Справа № 463/1323/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/783/3974/17 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.

з участю секретаря Іванової О.О.,

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

ОСОБА_5, ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 7 квітня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7, з участю третіх осіб: Органу опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, Служби у справах дітей Львівської обласної державної адміністрації, ОСОБА_8, про анулювання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України, визнання утримання дитини матір'ю за кордоном незаконним та таким, що суперечить інтересам дитини, зобов'язання матері передати дитину батькові, змінити місце проживання дитини, визначивши місце її поживання з батьком, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 7 квітня 2017 року відмовлено в задоволенні позову.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зазначає, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 3 липня 2015 року задоволено позов ОСОБА_7 та надано їй дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Французької Республіки, Республіки Польща, Федеративної Республіки Німеччина, Турецької Республіки, Об'єднаних Арабських Еміратів, Арабської Республіки Єгипет з малолітньою ОСОБА_9 без згоди батька (нотаріально посвідченої заяви) та супроводу батька ОСОБА_2 у супроводі матері ОСОБА_7 терміном на три роки з обов'язковим поверненням дитини до постійного місця проживання; оформлення та видачу паспорта громадянина України для виїзду за кордон на ім'я малолітньої дитини ОСОБА_9 без згоди (нотаріально посвідченої заяви) батька ОСОБА_2; отримання віз Французької Республіки, Республіки Польща, Турецької Республіки, Об'єднаних Арабських Еміратів, Арабської Республіки Єгипет на ім'я ОСОБА_9 без згоди (нотаріально посвідченої заяви) та супроводу батька ОСОБА_2 Цим рішенням задоволено часткового його позов та встановлено графік побачень з донькою ОСОБА_9 в присутності матері ОСОБА_7 виключно у громадських місцях з визначенням конкретних днів та годин цих побачень. Вважає, що на даний час таке рішення є неактуальним і таким, що суперечить інтересам дитини, порушує її права та свободи. Відповідач не виконує рішення суду. Стверджує, що ОСОБА_7, без погодження з ним вивезла дитину за кордон, чим в сукупності позбавила дитину права на належну опіку, турботу, виховання та піклування з боку батька, права на спілкування з батьком та його родиною. Тим самим, порушила інтереси дитини змінила звичне соціальне, культурне та мовне середовище дитини і одноосібно впливає на питання, пов'язані з подальшим розвитком, вихованням дитини. Крім цього, у зв'язку з вивезенням дитини за кордон, неможливим є виконання рішення суду від 27 січня 2016 року, яким встановлено графік побачень баби дитини - ОСОБА_8 Вважає, що відсутність потреби в його нотаріальній згоді на тимчасовий виїзд за кордон не давало відповідачу підстав на переміщення та утримання дитини необмежений термін. Остання, отримавши рішення про визначення місця проживання ОСОБА_9 разом з матір'ю, почала маніпулювати ним та використовувати у власних цілях, чим завдає інтересам дитини істотної шкоди. Починаючи з 21 грудня 2015 року він позбавлений не лише можливості виконувати батьківські обов'язки, а й можливості бачити доньку.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до вимог ст.ст. 3, 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у визначений законом спосіб.

Згідно з ч.1 та ч.3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. На підставі ст.ст.10, 58, 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, належними та допустимими доказами.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Встановлено, що сторони є батьками малолітньої ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 3 липня 2015 року, яке набрало законної сили 2 грудня 2015 року задоволено позов ОСОБА_7 та надано їй дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Французької Республіки, Республіки Польща, Федеративної республіки Німеччина, Турецької Республіки, Об'єднаних Арабських Еміратів, Арабської Республіки Єгипет з малолітньою дитиною - ОСОБА_9, без згоди (нотаріально посвідченої заяви) та супроводу батька ОСОБА_2, у супроводі матері ОСОБА_7, терміном на три роки з обов'язковим поверненням дитини до постійного місця проживання; на оформлення та видачу паспорту громадянина України для виїзду за кордон на ім'я малолітньої дитини, без згоди (нотаріально посвідченої заяви) батька; на отримання віз Французької республіки, Республіки Польща, Турецької Республіки, Об'єднаних Арабських Еміратів, Арабської Республіки Єгипет на ім'я ОСОБА_9, без згоди (нотаріально посвідченої заяви) та супроводу батька ОСОБА_2

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно свою власну. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 ЦК України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України».

Статтею 6 цього Закону закріплено вичерпний перелік випадків, за наявності яких громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон.

