Справа №489/4705/17 13.11.2017 13.11.2017 13.11.2017
Провадження №22-ц/784/2354/17
Головуючий у першій інстанції-Кирильчук О.І.
Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Тищенком Л.С.,

за участю відповідачки ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_3

на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 жовтня 2017 року у цивільній справі за позовом

ОСОБА_3

до ОСОБА_1

про стягнення боргу за договором позики

У С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2017 року ОСОБА_3, діючи через свого представника, звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 338 489,46 грн. за договором позики.

Позивачем також подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на належні відповідачці ? частки квартири АДРЕСА_1. Вимоги про вжиття заходів забезпечення позову ОСОБА_3 обґрунтовував наявністю у ОСОБА_1 намірів позбутись власності з метою уникнення від виконання позикових зобов'язань, а також відсутністю у неї достатніх доходів та іншого майна для виконання судового рішення у разі задоволення позову.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 жовтня 2017 року у задоволенні заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просив ухвалу скасувати та задовольнити заяву. Апелянт посилався на те, що суд не зазначив мотивів, за яких дійшов певних висновків, а саме за яких підстав вважав забезпечення позову не співмірним з заявленими вимогами та за яких вважав недоведеним реальну загрозу утруднення та неможливості в майбутньому виконання судового рішення.

В судове засідання апеляційного суду апелянт не з'явився. Про час та місце судового засідання повідомлений належним чином (а.с.41). В апеляційній скарзі просив розглянути її у відсутності сторони позивача.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суддя виходив з того, що накладення арешту на майно є не співмірним заходом у позові про стягнення грошових коштів, а реальна загроза утруднення або неможливості виконання судового рішення не доведена.

Проте не з усіма висновками можна погодитись.

Так, відповідно до частини 3 статті 151 ЦПК підставою забезпечення позову є можливість утруднення чи неможливість у майбутньому виконання рішення суду.

Необхідність вирішення цих питань випливає і з положень статті 10 ЦПК, за змістом якої цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та рівноправності сторін, а суд зобов'язаний створити умови, за яких дотримувався б необхідний баланс їхніх процесуальних прав та обов'язків та була б гарантована реальна можливість захисту майнових та особистих (немайнових) прав сторін.

Частиною 1 статті 152 ЦПК передбачені способи забезпечення позову, які залежать від характеру спірних правовідносин, позовних вимог та інших обставин конкретного спору, що зумовлюють необхідність забезпечення виконання судового рішення. Перелік таких способів не є вичерпним.

Отже, забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, має пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (пункт 4 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 2 грудня 2006 року).

Виходячи з правил статей 10, 48 Закону «Про виконавче провадження» рішення суду про стягнення грошових коштів виконуються шляхом звернення стягнення на кошти боржника у національній та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах та інше. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Отже, виконання судового рішення про стягнення грошових коштів у певних випадках можливо і шляхом звернення стягнення на майно боржника. Тому забезпечення позову про стягнення грошових коштів може здійснюватись шляхом вжиття відповідних охоронних заходів щодо майна боржника.

До видів забезпечення позову законом віднесено накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб (пункт 1 частини 1 статті 152 ЦПК).

Накладення арешту застосовується судом, як правило, у майнових спорах у тих випадках, коли спірне майно може бути відповідачем продане, розтрачене, кошти витрачені, що в майбутньому перешкоджатиме виконанню рішення або взагалі зробить його неможливим.

Під поняттям «арешт майна» слід розуміти проведення його опису і накладення заборони розпорядження, а в необхідних випадках - і користування ним (стаття 56 Закону «Про виконавче провадження»).

З матеріалів справи вбачається, що 2 жовтня 2017 року ОСОБА_3 звернувся з позовом про стягнення з ОСОБА_1 338 489,46 грн. за договором позики від 12 серпня 2015 року (а. 6,34-37 виділених матеріалів).

З заперечень ОСОБА_1 та її пояснень в суді апеляційної інстанції вбачається, що між нею та ОСОБА_3 дійсно виник спір щодо наявності правовідносин за договором позики.

Відповідачці ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить ? частин трикімнатної квартири АДРЕСА_1 (а.10 виділених матеріалів). Інша частка належить ОСОБА_4 та знаходиться під арештом (?).

ОСОБА_1 зверталась до суду з заявами у іншій справі, посилаючись на скрутне матеріальне становище (а.с. 21 виділених матеріалів).

Відомостей про наявність у відповідачки грошових коштів, інших цінностей, у тому числі коштів на рахунках у банках та інших фінансових установах, а також іншого майна, матеріали справи не містять.

З письмових пояснень відповідачки вбачається, що в іншій цивільній справі визначалась вартість квартири цілком, що приблизно складає 589 тис. грн. Отже, вартість ? часток (приблизно 440 тис.грн.) та розмір позовних вимог (338 тис.грн.) можна вважати співмірними за обсягом.

Накладення арешту на нерухоме майно - частку квартири, що належить відповідачці, по суті є забороною у розпорядженні цим майном до розгляду спору по суті та не позбавляє ОСОБА_1 права на користування квартирою за призначенням та її обслуговування.

В своїх поясненнях в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник не зазначили, які саме права відповідачки порушує тимчасова заборона на відчуження нерухомості при відсутності будь-яких обмежень у користуванні квартирою. До того ж частка іншого співвласника квартири перебуває під арештом.

Баланс інтересів сторін при застосуванні заходів забезпечення позову забезпечується і правилами статті 155 ЦПК щодо відшкодування збитків, завданих цими засобами, що було роз'яснено стороні.

Отже, за встановлених обставин колегія суддів вважає доведеними підстави для застосування заходів забезпечення позову за статтями 151,152 ЦПК шляхом накладення арешту на частку ОСОБА_1 у спільній власності на нерухомість.

Посилання відповідачки та її представника на безпідставність позовних вимог ОСОБА_3, шахрайські дії позивача та підробку ним боргових документів є запереченням проти позову по суті, та не можуть бути предметом оцінки на стадії досудового розгляду та бути достатньою підставою для відмови у забезпеченні позову.

Оскільки суддя при вирішенні питання про забезпечення позову помилково вважав накладення арешту на майно не співмірним заходом у позові про стягнення грошових коштів, ухвала не може вважатись відповідною вимогам процесуального законодавства, а тому підлягає скасуванню з постановлення нової ухвали про задоволення заяви ОСОБА_3

Керуючись статтями 312, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 жовтня 2017 року скасувати та постановити нову ухвалу.

Заяву ОСОБА_3 задовольнити.

Накласти арешт на ? частки квартири АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_1.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: Н.О.Шаманська

В.В.Коломієць