Ухвала

іменем україни

8 листопада 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Ситнік О.М.,
суддів: Гримич М.К., Іваненко Ю.Г.,Леванчука А.О., Маляренка А.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_8, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок, за касаційною скаргою ОСОБА_6, поданою представником ОСОБА_10, на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 9 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду із позовом, у якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої на території Путрівської сільської ради Васильківського району Київської області, площею 4,9400 га, укладений 25 лютого 2013 року між нею в особі представника ОСОБА_8 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11, зареєстрований в реєстрі за № 255; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої на території Дібрівської сільської ради Васильківського району Київської області, площею 5,0300 га, укладений 25 лютого 2013 року між нею в особі представника ОСОБА_8 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11, зареєстрований в реєстрі за № 264; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої на території Путрівської сільської ради Васильківського району Київської області, площею 2,3395 га, укладений 25 лютого 2013 року між нею в особі представника ОСОБА_8 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11, зареєстрований в реєстрі за № 258; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої на території Дібрівської сільської ради Васильківського району Київської області, площею 6,5663 га, укладений 25 лютого 2013 року між нею в особі представника ОСОБА_8 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11, зареєстрований в реєстрі за № 252; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої на території Дібрівської сільської ради Васильківського району Київської області, площею 2,7956 га, укладений 25 лютого 2013 року між нею в особі представника ОСОБА_8 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11, зареєстрований в реєстрі за № 261.

Позивач ОСОБА_6 посилалася на те, що 25 лютого 2013 року між нею в особі представника ОСОБА_8, який діяв на підставі довіреності від 27 червня 2008 року, зареєстрованої в реєстрі за № 16440, та ОСОБА_7 були укладені договори купівлі-продажу земельних ділянок, які їй належали на праві приватної власності. Загальна грошова сума проданого майна становила 1 379 020 грн.

Вищезазначені договори були укладені її батьком ОСОБА_8 від її імені на підставі довіреності, посвідченої 27 червня 2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоришиним О.П., за реєстровим № 16440, яка була надана нею ОСОБА_8 з приводу здачі в оренду її будинку та земельної ділянки, їх обслуговування, а також реального продажу спірного майна з наступною передачею їй коштів, отриманих від їх продажу.

Позивач зазначала, що жодних грошових коштів за продане майно ОСОБА_8 їй не передав. Указане свідчить про злочинну домовленість ОСОБА_8 з ОСОБА_7, які мали намір виключно заволодіти належним їй майном, а не здійснити купівлю-продаж такого майна.

Крім того, ОСОБА_6 вважала, що продаж майна відбувся за заниженою вартістю.

Як тільки їй стало відомо про продаж належного їй майна, нею було негайно відкликано довіреність на ім'я ОСОБА_8

11 вересня 2015 року до Шевченківського РУ ГУ МВС України у м. Києві її представником було подано заяву про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України.

15 вересня 2015 року інформація про кримінальне правопорушення була внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0010980.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_6 просила визнати вищезазначені договори недійсними.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 9 червня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення у справі про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із недоведеності заявлених нею позовних вимог, виходячи із встановлених у справі обставин, які свідчать про те, що 25 лютого 2013 року ОСОБА_8,який діяв за довіреністю від 27 червня 2008 року, зареєстрованою в реєстрі за № 16440, від імені ОСОБА_6 (продавець за договором) уклав з ОСОБА_7 (покупець за договором) договір купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої на території Путрівської сільської ради Васильківського району Київської області, площею 4,9400 га, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення якої - для ведення індивідуального садівництва (а. с. 21-22, т. 1). Цей договір було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11 та зареєстровано в реєстрі за № 255. Зазначена земельна ділянка належала ОСОБА_6 на праві приватної власності на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 (а. с. 23, т. 1). У п. 8 вказаному договорізазначено, що продаж земельної ділянки вчинено за ціною 314 379 грн.

25 лютого 2013 року ОСОБА_8, який діяв за довіреністю від 27 червня 2008 року, зареєстрованою в реєстрі за № 16440, від імені ОСОБА_6 уклав з ОСОБА_7 ще один договір купівлі-продажу земельної ділянки, що розташована на території Дібрівської сільської ради Васильківського району Київської області, площею 5,0300 га, кадастровий номер НОМЕР_3, цільове призначення якої - для ведення індивідуального садівництва (а. с. 29-30, т. 1). Цей договір також було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11 та зареєстровано в реєстрі за № 264. Вказану земельну ділянку було продано за ціною 320 086 грн. Зазначена земельна ділянка належала позивачу на праві приватної власності на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4 (а. с. 31, т. 1).

Крім того, 25 лютого 2013 року ОСОБА_8, який діяв за довіреністю від 27 червня 2008 року, зареєстрованою в реєстрі за № 16440, від імені ОСОБА_6 уклав з ОСОБА_7 договір купівлі-продажу земельної ділянки, що розташована на території Путрівської сільської ради Васильківського району Київської області, площею 2,3395 га, кадастровий номер НОМЕР_5, цільове призначення якої - для ведення індивідуального садівництва (а. с. 37-38, т. 1). Цей договір також було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11 та зареєстровано в реєстрі за № 258. Вказану земельну ділянку було продано за ціною 148 871 грн. Зазначена земельна ділянка належала позивачу на праві приватної власності на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 341789 (а. с. 39).

25 лютого 2013 року ОСОБА_8, який діяв за довіреністю від 27 червня 2008 року, зареєстрованою в реєстрі за № 16440, від імені ОСОБА_6 уклав з ОСОБА_7 договір купівлі-продажу земельної ділянки, що розташована на території Дібрівської сільської ради Васильківського району Київської області, площею 6,5663 га, кадастровий номер НОМЕР_6, цільове призначення якої - для ведення особистого селянського господарства (а. с. 45-46, т. 1). Цей договір було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11 та зареєстровано в реєстрі за № 252. Вказану земельну ділянку було продано за ціною 417 804 грн. Зазначена земельна ділянка належала ОСОБА_6на праві приватної власності на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_7 (а. с. 47, т. 1).

Також 25 лютого 2013 року ОСОБА_8, який діяв за довіреністю від 27 червня 2008 року, зареєстрованою в реєстрі за № 16440, від імені ОСОБА_6 уклав з ОСОБА_7 ще один договір купівлі-продажу земельної ділянки, що розташована на території Дібрівської сільської ради Васильківського району Київської області, площею 2,7956 га, кадастровий номер НОМЕР_8, цільове призначення якої - для ведення особистого селянського господарства (а. с. 53-54, т. 1). Цей договір також було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11 та зареєстровано в реєстрі за № 261. Вказану земельну ділянку було продано за ціною 177 880 грн. Зазначена земельна ділянка належала позивачу на праві приватної власності на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_9 (а. с. 55, т. 1).

Загальна грошова сума проданого майна (земельних ділянок) становила 1 379 020 грн.

Установлено, що вищезазначені договори були укладені ОСОБА_8, який є батьком ОСОБА_6, від її імені на підставі довіреності, посвідченої 27 червня 2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11 та зареєстрованої за № 16440, яка була надана ОСОБА_6 - ОСОБА_8 з приводу здачі в оренду її будинку та земельної ділянки, їх обслуговування, а також реального продажу спірного майна з наступною передачею їй повіреним коштів у разі продажу належного їй майна (а. с. 15-16, т. 1).

11 вересня 2015 року до Шевченківського РУ ГУ МВС України у м. Києві представником позивача було подано заяву про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, з проханням невідкладно розпочати досудове розслідування з підстав вчинення ОСОБА_8, ОСОБА_7 та ОСОБА_11 правопорушень, що містять ознаки злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України, а також визнати ОСОБА_6 потерпілою у цьому кримінальному провадженні.

15 вересня 2015 року інформація про кримінальне правопорушення була внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0010980, що підтверджується витягом з кримінального провадження № 0010980 від 16 вересня 2015 року (а. с. 72, т. 1).

Установлено, що станом на час розгляду справи судами вина вказаних осіб за ч. 4 ст. 190 КК України не доведена.

Надаючи оцінку спірним договорам купівлі-продажу земельних ділянок, суди правильно виходили із положень ЦК України.

Зокрема, ч. 1 ст. 237 ЦК України передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно до ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії.

Згідно зі ст. 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належать вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Разом із цим загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 3 цієї ж статті передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину недійсним на підставі ст. 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це сприятливих наслідків для довірителя.

Вирішуючи спір, суди взяли до уваги вищенаведене та дійшли висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову ОСОБА_6, оскільки останньою відповідно до вимог ч. 4 ст. 10, 60, 212 ЦПК України не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження умислу в діях ОСОБА_8 як представника та усвідомлення ним вчинення правочину всупереч інтересам позивача як довірителя, а також бажання настання негативних наслідків для довірителя, а тому підстави, передбачені ст. 232 ЦК України для визнання оспорюваних правочинів недійсними, відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду відповідають вимогам матеріального та процесуального права, а наведені в касаційній скарзі доводи заявника є необґрунтованими й правильність вищезазначених висновків судів не спростовують. За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду слід залишити без змін.

Керуючись статтями 336, 337, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, подану представником ОСОБА_10, відхилити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 9 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає. О.М. Ситнік М.К. Гримич Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук А.В. Маляренко Головуючий Судді: