Дніпровський районний суд м.Дніпродзержинська
Справа № 209/2434/17
Провадження № 2/209/1438/17
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"17" листопада 2017 р. Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Лобарчук О.О.
при секретарі Золотих Л.М.
представника позивача ОСОБА_1
представника відповідача Леонова В.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди ,
ВСТАНОВИВ:
Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення на користь позивача з відповідача - Міністерства оборони України 100 000,00 грн. відшкодування моральної шкоди завданої ушкодженням здоров`я, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.
В обґрунтування позову вказано, що позивач ОСОБА_2 , 1965 року народження, проходив військову службу в Збройних Силах з 12.10.1984 року по 13.11.1986 року. Проходив військову службу в складі діючої армії в період бойових дій ДРА в/ч пп 71176 з 25.04.1985 року по 12.11.1986 року. У 1986 році під час проходження служби в республіці Афганістан отримав осколкові поранення голови та правої ноги.
06.07.1992 року прийняв військову присягу на вірність народу України.

На засіданні Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців (Протокол № 928 від 02.04.2014 року) було встановлено, що отримані позивачем поранення, (контузія) та захворювання, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії. Також зазначено, що в подальшому отримані Позивачем ушкодження здоров`я призвели до розвитку: стійких залишкових явищ перенесеною ЗЧМТ у вигляді післятравматичної та дисциркуляторної енцефалопатії 2 ст., прогресуючий, кризовий перебіг, з вираженим церебростенічним синдромом, двобічною пірамідною симптоматикою, вегето-судинною дисфунуцією, частими (1-2 рази на тиждень) судинними лікворо-гіпертензивними кризами. мнестичним зниженням, емоційно-вольовою нестійкістю. Післятравматичного церебрального арахноїдиту з вираженим лікворо - гіпертензивним синдромом, вираженим вестибуло-атактичним синдромом, центральною вестибулярною дисфункцією 3 ст., стійко вираженим цефалгічним синдромом, що підтверджено військово-обліковими та медичними документами.
При первинному огляді МСЕК Позивачу була встановлена 3 група інвалідності з 09.12.2014 року. У 2017 році при повторному огляді МСЕК встановлена 3 група інвалідності, причина якої є поранення, контузія та захворювання пов`язані з участю у бойових діях та перебуванні на території іншої держави була підтверджена та залишена без змін.
Позивачу було встановлено обмеження щодо характеру та умов праці: протипоказана робота пов`язана зі значними фізичними та нервово-психічними навантаженнями. Рекомендовано лікування у невропатолога, терапевта, психіатра, стаціонарне лікування у 16 відділенні ОКПБ, санаторно-курортне лікування.
Після проходження військової служби позивача часто турбували головні болі підсилюючи при зміні погоди, фізичному навантаженні, запаморочення, похитування при ході, періодичні болі у серці колючі, стискаючі, порушення сну, зниження працездатності. болі у суглобах ступнів ніг. У зв`язку з цим вимушений був часто звертатися за медичною допомогою та знаходитися на стаціонарному лікуванні, зокрема:06.02.2017-24.02.2017 рр., 19.06.2017-10.07.2017 рр. - віддаленні наслідки ЧМТ(1986 р., контузія головного мозку у ДРА), помірно виражений астено- невротичний синдром. Післятравматичний церебральний арахноїдит з вираженим лікворо-гіпертензивним синдромом, вираженим вестибуло- атактичним синдромом; 18.01.2016-08.02.2016 рр., 01.03.2016-25.03.2016 рр., 09.09.2016-30.09.2016 рр.; віддаленні наслідки ЧМТ(1986 р., контузія головного мозку у ДРА), помірно виражений астено-невротичний синдром, дисциркуляторна та посттравматична енцефалопатія 2 ст., прогресуючий кризовий перебіг, у вигляді розсіяної неврологічної симптоматики,розповсюджений ОХЗ з переважним ураженням шийного та поперекового відділу хребта; 12.01.2015-05.02.2015 рр., 26.08.2015-25.09.2015 рр. - віддаленні наслідки ЧМТ(1986 р., контузія головного мозку у ДРА), помірно виражений астено- невротичний синдром; 21.03.2014-07.04.2014 рр.. 18.08.2014-04.09.2014 рр., 20.11.2014-05.12.2014 рр.; стійкі залишкові явища перенесеної ЗЧМТ (1986 р. контузія головного мозку) у вигляді післятравматичної та дисциркуляторної енцефалопатії 2 ст., прогресуючий кризовий перебіг, з вираженим церебростенічним синдромом, двобічною пірамідною симптоматикою, вегето-судинною дисфункцією.
У зв`язку з інвалідністю позивач відчуває глибокі моральні переживання та страждання, що зумовлені ушкодженням його здоров`я. Звичні життєві зв`язки позивача порушені, адже, відтепер він вимушений багато часу витрачати на амбулаторне та стаціонарне лікування. Негативні наслідки травми (контузії) та пов`язаних з ним захворювань Позивач буде відчувати усе своє подальше життя.
Позивач постійно відчуває душевний дискомфорт, оскільки не може у звичному для нього режимі спілкуватися з родиною та друзями, він вимушений займатися реабілітацією тоді як бажав би приділяти свій час близьким людям, як наслідок, рівень взаєморозуміння між членами його сім`ї значно знизився.
У зв`язку зі зниженням працездатності позивача та встановленням обмежень щодо умов і характеру праці, він не може продовжувати трудову діяльність на раніше встановленому рівні. Після встановленої інвалідності вимушений був звільнитися з роботи у зв`язку з невідповідністю займаній посаді через стан здоров`я.
У колі повністю працездатних чоловіків у нього загострюється почуття власної неповноцінності, що в свою чергу позначається на відносинах з оточуючими людьми, колегами.
Через свою інвалідність позивач вже не може вести активне громадське життя, підтримувати бажаний рівень стосунків з оточуючими і забезпечувати себе та свою сім`ю матеріальними та нематеріальними благами на гідному рівні.
Моральну шкоду спричинену позивачу, не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевних переживань та страждань. Будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною його дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати лише суто умовний вираз. Враховуючи зазначене, позивач оцінює моральну шкоду, що йому спричинено, у розмірі 100 000,00 грн. (сто тисяч гривень) та вважає зазначену суму справедливою та адекватною глибині його душевних страждань.
Відповідно до посвідчення № НОМЕР_1 виданого Управлінням праці та соціального захисту населення Дніпровської районної ради м. Дніпродзержинська позивач є ветераном та інвалідом війни. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.
В судовому засіданні представник позивача - Прудська А.О., яка діє на підставі довіреності 26.07.2017 року, позовні вимоги позивача підтримала та просила його задовольнити. В обґрунтування позову послалася на обставини, викладені в позовній заяві.
Представник відповідача - Леонов В.М., який діє на підставі довіреності від 28.12.2016 року позов не визнав . Вказав, що позивач не надав документів, що свідчать про обставини отримання захворювання (інвалідності), насамперед доказів того, що захворювання (інвалідність) настала не з його вини. В наданих копіях довідок МСЕК (повторні огляди) не вказано, яка хвороба стала причиною інвалідності та що сприяло виникненню цієї хвороби. На сторінці 9 військового квитка позивача у пункті 23 відсутні записи про отримані поранення та контузії. Позивач в позові не надає на його підтвердження належних і допустимих доказів завдання шкоди протиправними діями або бездіяльністю органу державної влади України чи Міністерства оборони України, причинного зв`язку між шкодою і протиправним діями задіювача шкоди, вини відповідача в її завданні. При цьому, наявність шкоди не породжує обов`язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначити суб`єкта такої відповідальності. Крім того, позивач вказує, що отримав захворювання, що призвело до інвалідності, в 1986 році, тобто до набрання чинності Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який набув чинності 20 грудня 1991 року.
Суд, вислухав представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом встановлено, що позивач проходив військову службу у Збройних Силах СРСР в період бойових дій на території Республіки Афганістан у складі в/ч пп 71176 з 25 квітня 1985 року по 12 листопада 1986 року.(а.с. 12-14,15)
Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 від 06.12.2016 року ОСОБА_2 є інвалідом 3 групи і має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни. Посвідчення дійсне до 01.01.2020 року. (а.с.11).
Згідно військового квитка серії НОМЕР_3 ОСОБА_2 проходив службу у в/ч пп НОМЕР_4 з 24.04.1985 по 12.11.1986 року. (а.с.12-14,15-зворотня).
Відповідно до довідки Центрального архіву МО РФ від 27.09.2013 року, ОСОБА_2 проходив військову службу в складі діючої армії в період бойових дій Республіки Афганістан з 24.04.1985 по 12.11.1986 року. (а.с.15-зворотній бік)
Згідно довідки огляду МСЕК серії 12ААА від 15.12.2016 року ОСОБА_2 при первинному огляді встановлена третя група інвалідності з 09.12.2014 року в зв`язку з пораненням, контузія, захворювання у зв`язку з участю у бойових діях та перебування в іншій державі переоглядом 15.12.2016 року. (а.с.18).
Відповідно до довідки огляду МСЕК серії 12ААА №072589 від 05.12.2014 року ОСОБА_2 при повторному огляді встановлена третя група інвалідності з 01.01.2017 року, причина інвалідності поранення, контузія,захворювання у зв`язку з участю у бойових діях та перебування в іншій державі. Інвалідність встановлена до 01.01.2020 року, дата переогляду 15.12.2019 року. (а.с.19)
Згідно висновку Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи за № 603/ж від 01.04.2014 року зазначено, що зі слів ОСОБА_2 він у 1986 році, під час бойових дій в Афганістані отримав осколкові поранення голови та правої ноги. Описані рубці є наслідком загоєння ран, які могли утворитись внаслідок вогнепальних (осколкових) поранень, отриманих у 1986 році. (а.с.17).
У відповідності до витягу з протоколу № 928 від 02.04.2014 року, засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця ОСОБА_2 зазначено, що поранення голови, правої ноги (контузія головного мозку 1986 р.) та захворювання, так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії. Зазначено, що отримані позивачем ушкодження здоров`я призвели до розвитку стійких залишкових явищ перенесеною ЗЧМТ у вигляді після травматичної та дисциркуляторної енецефалопатії 2 ст., прогресуючий, кризовий перебіг, з вираженим церебростенічним синдромом, двобічною пірамідною недостатністю, частими (1-2 рази на тиждень) судинними кризами змішаного характеру (лікворо-гіпертензивні, вертебробазілярні), гіпомнестичним синдромом, антено-невротичним, післятравматичного церебрального арахноїдиту з вираженим лікворо-гіпертензівним синдромом, вираженим вести було-атактичним синдромом, центральною вестибулярною дисфункцією 3 ст., стійко вираженим цефалічним синдромом. ГХ ст. ІХС. Дифузного кардіосклерозу(за даними ЕКГ), що підтверджується медичними та військов-обліковими документами,- поранення(контузія) та захворювання, так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.(а.с.16)
Відповідно до виписних епікризів ОСОБА_2 неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні у зв`язку з хворобами, що розвинулися внаслідок отримання ушкоджень здоров`я під час виконання свого військового обов`язку. (а.с.20-36)
Матеріали справи свідчать, що у 1986 році позивач отримав осколкові поранення голови, правої ноги (контузія 1986 рік).
Надані позивачем докази свідчать, що після встановлення групи інвалідності позивач неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні хвороб, що розвинулися внаслідок отримання ушкоджень здоров`я під час виконання свого військового обов`язку.
Судом встановлено та не заперечується сторонами, що позивач ОСОБА_2 проходив військову службу у Демократичній Республіці Афганістан у складі діючої Радянської армії у період бойових дій та у 1986 році отримав порання за наслідками якого 15.12.2014 року йому було встановлено третю групу інвалідності.
Спір між сторонами виник з приводу відшкодування позивачу моральної шкоди за наслідками цього поранення на підставі положень ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Так, статтею 17 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (зі змінами та доповненнями на час розгляду справи) «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку.
Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до ч.2 ст.1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Статтею 170 ЦК України передбачено, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Відповідно до ч. ст. 3 Закону України «Про Збройні сили України», Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління.
Згідно до ч.ч.1, 2, 5 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
З огляду на викладені вище норми законодавства, наявність самої шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.
У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
З огляду на те, що завдання моральної шкоди позивач пов`язує з отриманими ним захворюваннями внаслідок поранення під час виконання у 1986 році інтернаціонального обов`язку в складі Радянської Армії, посилання позивача на положення ст. 17 Закону України"Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", як на підставу для задоволення позову, є необґрунтованим.
Разом з тим, відповідно до ст. 4 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.
Відповідно до п.2 ст. 6 цього Закону учасники бойових дій на території інших країн -військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту,
Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу
і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього
Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і
радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду
колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у
відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали
участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ
(флотів).
Положеннями вказаного Закону не передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок ушкодження здоров`я під час бойових дій на території інших держав.
Вищезазначене свідчить про те, що на правовідносини за наслідками отриманого позивачем ОСОБА_2 військового поранення у 1986 року у Демократичній Республіці Афганістан не поширюється дія Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» ,та він має право на пільги визначені спеціальним законодавством у яких не передбачено право останнього на відшкодування моральної шкоди.
Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, оцінивши наявні в справі докази суд приходить до висновку, що позивачем не доведено тих обставин, з якими положення ст. 1167 ЦК України, пов`язують виникнення у відповідача обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду.
Таким чином, позовні вимоги є необґрунтованими, а тому з огляду на недоведеність підстав позову, суд приходить до висновку, що в його задоволенні належить відмовити.
Повний текст рішення виготовлено 21 листопада 2017 року.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.56,64 Конституції України , ст.ст.11,15,16,22-23,170,1167,1187 Цивільного кодексу України, ст. 17 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", ст. 3 Закону України "Про Збройні сили України", ст.ст. 6,10,11,60,209,212-215 ЦПК України, суд ,-
ВИРІШИВ:
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди -відмовити повністю .
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.О. Лобарчук