АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 216/6296/16-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1597/К/17 ОСОБА_1
Категорія 57 (I) Доповідач Барильська А.П.
У Х В А Л А

Іменем України

06 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар: Видрик А.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку ст. 197 ч. 2 ЦПК України за наявними у справі матеріалами, за відсутності осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату судового засідання, та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 22 травня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто Просто" про захист прав споживачів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» (далі ТОВ «Авто Просто») про захист прав споживачів.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що 22.06.2015 р. між ним та відповідачем було укладено договір № 713733 з додатками на придбання автомобіля «ZAZ Lanos» вартістю 136 000 грн. (далі Догорів). Перед укладенням договору він не ознайомився із його змістом, так як не є фахівцем в галузі права, тому не усвідомив істотні умови договору. Згідно договору він сплатив 7358,40 грн., а консультант ТОВ «Авто Так» переконав, що найближчим часом він отримає автомобіль, однак не отримав його, а згодом зясувалося, що він сплатив кошти не за сам товар, а за можливість одержання права на купівлю товару. Звернувшись до відповідача з метою зясування причин не надання автомобіля, він отримав пояснення про те, що відповідно до договору йому вже було надано інформаційні послуги. Крім того, йому було запропоновано сплачувати щомісячні платежі для того, щоб гарантовано отримати автомобіль. Тому вважає, що вказаний договір, був укладений під впливом обману, він отримав неправдиву інформацію про послуги та був введений в оману. На підставі викладеного позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь 7358,40 грн. сплаченої ним винагороди.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 22 травня 2017 року позивачу відмовлено в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по справі про задоволення його позовних вимог посилаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки тому, що діяльність ТОВ «Авто Просто» ввела позивача, як споживача, в оману, оскільки формується виключно на коштах учасників програми без залучення коштів ТОВ «Авто Просто» , діяльність ТОВ «Авто Просто» носить ознаки пірамідальної схеми, вказані обставини судом першої інстанції не досліджено.

Позивач вважає, що його позовні вимоги мають бути задоволені на підстав ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

В запереченнях на апеляційну скаргу представник відповідача просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на його думку, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, з наступних підстав.

Згідно ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в межах заявлених вимог та на підставі тих доказів, що надані були сторонами під час розгляду справи по суті, у достатньо повному обсязі з'ясував права і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що останній не довів наявність підстав для задоволення позову про стягнення коштів у розмірі 7358,40 грн., сплачених на виконання договору № 713733 від 22 червня 2015 року.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізінг» від 16.12.1997 року за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізінг».

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Проаналізувавши норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», слід дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (п. 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (п. 13).

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 22.06.2015 р. між ОСОБА_2 та ТзОВ «Авто Просто», в особі продавця-консультанта ОСОБА_4, було укладено договір № 713733 про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля).

Предметом Договору є надання учасникам фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля за рахунок обєднаних періодичних платежів учасників групи через систему ТзОВ «Авто Просто».

ТОВ «Авто Просто» забезпечує придбання автомобіля за рахунок обєднаних грошових коштів учасників на умовах Договору. Договором визначено порядок сплати авансових внесків, механізм надання права на отримання автомобіля (а.с.5-9), згідно квитанції № 54522619 від 22.06.2015 р. ОСОБА_2 оплатив винагороду за договором №713733 від 22.06.2015 р. в розмірі 7358,40 грн. (а.с.10).

Згідно ст. 907 ЦК України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.

Відповідно до п. 12.1 Договору № 713733 від 12.06.2015 р. учасник, який ще не отримав автомобіль, має право розірвати угоду за власним бажанням, про що має повідомити ТзОВ «Авто Просто»у письмовій формі. Поверненню підлягають тільки чисті внески, сплачені за угодою, з урахуванням положень, викладених у цій статті.

Пунктом 12.1.5 Договору учаснику надано право протягом 14 календарних днів з дати підписання Договору відмовитися в односторонньому порядку від цього Договору. При цьому Договір вважається розірваним і учасник звільняється від будь-яких зобов'язань за ним, а йому повертається вся сума коштів, сплачена за Договором (а.с.8).

Однак, як установлено судом, позивач ОСОБА_2 із заявою про розірвання Договору у вище згаданий 14-ти денний термін, та з заявою, відповідно до п. 12.1 про розірвання договору до ТзОВ " Авто Просто " не звертався, а відтак доводи апеляційної скарги про недостовірність усної інформації, ніби-то наданої позивачу продавцем-консультантом ТзОВ " Авто Просто " про умови цього договору, до уваги прийматися не можуть.

Крім того, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 щодо стягнення з відповідача суми сплаченої ним винагороди є передчасними, оскільки заяви про розірвання договору №713733 від 22.06.2015 року, або про визнання його недійсним, позивачем до ТзОВ " Авто Просто " не подавалось,а згідно ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси, звернення ж до суду з метою захистити свої права, які можуть бути порушені в майбутньому, нормами чинного Законодавства України не передбачено.

Доводи апеляцціційної скраги позивача стосовно того, що діяльність відповідача носить пірамідальних характер, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки позовних вимог щодо визнання спірного договору недійсним з цих підстав, позивачем не заявлено.

Відтак у суду першої інстанції були відсутні правових підстав вважати, що Договор, укладений між сторонами спору, не відповідає вимогам Закону України "Про захист прав споживачів".

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України (далі - ЦК) якщо одна із сторін правочину навмисно вела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно з абзацом другим ч. 1 ст. 229 ЦК істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Із врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність обману та помилки у діях ТзОВ "Авто Просто" під час укладення договору, оскільки предметом даного позову є стягнення суми за договором № 713733 від 22.06.2015 року, а не визнання цього правочину недійсним з підстав обману або помилки.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За вище наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків оскаржуваного рішення, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303,307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2відхилити.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 22 травня 2017 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: