Справа № 445/1978/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2017 року Золочівський районний суд Львівської області

в складі судді Сивак В. М.

з участю секретаря Захарчук Н.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Золочеві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення із житла за неможливістю спільного проживання без надання іншого житла,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з вимогою виселити відповідача ОСОБА_2 із належного мені на праві особистої власності житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, без надання іншого жилого приміщення. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідач був вселений у зазначену квартиру у зв'язку з перебуванням із позивачкою у шлюбних відносинах, які були припинені за рішенням суду 14.08.2015 року. Будинок по вул. Барвінського належить на праві власності ОСОБА_1, яка там і проживає разом зі своїми доньками. Незважаючи на припинення шлюбних відносин та заперечення власника, відповідач продовжує проживати у будинку, постійно порушує елементарні правила співжиття, систематично вживає алкогольні напої, влаштовує сварки та бійки з використанням холодної зброї, нищить майно, що знаходиться у будинку, за що неодноразово був притягнений до адміністративної відповідальності.

У судовому засіданні позивач та представник позивача ОСОБА_3 позов підтримали, просять його задоволити у повному обсязі.

Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце слухання справи, у судове засідання не з'явився та не надав суду письмових заперечень щодо пред'явленого позову.

Суд заслухавши пояснення позивача та його представника, а також дослідивши наявні у справі докази прийшов до наступних висновків.

Згідно Реєстраційного посвідчення № 16 від 17 січня 1989 року, виданого Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації, жилий будинок в АДРЕСА_1 в цілому зареєстрований за ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину, виданого Золочівською державною нотаріальною конторою 30 грудня 1988 року по реєстру №3934.

Із Довідки Золочівського міського виробничого житлово-комунального підприємства №390 від 15.04.2016 року вбачається, що ОСОБА_1 проживає в АДРЕСА_1. Склад сім'ї: ОСОБА_5 - донька, ОСОБА_6 - донька, ОСОБА_2 - колишній чоловік.

14 серпня 2015 року рішенням Золочівського районного суду Львівської області розірвано шлюб укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований 07.07.1987 року у Відділі ЗАГС Золочівського райвиконкому Львівської області, актовий запис №96.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до ч.1 ст. 391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування, володіння та розпорядження своїм майном.

У разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про виселення.

За змістом ч.4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника житлового будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири).

Частина 4 ст. 156 ЖК України передбачає, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартир) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника житлового будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Підстави виселення членів сім'ї власника житлового будинку, квартири передбачені ч. 1 ст. 116 та ст. 157 ЖК України.

Вирішення питання про наявність правових підстав для виселення особи із житлового приміщення залежить, зокрема, від вирішення питання про правомірність набуття права користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, від відношення до прав та свобод інших мешканців.

З урахуванням ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Таким чином, виселення без надання іншого помешкання, відповідно до ст. 116 ЖК УРСР, допускається у випадках: протиправної винної поведінки особи, що створює своїми діями неможливість спільного проживання в одній квартирі або цілому будинку; систематичного характеру таких дій; безрезультатності заходів попередження або суспільного впливу і продовження винним негідної поведінки.

Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов'язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір'ї, а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку.

Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття.

Відповідно до роз'яснень п.17 постанови Пленум Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при розгляді справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК УРСР осіб, що систематично порушують правила суспільного співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або житловому будинку, варто виходити з того, що при антигромадському поводженні, що продовжується, виселення винного може бути у випадку повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або суспільного впливу не дали позитивних результатів. Доказом застосування мір попередження і громадського впливу можуть служити постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні застереження, рішення суду або третейського суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів, що засудили дії винного. Одні лише факти звернення у відповідні органи зі скаргами на порушення правил суспільного співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення.

Як вбачається із Відповіді на адвокатський запит Золочівського районного відділу ГУ УМВС України у Львівській області від 18 серпня 2016 року за №7085/10/47/2016 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 за період з 2014 по 2016 роки притягався 8 разів до адміністративної відповідальності на підставі ст.178-1 (розпивання пива, алкогольних, слабоалкогольних напоїв у заборонених законом місцях або поява у громадських місцях у п'яному вигляді) - 1 раз, ст. 173-2 ч. 2 (вчинення насильства в сім'ї, невиконання захисного припису або непроходження корекційної програми) - 7 разів.

Враховуючи те, що спірний будинок належить на праві власності ОСОБА_1, де вона проживає разом з доньками та колишнім чоловіком, а також на систематичне порушення правил суспільного співжиття і неможливістю для інших проживати з ним у житловому будинку, за що неодноразово ОСОБА_2 притягався до адміністративної відповідальності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Відповідно до статті 88 Цивільного процесуального кодексу України стягненню із відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.

Керуючись статтями 209, 212 215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задоволити.

Виселити відповідача ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, який зареєстрований та проживає за адресою:80700, АДРЕСА_1, із належного ОСОБА_1 на праві особистої власності житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, без надання іншого жилого приміщення.

Стягнути із ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, який зареєстрований та проживає за адресою:80700, АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) судові витрати у розмірі 551,20 (п'ятсот п'ятдесят одна гривня двадцять копійок) грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Золочівський районний суд Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 294,296 ЦПК України.

Суддя В. М. Сивак