Номер провадження: 22-ц/785/6386/17
Номер справи місцевого суду: 522/6094/16-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання - Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду міста ОСОБА_1 від 08.06.2017 року,

встановила:

07.04.2016 року ОСОБА_2 звернувся з позовом, уточнивши який просив усунути йому перешкоди у користуванні квартирою, зобовязавши ОСОБА_3 не чинити перешкод у користуванні квартирою № 24, що розташована у будинку № 91 по вул. Катерининській у м. Одеса та вселити ОСОБА_2 в зазначену квартиру, посилаючись на те, що він на праві спільної часткової власності є власником 525/4000 частини спірної квартири. Відповідачу ОСОБА_3 належить 1/2 частина від 525/1000 частини зазначеної вище квартири (тобто 525/2000 частини). Інші 475/1000 частини квартири належить ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не можуть досягти домовленості про порядок володіння та користування квартирою, у звязку з чим позивач змушений звернутися до суду за захистом свого права, передбаченого ст. 361 ЦК України.

Рішенням Приморського районного суду міста ОСОБА_1 від 08.06.2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Вирішено усунути перешкоди ОСОБА_2, зобовязавши ОСОБА_3 не чинити перешкод у користуванні квартирою № 24, що розташована у будинку № 91 по вул. Катерининській у м. Одеса та вселити ОСОБА_2 у зазначену квартиру.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій з посиланням на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у заявлених ОСОБА_2 позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 обґрунтовує тим, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволені її клопотання про зупинення провадження по справі до розгляду цивільної справи за її позовом про припинення права власності ОСОБА_2 на належну йому частку спірної квартири. Крім того зазначає, що розгляд справи здійснювався без належного повідомлення третіх осіб по справі. ОСОБА_3 звертає увагу на те, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів здійснення з її боку перешкод в користуванні його часткою квартири, оскільки ОСОБА_2 жодного разу не прийшов до квартири та не намагався зайти в квартиру та проживати в ній. В матеріалах судової справи відсутні докази того, що права ОСОБА_2 будь-яким чином порушені відповідачем і у звязку з цим не підлягають захисту в судовому порядку у звязку з відсутністю доказів порушеного права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

Так, судом встановлено, що з 04.09.2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є співвласниками квартири № 24, що розташована у будинку № 91 по вул. Катерининській у м. Одеса.

Позивач ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності є власником 525/4000 частини зазначеної квартири на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21.07.2015 року у справі № 522/5570/15-ц, яке набрало законної сили 03.08.2015 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.09.2015 року за № 43313985.

Відповідачу ОСОБА_3 належить 1/2 частина від 525/1000 частини спірної квартири (тобто 525/2000 частини) на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради 11.08.1994 року №8-3392, дублікат Свідоцтва виданий 25.03.1997 року та зареєстрованого КП «ОМБТІ та РОН» в книзі № 226пр, на сторінці № 202 за реєстровим № 860 та 525/4000 частини квартири на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 06.11.2014 року Другою Одеською державною нотаріальною конторою м. Одеси, зареєстрованого в реєстрі за № 3-1321.

Загальна площа квартири, що належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві приватної спільної часткової власності складає 48,8 кв. м., житлова площа складає 43,3 кв. м. На даний час замість жилої кімнати, зазначеної в технічному паспорті під № 10 площею 4,6 кв. м., розташована кухня, площею 4,6 кв. м., а кухня, зазначена в технічному паспорті № 11 площею 3,6 кв. м. є санвузлом площею 3,6 кв. м. Таким чином на даний час жила площа складає 38, 7 кв. м., а корисна площа разом з балконами складає 10,1 кв. м.

Між сторонами виникають конфлікти та розбіжності щодо порядку володіння та користування квартирою, відповідач перешкоджає позивачу у користуванні його часткою квартири, не допускаючи його до квартири, постійно змінюючи замки вхідної двері.

Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст. 17 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Також ч. ч.1, 2 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.1 ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ст.385 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Змістом п.33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» розяснено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не повязані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень ст.ст.391,396 ЦК України, позов про усунення порушень прав, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (ст.ст.57,59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Згідно з ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 ст.16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Згідно зі ст.1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Врахувавши встановлені обставини та вказані норми права, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню у повному обсязі.

Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, зясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та обставин справи, яким судом дана належна правова оцінка.

Твердження апелянта, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів здійснення з її боку перешкод в користуванні його часткою квартири, спростовуються її запереченнями на позов та апеляційною скаргою

Посилання в апеляційній скарзі на необхідність зупинення провадження у справі до розгляду цивільної справи за її позовом про припинення права власності ОСОБА_2 на належну йому частку спірної квартири, є також безпідставними оскільки на момент розгляду позову позивач не був позбавлений права власності, а тому воно підлягає захисту у судовому порядку.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Відповідно до ч. 1 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Приморського районного суду міста ОСОБА_1 від 08.06.2017 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

ОСОБА_7