Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Штелик С.П., Гулька Б.І., Журавель В.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним і стягнення коштів за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія «Еталон» на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 11 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 15 травня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до товариства до товариства з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія «Еталон» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «Еталон») про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним і стягнення коштів.

В обґрунтування позову зазначав, що 04 червня 2016 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» укладено договір фінансового лізингу з метою придбання транспортного засобу міні-трактора. Того ж дня позивачем сплачено відповідачу 25 тис. грн.

Посилаючись на те, що ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», в порушення вимог законодавства, надає фінансові послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів без набуття статусу фінансової установи та отримання відповідної ліцензії, а відповідний договір від 04 червня 2016 року містить несправедливі умови і нотаріально не посвідчений, у зв'язку із чим укладений з порушенням його прав як споживача, передбачених ст.ст. 15, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач просив визнати недійсним договір фінансового лізингу від 04 червня 2016 року, стягнути з відповідача на його користь сплачені за вказаним договором кошти в сумі 25 тис. грн та витрати на правову допомогу в розмірі 1 500 грн.

Рішенням Берегівського районного суду від 11 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 15 травня 2017 року, позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 004405 від 04 червня 2016 року, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_4, з 04 червня 2016 року.

Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_4 сплачені за договором фінансового лізингу № 004405 від 04 червеня 2016 року грошові кошти в розмірі 25 тис. грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Берегівського районного суду від 07 лютого 2017 року стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на користь держави судовий збір в розмірі 1 102 грн 40 коп.

У касаційній скарзі ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

За змістом ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

За змістом ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Однак, відповідно до ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» викладено у ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Судами встановлено, що за змістом укладеного між ОСОБА_4 таТОВ «Лізингова компанія «Еталон» договору лізингу від 04 червня 2016 року, предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 50 (п'ятдесяти) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу (п.5.1 договору). Залежно від наявності у продавця предмета лізингу, вказаного лізингоодержувачем в даному договорі, сам предмет лізингу повинен бути замінений на інший предмет лізингу в обов'язковому порядку. Умови такої зміни та проведення додаткових розрахунків, вказується у відповідній додатковій угоді до даного договору (п.3.4 договору). Відповідно до п. 3.5 лізингодавець та продавець несуть солідарну відповідальність перед лізингоодержувачем за зобов'язання щодо продажу предмету лізингу виключно у випадку вибору продавця предмета лізингу лізингодавцем. При цьому, відомості про продавця в договорі і в додатках до нього відсутні.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), обґрунтовано виходив з того, що умови спірного договору фінансового лізингу від 04 червня 2016 року з огляду на положення Закону України «Про захист прав споживачів»є несправедливими, оскільки містять обмежені права лізингоодержувача як споживача послуг, що створює значну перевагу в правах лізингодавця над правами та обов'язками лізингоодержувача і є ознакою істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, недобросовісності, завдання шкоди споживачеві. Відсутність нотаріального посвідчення договору є підставою для визнання його недійсним відповідно до вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Такі висновки відповідають правовим позиціям Верховного Суду України, викладеним у постанові Верховного суду України від 16 грудня 2015 року № 6-2766цс15 та у постанові Верховного суду України від 08 червня 2016 року № 6-330цс16, які у силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для усіх судів України.

Враховуючи зазначене, суди першої та апеляційної інстанції дійшли обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача сплачених останнім 25 тис. грн.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують та зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції (ст. 335 ЦПК України).

Згідно ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія «Еталон» відхилити.

Рішення Берегівського районного суду від 11 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 15 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: С.П. Штелик

Б.І.Гулько

В.І. Журавель