З матеріалів справи, а саме з відповіді Державної прикордонної служби України, вбачається, що малолітня ОСОБА_9 виїхала за межі України 20 грудня 2015 року, станом на 6.01.2017р. інформація про повернення малолітньої ОСОБА_9 в Україну відсутня. Сторони у справі не оспорюють, що малолітня разом з матір'ю перебувають у Французькій Республіці.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» в редакції, чинній на момент виїзду малолітньої за кордон, оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

У підп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Відповідно до згаданої вище інформації Державної прикордонної служби України, малолітня ОСОБА_9 перетнула кордон України на підставі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 3 липня 2015 року про надання дозволу на виїзд з України громадянки, яка не досягла 16-річного віку без згоди та супроводу батька.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, судове рішення є обов'язковим до виконання.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Аналогічну позицію висловлено у пункті 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів, де зазначено, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

У Висновку № 3 (2002 ) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

В п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влади», роз'яснено, що судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

За загальним правилом, особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

У спірних правовідносинах право малолітньої на виїзд за кордон, відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України виникло на підставі рішення суду. Серед встановлених ст. 16 ЦК України способів захисту цивільних прав та інтересів судом, не зазначено такого способу захисту як припинення права, що виникло на підставі судового рішення, яке не будучи скасованим відповідно до ст. 129-1 Конституції України є обов'язковим до виконання.

З огляду на це, вимогу про анулювання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої ОСОБА_9 за межі України судом першої інстанції вірно залишено без задоволення, як і вимогу про визнання незаконним утримання малолітньої за кордоном, оскільки за рішенням суду, яке набрало законної сили 2 грудня 2015 року, дозвіл на виїзд за кордон, тобто право малолітньої існує протягом трьох років.

Відповідно до ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 5 СК України, сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім'ї.

Згідно ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до рішення Личаківського районного суду м. Львова від 6 лютого 2014 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 25 березня 2014 року, місце проживання малолітньої ОСОБА_9 визначено з її матір'ю - ОСОБА_7 за місцем проживання останньої.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 3 липня 2015 року, яке набрало законної сили 2 грудня 2015 року, також частково задоволено позов ОСОБА_2, йому встановлено графік побачень з донькою ОСОБА_9, в присутності матері ОСОБА_7, виключно в громадських місцях:

у період з 01 червня по 30 вересня включно кожного року:

- першу та третю суботу місяця з 14.00 год. до 18.00 год.;

- другу та четверту неділю місяця з 14.00 год. до 18.00 год.;

- щосереди з 14.00 год. до 18.00 год.;

у період з 01 жовтня по 31 травня кожного року:

- першу та третю суботу місяця з 15.00 год. до 17.00 год.;

- другу та четверту неділю місяця з 15.00 год. до 17.00 год.;

- щосереди з 15.00 год. до 17.00 год.;

щороку: 19 грудня та 21 грудня з 15.00 год. до 17.00 год.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Згідно ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

У відповідності до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини 1989 року, що 27 вересня 1991 року набула чинності для України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці, і зокрема в п. 100 рішення від 16 липня 2015 року, яке набуло статусу остаточного 16 жовтня 2015 року, що прийняте у справі «Мамчур проти України», вказав, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Суд у рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), зазначив, що «136. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв'язки дитини з її сім'єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім'я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв'язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім'ю (рішення у справі «Гнахоре проти Франції» (Gnahore v. France). З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров'ю та розвитку дитини (рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany), «Марсалек проти Чехії» (Marsalek v. the Czech Republic).

Є встановленим, що малолітня ОСОБА_9 на території Французької Республіки відвідує дошкільний заклад, розвивається, відвідує культурні заходи, приймає участь в діяльності української громади у Франції.

Позивач відвідував доньку на території Французької Республіки. Долучив фотознімки своїх побачень з дитиною.

Відповідно до журналу відвідування навчального закладу та відповідного висновку за період 2015/2016, 2016/2017 навчальні роки малолітня ОСОБА_9 адаптувалась у класі та школі. Швидко прогресує у вивченні французької мови. Має бажання вчитись.

Згідно довідки про відвідування дошкільної установи від 2 травня 2016 року, малолітня регулярно відвідує курси у цій установі.

З листа Посольства України у Французькій Республіці вбачається, що у зв'язку із зверненнями позивача Консульську посадову особу Посольства було ознайомлено з умовами проживання, утримання та розвитку дітей, за наслідками чого констатовано виключно позитивні висновки. Донька сторін перебуває на території Французької Республіки на підставі рішення суду, яким надано дозвіл на виїзд за кордон терміном три роки. Проживає сім'я у двохкімнатній квартирі з усіма вигодами. В квартирі прибрано. Діти мають власну кімнату та ігровий куток в ній, що з огляду на їхній вік виглядає достатньо зручно. ОСОБА_9 добре навчається, висловлює щирий інтерес до процесу навчання та життя в середовищі. Дитина застрахована на медичному огляді та має амбулаторну картку.

Відповідач очікує на отримання статусу резидента після чого такий статус зможе отримати донька сторін. Вказане додатково підтверджується посвідкою на проживання, яка належним чином перекладена на українську мову.

Згідно відповіді Посольства України у Французькій Республіці, документи про усиновлення малолітньої ОСОБА_9 до посольства не надходили.

Закон України «Про охорону дитинства» розрізняє право дитини на контакт з батьками, які проживають окремо та право дитини на контакт з батьками, іншими членами сім'ї та родичами, які проживають у різних державах.

Згідно ст. 16 цього Закону, дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками. Дитина та її батьки для возз'єднання сім'ї мають право на вільний в'їзд в Україну та виїзд з України у порядку, встановленому законом. Батьки, інші члени сім'ї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобов'язані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання.

Аналізуючи особисте немайнове право батьків і дитини на контакт, за ст. 2 Конвенції про контакт з дітьми, яка прийнята державами-членами Ради Європи, в тому числі Французькою Республікою, і яка ратифікована Законом України від 20 вересня 2006 року, для цілей Конвенції під контактом розуміється перебування дитини протягом обмеженого періоду разом з особою, яку зазначено в статті 4 або 5 і з якою вона зазвичай не проживає, чи зустріч з такою особою; будь-яку форму спілкування між дитиною й такою особою; надання інформації такій особі про дитину або дитині про таку особу.

Немає жодного доказу про те, що позивачу чиняться перешкоди у контакті з дитиною, однак і навіть така обставина не може вважатись самодостатнім підтвердженням обґрунтованості вимоги про повернення дитини батькові, адже за змістом ст. 16-1 Закону України «Про охорону дитинства», заходами і гарантіями забезпечення виконання рішення суду про реалізацію права дитини на контакт, які визначаються судом у кожному конкретному випадку, в тому числі є реалізація права на контакт з дитиною на території іноземної держави за умови подання органу опіки та піклування за місцем проживання дитини документа, що підтверджує визнання рішення суду України про контакт з дитиною на території іншої держави. Види таких заходів згідно із законом не є вичерпними.

Суд не заперечує право дитини на виховання у батьківському, кровному середовищі, однак і не має підстав вважати доведеним, що саме в найвищих інтересах дитини буде повернення її батькові. Відповідач одружена та має дитину від іншого шлюбу. Проживає спільно з новим чоловіком, дитиною від цього шлюбу та малолітньою донькою сторін ОСОБА_9 Малоймовірною в такому випадку видається можливість відновлення сім'ї ОСОБА_2.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно із принципом 6 Декларації про права дитини, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю.

Декларація про права дитини в розумінні Закону України «Про міжнародні договори України» не є міжнародним договором, однак в даній ситуації, не маючи жодних доказів про ненадійність матері, не слід відкидати її рекомендаційного характеру, адже в тому числі така декларація є ефективним механізмом та інструментом захисту прав дитини в світовому масштабі.

Даний принцип Декларації є слушним і в поєднанні з правом особи на контакт з дитиною, а також враховуючи можливість судового захисту цього права, вимога про передачу дитини батьку судом визнається безпідставною.

На підставі аналізу наявних у справі доказів, суд першої інстанції вірно залишив без задоволення вимогу про зміну місця проживання малолітньої ОСОБА_9 з визначенням місця її проживання разом з батьком.

Відповідно до ч. 4 ст. 159 СК України, яка згідно пояснень позивача становить підставу позову і зокрема, вказаної вимоги, у разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним.

Вказане положення закону не можливо без викривлення дійсного юридичного змісту розтлумачити таким чином, щоб при його застосуванні та передачі дитини для проживання тому з батьків, якому чиняться перешкоди в спілкуванні та вихованні по факту, не змінювалось місце проживання дитини, оскільки місце проживання є тим місцем, де реалізуються права дитини на фізичний, духовний, інтелектуальний, культурний розвиток.

Конструкція цієї норми, яка і визначає її юридичний зміст свідчить про право, а не обов'язок суду передати дитину для проживання тому з батьків, якому чиняться перешкоди у спілкуванні та вихованні.

З огляду на необхідність суду максимально враховувати інтереси дитини, вказану норму можливо застосовувати виключно у комплексному взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 160, 161 СК України, які визначають порядок вирішення спору про місце проживання дитини.

Відповідно до ст. 161 СК України, під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно висновку Органу опіки та піклування від 2 липня 2016 року, зазначено, що враховуючи факт перебування матері та малолітньої за кордоном Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради як орган опіки та піклування не може надати об'єктивного обґрунтованого висновку щодо розв'язання вказаного спору.

Позивач, вказуючи на можливість проживання дитини разом з ним, не надав суду жодного доказу про те, що саме в такий спосіб якнайкраще забезпечуватимуться інтереси дитини.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що вкрай несприятливими наслідками для малолітньої буде вимушена необхідність повністю змінити своє соціальне становище та зв'язки виключно для забезпечення участі у вихованні батьком, який відповідно до ст. 16-1 Закону України «Про охорону дитинства» та положень Конвенції про контакт з дітьми не позбавлений можливості брати таку участь під час проживання дитини за кодоном. А саме проживання дитини за кордоном на даний час немає підстав визнавати протиправним.

З висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1, ст.307, ст.ст. 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 7 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді