСА_4 ОСОБА_5 подарує своєму братові ОСОБА_8 та переїде до матері на вул. Володимирську, щоб у подальшому одноосібно успадкувати спірну квартиру після її смерті.

До квартири АДРЕСА_1 та ОСОБА_4 переїхали разом. Проте оскільки ОСОБА_7 та ОСОБА_5 відмовлялись прописувати ОСОБА_4 у вказаній квартирі, то подружні стосунки ОСОБА_5 та ОСОБА_4 погіршилися та він неодноразово переїжджав до свого будинку на АДРЕСА_6 тому станом на 2000 рік між ними не було довірчих подружніх стосунків, вони не мали єдиного бюджету, не вели сумісного господарства, проживали в різних кімнатах. Зі слів ОСОБА_5 відповідачці відомо, що про укладання договору довічного утримання ОСОБА_4 не знав, вважаючи спірну квартиру власністю ОСОБА_7, адже право власності на спірну квартиру ОСОБА_5 зареєструвала в БТІ лише 14 січня 2004 року, коли ОСОБА_4 вже не проживав у квартирі.

У ОСОБА_5 з матір'ю були дружні та близькі стосунки, вони підтримували одна одну, мали спільні інтереси. Обов'язки за вказаним договором виконувала лише ОСОБА_5 з успадкованих після смерті батька грошей та своїх заощаджень, вона сама сплачувала усі комунальні платежі, сплачувала послуги домогосподарки ОСОБА_8, яка раз на тиждень приходила до квартири та допомагала по господарству, купувала продукти харчування, робила прибирання в квартирі; сплачувала послуги перукарки ОСОБА_9, яка приходила до квартири раз в два тижня та надавала гігієнічні та перукарські послуги ОСОБА_7;самостійно забезпечувала усі потреби , виконувала її прохання, піклувалась про матір.

Допитана в якості свідка ОСОБА_12, зазначила, що договір укладався лише з метою виведення квартири АДРЕСА_3 зі спадкового майна, тому ОСОБА_5 подарувала своєму братові ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_4. ОСОБА_4 не знав про укладення договору довічного утримання (догляду), а з 2000 року ОСОБА_4 усе рідше бував у спірній квартирі, в подальшому в 2003 році він з неї виїхав та одна кімната була закрита. Як зазначила ОСОБА_12, ОСОБА_4 у веденні домашнього господарства участі не брав, життям ОСОБА_7 та ОСОБА_5 не цікавився. Договір довічного утримання ОСОБА_5 виконувала сама, з успадкованих грошей, особистих заощаджень, вона отримувала заробітну плату як науковець та займалась репетиторством. Вона сама сплачувала усі необхідні комунальні платежі, послуги домогосподарки та перукарки.

Хатня помічниця ОСОБА_8, яка з 2003 року почала допомагати по господарству ОСОБА_7 та ОСОБА_5, раз на тиждень вона робила в квартирі прибирання, купувала продукти харчування, підтвердила, що ОСОБА_4 у спірній квартирі не проживав, а гроші на ведення господарства та оплату комунальних платежів давала ОСОБА_5, вона ж сплачувала її послуги і послуги перукарки ОСОБА_9.

Також в якості свідка було допитано ОСОБА_13, який пояснив, що був знайомим з ОСОБА_4 з 2007 року, вони разом працювали. Свідок з ОСОБА_4 купував продукти, оскільки у ОСОБА_4 були хворі руки то допомагав їх доносити до автомобіля, а потім заносив до спірної квартири, в якій був 7-8 разів. ОСОБА_14 був знайомим з ОСОБА_7 та ОСОБА_5, однак які у ОСОБА_4 з ними були стосунки він не знає.

Свідок ОСОБА_15, надаючи пояснення, вказала, що ОСОБА_4, будучи вдівцем на час одруження з ОСОБА_5, надавав матеріальну допомогу матері своєї померлої дружини. Був дуже доброю людиною багато працював і про всіх піклувався. Вона жодного разу в спірній квартирі АДРЕСА_1 не була, але бувала на дачі.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач надав судові копію трудової книжки, з якої вбачається, що ОСОБА_4 з 2001 по 2007 рік працював на Закритому акціонерному товаристві «Київський пивзавод №1», обіймаючи посади чергового електрика, бригадира електродільниці та майстра електродільниці, з 2007 по 2010 рік на Відкритому акціонерному товаристві (далі - ВАТ) «Комплекс Октябрьский УО» на посадах майстра електродільниці та керівника служби технічного сервісу (т. 3, а.с. 136); довідку ВАТ «Київгаз» від 2006 року про те, що ОСОБА_4 працював за договорами підряду на виконання робіт з 2002 по 2006 рік (т. 3, а.с. 137); довідку ВАТ «Київгаз» від 2006 року про заробіток для обчислення пенсії з 2002 по 2005 рік (т. 3, а.с. 138); довідку Садівницького товариства «Острів» від 2008 року про заробіток для обчислення пенсії в період з 2006 по 2007 рік (т. 3, а.с. 139).

Згідно з копією паспорта ОСОБА_4 та довідки Комунального підприємства «Голосіївприватсервіс» від 28 жовтня 2010 року з 18 листопада по 2 грудня 2004 року він був прописаний за адресою: АДРЕСА_5, а з 9 грудня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року - АДРЕСА_7 разом зі своїм сином позивачем по справі - ОСОБА_1

При цьому, під час розгляду справи було встановлено, що ОСОБА_4, перебуваючи в шлюбі, придбав автомобілі Toyota RAV-4, випуску 2007 року та Skoda Felicia, 1999 року випуску, які успадкував позивач у справі.

В т. 3 на а.с.133-134 договір замовлення на поховання ОСОБА_5 та додаток до договору замовлення.

Також в матеріалах справи міститься договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_5

Копії спадкових справ з першої нотаріальної контори на ім'я ОСОБА_5 та ОСОБА_7; з другої нотаріальної контори на ім'я ОСОБА_4 в якої на т. 1 а.с. 72 знаходиться заява ОСОБА_1 про прийняття спадщини , в якої він вказує, що його батько проживав та був прописаний за адресом : АДРЕСА_8.

У матеріалах справи також містяться копія ощадної книжки, виданої ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» на ім'я ОСОБА_5, від 1 серпня 2005 року рахунок № НОМЕР_1, відповідно до якої залишок станом на січень 2008 року становив 7 тис. 518 грн 17 коп. Згідно з копією ощадної книжки з 2005 по 2008 рік кожен місяць здійснювалися видатки в сумі 2 тис. грн.

В т. 2 а.с. 244-249, копії ощадних книжок на ім'я ОСОБА_7

Відповідно до довідки Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця від 16 червня 2016 року № 120/9-1061 ОСОБА_5 працювала в цьому університеті з 1968 по серпень 2007 року, з 1980 року вона кандидат медичних наук, доцент кафедри біології, її середньомісячна заробітна плата в період з 2000 по 2007 рік складала 3 тис. 126 грн 84 коп. - 3 тис. 721 грн 17 коп. (т. 3, а.с. 152).

У матеріалах справи також містяться копії квитанцій про сплату комунальних та телекомунікаційних послуг, оплату за спожиті електроенергію та газ, здійснені ОСОБА_5 (т.3 а.с. 11-95).

Водночас відповідно до документів, наданих представником відповідачки, саме сім'я ОСОБА_2 опікувалася здоров'ям набувачки ОСОБА_5 та здійснювала організацію проведення операції ОСОБА_5 у м. Відні за рахунок коштів «Гуманітарних заходів допомоги» м. Відень та її транспортування, а після смерті ОСОБА_5, ОСОБА_2 замовила виготовлення надмогильної плити для неї вартістю 67 тис. 850 (т. 3 а.с. 3).

В матеріалах справи містяться копії сторінок закордонного паспорту ОСОБА_2 з відміткою переліту до Відня ( що підтверджує твердження відповідачки, про не проживання ОСОБА_4 разом з ОСОБА_5.)

Зі змісту статті 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Положеннями частини першої статті 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Виходячи з наведеного та враховуючи, що договір довічного утримання від 25 січня 2000 року було укладено між матір'ю та дочкою, з метою уникнення спадкового спору щодо спірної квартири, а про укладення вказаного договору ОСОБА_4 не було відомо, то суд доходить висновку, що ОСОБА_2 спростувала презумпцію спільної сумісної власності подружжя в цій справі та довела, що договір довічного утримання (догляду) було укладено ОСОБА_5 у власних інтересах. Беручи до уваги, наведені письмові докази у справі щодо майнового стану ОСОБА_5, пояснення свідків про виконання умов вказаного договору ОСОБА_5 та напружені подружні стосунки між нею та ОСОБА_4, проживання ОСОБА_4 в іншій квартирі, можна зробити висновок, що обов'язки за договором довічного утримання від 25 січня 2000 року ОСОБА_5 виконувала самостійно.

При цьому до показань свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_15 суд ставиться критично, адже в них не йдеться про договір довічного утримання від 25 січня 2000 року та виконання його умов ОСОБА_4 солідарно з ОСОБА_5 Інших доказів, які б підтверджували, що зазначений договір було укладено в інтересах сім'ї ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та його умови подружжя виконувало солідарно, позивач не надав.

За таких обставин, оскільки квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_5 на праві особистої приватної власності та в подальшому була успадкована за заповітом ОСОБА_2, то підстави для задоволення позову відсутні.

Керуючись ст.ст. 60, 61 СК України, ст.ст. 744, 746, 748, 749, 755, 757 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 57, 60, 61, 88, 169, 212-215, 294 ЦПК,

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, Головне управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: