Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №333/1979/17 Головуючий у 1 інстанції Наумова І.Й.
Провадження № 22-ц/778/4033/17 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.

Трофимової Д.А.

при секретарі Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:
У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди.
В позові зазначав, що він проходив військову службу він проходив службу у Демократичній Республіці Афганістан з 14 листопада 1987 року по 12 серпня 1988 рік, що підтверджується довідкою № 161 від 19.04.2014 року та військовим квитком серії НОМЕР_1 . При виконанні службових обов`язків в Демократичній Республіці Афганістан отримав множинні вогнепальні осколкові поранення голови, обох верхніх та обох нижніх кінцівок (контузія головного мозку у 1988 році) наслідком яких є рубці шкіри в зазначених анатомічних областях, які подальшому призвели до розвитку «Стійких залишкових явищ переносної ЗЧМТ у вигляді після травматичної та дисциркуляторної енцефалопатії ІІ ст., прогресуючого кризового перебігу з вираженим церебростенічним синдромом, двобічною пірамідною симптоматикою, вегето-судинною дисфункцією, частими (1-2 на тиждень) судинними кризами змішаного характеру (лівого гіпертензивні, вертебро-бацилярні), мнестичним зниженням, емоційно вольовою нестійкістю. Після травматичного церебрального арахноїдиту з вираженим лікворо гіпертензивним синдромом, вираженим вестибуло-атактичним синдромом. Центральної вестибулярної дисфункції ІІ-ІІІ ст., стійко вираженим цефалічним синдромом. Артеріальної гіпертензії ІІ ст., ступінь 2, ризик 3.ІХС. Атеросклеротичного кардіосклерозу», що підтверджується витягом з Центральної військово - лікарської комісії МО України №1102 від 16.04.2014 року, виписками із медичної карти стаціонарного хворого, виписним епікризом № 5092. Згідно довідки до акта МСЕК позивачу було встановлена 2 група інвалідності. Після проходження військової служби, позивач отримав чисельні захворювання, у зв`язку з чим порушені його нормальні життєві зв`язки, тому позивач просив суд стягнути з Міністерства оборони України на його користь моральну шкоду у розмірі 320 000 грн.
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог процесуального та матеріального права.

Встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу в Демократичній Республіці Афганістан в складі діючої армії в період бойових дій, з 14 листопада 1987 року по 12 серпня 1988 року, що підтверджується довідкою № 161 від 19.02.2014 року, виданою Комунарським районним військовим комісаріатом м. Запоріжжя (а.с.8), та військовим квитком серії НОМЕР_1 (а.с.8).

У 1988 році при виконанні службового обов`язку в Демократичній Республіці Афганістан, отримав вогнепальні осколкові поранення голови, обох рук (контузія головного мозку - 1988 року).

20.12.2016 року ОСОБА_1 було встановлено ІІ групу інвалідності у зв`язку з хворобою, яка пов`язана з проходженням військової служби, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серія АВ № 0679394 (а.с.7); витягом із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, контузій, травм, каліцтв № 1102 від 16.04.2014 року (а.с.10); висновком спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи № 659/Ж від 07.04.2014 року (а.с. 12).

Згідно Витягу із протоколу №1102 від 16 квітня 2014 р. засідання Центральної військово-лікарської комісії МОУ по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, множинні вогнепальні осколкові поранення голови, обох рук (контузія головного мозку - 1988 р.), колишнього військовослужбовця ОСОБА_1 , 1969 року народження, наслідком яких рубці шкіри в зазначених анатомічних областях, що підтверджено висновком спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи № 659/Ж від 07.04.2014 року Київського міського клінічного бюро СМЕ, які в подальшому призвели до розвитку «Стійких залишкових явищ переносної ЗЧМТ у вигляді після травматичної та дисциркуляторної енцефалопатії ІІ ст., прогресуючого кризового перебігу з вираженим церебростенічним синдромом, двобічною пірамідною симптоматикою, вегето-судинною дисфункцією, частими (1-2 на тиждень) судинними кризами змішаного характеру (лівого гіпертензивні, вертебро-бацилярні), мнестичним зниженням, емоційно вольовою нестійкістю. Після травматичного церебрального арахноїдиту з вираженим лікворо гіпертензивним синдромом, вираженим вестибуло-атактичним синдромом. Центральної вестибулярної дисфункції ІІ-ІІІ ст., стійко вираженим цефалічним синдромом. Артеріальної гіпертензії ІІ ст., ступінь 2, ризик 3.ІХС. Атеросклеротичного кардіосклерозу», що підтверджено медичними та військово-обліковими документами, поранення (контузія) та захворювання, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії (а.с.10).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не надавав будь-яких доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди внаслідок протиправних дій відповідача та причинно-наслідкового зв`язку між такими діями та отриманою шкодою.

У відповідності до ст. 4 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Згідно зі ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а у відповідності до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичні або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року із змінами та доповненнями відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку.

Отже, наявність шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.

Ураховуючи викладене, суд врахував всі вимоги закону, належним чином дослідив, чи доведено позивачем факт протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України, чи наявний причинний зв`язок між шкодою і протиправними діями завдана шкоди та вини відповідача в її завданні. При цьому Міністерство оборони України доводило відсутність своєї вини, на що суд дав належну оцінку їх доводам.

Позивач посилається на завдання йому моральної шкоди через отримання травм, в зв`язку з проходженням військової служби. Зазначає, що від травм у нього розвинулись хвороби та погіршився стан здоров`я, він позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, працювати, постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт, багато коштів витрачає на лікування.

За вимогами ч.3ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

ОСОБА_1 не надав будь-яких доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди внаслідок протиправних дій відповідача та причинно-наслідкового зв`язку між такими діями та отриманою шкодою, або докази, які б свідчили, що у нього змінився звичний спосіб життя.

Крім того, у ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку.

Саме цим законом визначені соціальні гарантії військовослужбовців у випадку встановлення інвалідності, яка пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. Такі гарантії реалізуються шляхом виплати грошової допомоги, спір щодо отримання якої між сторонами відсутній.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.
Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2017 року у цій справі залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: