Справа № 415/5730/17
Провадження № 2-о/415/666/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.11.17 року м. Лисичанськ

Лисичанський міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Коваленко Н.В.,

за участю секретаря судового засідання Керімової Е.Р.,

заявника ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лисичанську цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту що має юридичне значення, заінтересована особа Управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області, -

ВСТАНОВИВ:

До Лисичанського міського суду Луганської області звернувся заявник, ОСОБА_1, з заявою про встановлення факту що має юридичне значення, заінтересована особа Управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області.

В обґрунтування поданої заяви заявник зазначив, що при зверненні до Управління пенсійного фонду України в м. Лисичанську щодо нарахування пенсії було виявлено помилковий запис у трудовій книжці на сторінці 24, а саме дата звільнення вказана «22.10.1996 року» замість правильної дати «26.01.1996 року». Витребувати копію наказу про звільнення не має можливості, оскільки на даний час підприємства не існує. Встановлення факту помилкового запису у трудовій книжці необхідно для перерахунку пенсії. На підставі викладеного, заявник, після уточнення вимог, просив встановити факт помилкового запису у трудовій книжці на сторінці 24, номер запису 24 про дату наказу звільнення заявника, а саме «22.10.1996 року» та визнати дійсним дату наказу про звільнення заявника «26.01.1996 року».

Заявник у судовому засіданні заяву підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у заяві.

Представник заінтересованої особи Управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області в судове засідання не зявився, про день, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином.

Розглянувши відомості про належне повідомлення заінтересованої особи про час, дату та місце розгляду справи, суд вважає за можливе розгляд справи провести за її відсутності.

Допитаний в якості свідка заявник ОСОБА_1 у судовому засіданні пояснив, що він дійсно працював в Українській державній компанії «Укрнафтохім» Лисичанське управління нафтопродуктопровідного транспорту яке було перейменоване на «Лисичанське управління машинобудівельних нафтопродуктопроводів» та був звільнений 26.01.1996 року. Проте, при оформлені пенсії було виявлено, що в його трудовій помилково було вказано дату наказу про звільнення 22.10.1996 р. замість 26.01.1996р. Внести виправлення в трудову книжку не має можливості, оскільки на даний час підприємства вже фактично не існує.

Допитана в якості свідка ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснила, що у 1996 році вона працювала в Українській державній компанії «Укрнафтохім» Лисичанське управління нафтопродуктопровідного транспорту яке було перейменоване на «Лисичанське управління машинобудівельних нафтопродуктопроводів». Підтвердила, що заявник був звільнений саме 26.01.1996 р., оскільки в той час була перевірка знань працівників і ОСОБА_1 її не пройшов. Вона запропонувала йому підготуватися і знов прийти на перездачу, проте він відмовився та був звільненій. Всі ці події відбувалися у січні 1996 року. Наразі взяти цей наказ немає можливості, оскільки підприємство фактично не працює, проте і не ліквідоване,документи до архіву не передавалися, а зберігаються на дому у когось з керівників.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та прибули у судове засідання, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд встановив наступне.

Згідно копії трудової книжки від 08.10.1974 року ОСОБА_1 22.03.1988 року був прийнятий до Лисичанського управління машинобудівельних нафтопродуктопроводних вантажником до ремонтно-будівельної служби, наказ №23 від 22.03.1988 року. 26.01.1996 року звільнений за п.2 ст. 41 КзПП України (втрата довіри з боку адміністрації), наказ № 109 від 22.10.1996 року .

Суд, визначивши юридичну природу правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, прийшов до таких висновків.

Відповідно до положень ст.ст.1, 3 ЦПК України одними із завдань цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав чи інтересів осіб.

Вимоги ст. 214 ЦПК України зобовязують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Розглядаючи справу, суд забезпечив учасникам цивільного процесу рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, їм відомі права та обовязки, регламентовані ЦПК України.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав, або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до приписів ч.3 ст.235 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Приписами 2 ст.256 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" у п. 1 розяснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення."

Як вбачається з трудової книжки заявника при внесення запису №24 про звільнення до трудової книжки було зроблено описку, а саме: записано дату наказу про звільнення «22.10.1996 року» . В судовому засіданні свідком та заявником допитаним в якості свідко було підтверджено, що заявник був звільнений 26.01.1996 року , як і зазначено у цій же графі.

Наявна неточність виникли не з вини заявника, а є допущеною відповідними посадовими особами помилковою опискою.

Самостійно усунути вказані неточності позивач не може, оскільки підприємство наразі не працює та фактично відсутнє за юридичною адресою, хоча за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців ДП «Лисичанське управління магістральних нафтопродуктопроводів» (ДП «ЛУМН») (інд. код. 05509369) не знаходиться у стадії припинення юридичної особи, про що було повідомлено заявнику листом від 22.06.2017 року №290-04-П-274/1 Лисичанської міської ради. Крім того, Лисичанською міською радою було направлено лист №2561/01.03 від 20.06.2017 року до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України з проханням посприяти організації виконання довідок соціально- правового характеру посадовими особами підприємства задля забезпечення соціального права громадян на пенсію. Проте, на даний час відповідь так і не надійшла. Також, згідно довідки Трудового архіву Лисичанської міської ради від 11.10.2017 року №4043/01-26 документи ДП «Лисичанське управління магістральних нафтопродук- топроводів» до архіву на зберігання не передавались.

В п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 « Про судову практику в справах про встановлення фактів , що мають юридичне значення » зазначено, що суд вправі розглядати справи про встановлення юридичних фактів , коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки.

У звязку з тим, що наявна помилка у запису в трудовій книжці позивач не може претендувати на перерахунок пенсії.

Оскільки внести виправлення у первинні документи неможливо, заявник обґрунтовано звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Враховуючи викладене суд вважає , що наявні підстави для задоволення заяви .

При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне - 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)».

Положеннями ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини, як джерело права. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України і набрала чинності для України 11.09.1997 та є обовязковою.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 208, 209, 212-215, 234, 256-259, 294 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту що має юридичне значення, заінтересована особа Управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області - задовольнити.

Встановити факт, що у трудовій книжці з датою заповнення 08.10.1974 року на імя ОСОБА_1 на сторінці 24, номер запису 24, помилково вказана дата наказу про звільнення «22.10.1996 року», дійсною датою звільнення ОСОБА_1 вважати «26.01.1996 року».

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлений 03 листопада 2017 року.

Суддя Н.В. Коваленко