АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/6707/17 Номер провадження 22-ц/786/2759/17Головуючий у 1-й інстанції Чуванова А. М. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого : Обідіної О.І.

Суддів : Бутенко С.Б., Пікуля В.П.

За участю секретаря : Кальник А.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 2 жовтня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом виселення,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 2 жовтня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права та невірну оцінку зібраним по справі доказам, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення її вимог.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про її задоволення.

Згідно п.2 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом, згідно свідоцтва про право власності на житло №2158 від 22.04.1998 р. співвласниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 та її син ОСОБА_4.

Вказана квартира є двокімнатною.

10.06.2006 року син позивача ОСОБА_4 помер.

Після його смерті ОСОБА_2 прийняла спадщину, продовжуючи користуватись квартирою та стала єдиним власником житла.

В спірному приміщенні ОСОБА_2 зареєстрована з 08.12.1995 року.

З грудня 1998 року в зазначеній квартирі зі згоди власника ОСОБА_2 став проживати відповідач, який в ній був в подальшому зареєстрований.

Звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні житлом та виселення, позивач вказувала на те, що 04.12.1998 року вона уклала з відповідачем ОСОБА_3 договір найму житла, за яким надала йому у користування ? частину квартири. Саме на цій підставі ОСОБА_3 був вселений до її квартири та зареєструвався як піднаймач, а не член її сімї.

Зважаючи на необхідність використання спірної квартири в цілому для власного проживання, вона намагалася в досудовому порядку розірвати договір найму, просила добровільно звільнити квартиру та знятися з реєстраційного обліку. Оскільки мирно вирішити такі питання їм не вдалось, просила виселити ОСОБА_3 зі спірного житла без надання іншого житла.

Заперечуючи позовні вимоги, відповідач наполягав на тому, що проживає в спірній квартирі з 1998 року як член сімї власника, несе витрати по утриманню житла, тому не може бути виселений з квартири внаслідок погіршення на даний час їх відносин.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд дійшов висновку, що відповідач вселився та був зареєстрований в спірній квартирі як член сімї власника житла, тому на спірні правовідносини поширюються положення ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України, а відтак відповідач має право користуватись цим житлом відповідно до закону.

Колегія суддів не може погодитись з вказаними висновками з огляду на наступне.

Так, матеріалами справи підтверджується та не заперечується сторонами, що позивач є власником спірної квартири АДРЕСА_1.

Згідно довідки КП «Житлово-експлуатаційна організація №2» Полтавської міської ради від 02.06.2017 року в приватній квартирі АДРЕСА_1 з 04.12.1998 року зареєстрований відповідач, при цьому в розділі родинні стосунки вказано «піднаймач».

Враховуючи, що предметом спору є квартира, яка є власністю позивача, то відповідно і захист інтересів останньої здійснюється за правилами ст.ст. 317, 319, 391 ЦК України.

Так, згідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 391 ЦК України передбачено право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном від порушень, не повязаних із позбавленням володіння.

Поширюючи на спірні правовідносини положення ст. 405 ЦК України та ст. 156 ЖК України, суд виходив з доведеності факту, що відповідач був вселений в грудні 1998 року до квартири позивача саме як член її сімї, з цього часу вони стали проживати як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство та мали єдиний бюджет.

Вмотивувавши свої висновки посиланням на ч.2 ст. 64 ЖК України, згідно якої до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки, а також особи, які постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство, суд відмовив в захисті прав власності позивача, зазначивши, що само по собі припинення сімейних відносин з власником житла не позбавляє відповідача права на користування займаним ним приміщенням.

Між тим, за змістом ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

В даному випадку до предмету доказування відносяться обставини, якими відповідач ОСОБА_3 заперечував підстави та предмет позову, тобто доведення факту його членства сімї власника житла , з якою проживав разом та вів з нею спільне господарство.

При цьому, необхідно прийняти до уваги офіційне тлумачення терміна «член сімї», яке надано в рішенні Конституційного Суду України від 03.06.1999 року у справі №5-рп/99 та розяснено, що обовязковою умовою для визнання членами сімї осіб, які не є близькими родичами особи, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету. Спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Між тим, матеріали справи не містять жодного доказу, який би доводив твердження відповідача про те, що він проживав з позивачем як член її сімї, тобто як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, оскільки сам відповідач в ході розгляду справи в суді першої інстанції обмежився наданням лише своїх усних пояснень.

При цьому, ним не був спростований наданий позивачем письмовий доказ - довідку КП «Житлово-експлуатаційна організація №2», в якій в розділі «родинні стосунки» зазначено, що ОСОБА_3 зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1 з 04.12.1998 року як «піднаймач».

Крім того, сама позивач категорично заперечувала те, що проживала з ОСОБА_3 саме як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу, з введенням спільного господарства, наполягаючи на тому, що відповідач ніколи не був членом її сімї, оскільки був вселений як квартирант, з обговореною платою за проживання. При цьому, зазначала, що дійсно мали місце випадки, коли відповідач допомагав їй у вирішенні того чи іншого побутового питання як чоловік, шо само по собі не свідчить про факт їй сімейних відносин.

Не врахувавши зазначені обставини, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку проте, що вселення відповідача і його подальше проживання в квартирі відбулося саме в якості члена сімї власника житла, з огляду на те, що вказані обставини залишились недоведеними відповідачем.

Враховуючи, що невідповідність висновків місцевого суду фактичним обставинам справи, призвело до невірного вирішення спору, судове рішення підлягає скасуванню, з постановленням по справі нового рішення про задоволення позовних вимог.

З урахуванням положень ст. 88 ЦПК України, розподілу по справі підлягають понесені позивачем судові витрати - сплачений судовий збір при подачі позову в розмірі 640 грн. та 704 грн. за подачу апеляційної скарги, а всього з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 1344 грн.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п.п.3,4 ч.1 ст. 309, 314, 316, 319 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 2 жовтня 2017 рокускасувати та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2.

Усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_2 своїм майном шляхом виселення ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, з квартири АДРЕСА_2 , без надання іншого житла.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 1344 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: (підписи)

З оригіналом згідно. ОСОБА_1