Справа № 570/4382/17
Номер провадження 2/570/1664/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2017 року

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Кушнір Н.В.

при секретарі судового засідання Бардабуш В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області (м.Рівне вул.П.Могили 24) в порядку заочного розгляду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

в с т а н о в и в:

покликаючись на те, що реєстрація відповідача створює йому перешкоди у вільному користуванні його помешканням, він змушений сплачувати за неї кошти, позивач у поданій до суду 11 жовтня 2017 року позовній заяві просить визнативідповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 зі зняттям її з реєстрації за вказаною адресою.

Сторін відповідно до ст.ст.74-76 ЦПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи, але відповідач до суду не з'явився. У поданій до суду заяві позивач просить справу слухати у його відсутність, позов підтримує, не заперечує проти заочного розгляду справи. Зважаючи на те, що явку сторін не визнано обов'язковою, враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору, думку сторони позивача, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, дійшов висновку про можливість розглянути справу за відсутності сторін та у відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, прийшов до таких висновків.

Вимоги ст.214 ЦПК України зобовязують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст.16 цього Кодексу звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив особам, які беруть участь у справі, рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Як вбачається з довідки № 91 від 15 вересня 2017 року позивач є основним квартиронаймачем квартири №156 житлового будинку №38 по вул.Молодіжній в смт.Квасилів Рівненського району Рівненської області. За цією адресою зареєстрований він, його дружина та її донька. повторний шлюб позивача зареєстроано 18 липня 2017 року. Відповідач бувша з 16 травня 2006 року дружина позивача не проживає у вказаному житлі. Згідно відповіді з адресного бюро, довідки з місця реєстрації відповідач залишається зареєстрованим за вказаною адресою. Факт його непроживання у вказаному житлі протягом вказаного часу підтверджується актами обстеження від 20 жовтня 2016 року, 05 липня 2017 року, 30 травня 2017 року.

Зі змісту ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Положення цього конституційного принципу закріплені у ч.4 ст.9 ЖК України, де визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно зі ст.310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання.

Враховуючи, що спірні правовідносини виникли на момент перебування даної квартири у будинку державного житлового фонду, вони регулюються положеннями ст.ст.64, 71, 72 ЖК України.

Згідно ст.64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

Згідно з положеннями ст.ст.71, 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Пленум Верховного Суду України в п.10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наведений в ст.71 ЖК УРСР перелік випадків збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї не є вичерпним. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ст.212 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Будучи членом сімї позивача відповідач використовував дане житло на власний розсуд. Зі пояснень позивача більше чотирнадцяти років відповідач не проживає у квартирі, не допомагає позивачу (наймачу) та іншим особам, які зареєстровані та проживають у вказаному житлі, утримувати в належному стані житлове приміщення, всі витрати по догляду за квартирою несе позивач та інші члени його сімї.

Судом з'ясовано, що відповідач більше шести місяців не проживає за вказаною адресою, однак в добровільному порядку шляхом подачі відповідної заяви до органів реєстрації з реєстраційного обліку не знімається, у зв'язку з чим позивач змушений звернутись до суду з позовом, оскільки така формальна реєстрація відповідача створює певні перешкоди та обмежує можливості позивача у повноцінному володінні, користуванні та розпорядженні зазначеним нерухомим майном. Судом не встановлено обставин, які перешкоджали б визнанню відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням

Враховуючи те, що відповідач не проживає у вказаному житлі, а позивач є його квартиронаймачем, в якому відповідач залишається зареєстрованим і на час розгляду справи, чим порушується право позивача, тому позовна вимога про визнання його таким, що втратив право користування житлом ґрунтується на вимогах закону і підлягає до задоволення. П.6 ч.1 ст.3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, і добросовісність.

Щодо позовної вимоги у частині зняття відповідача з реєстраційного обліку за вказаною адресою, то відповідно до ст.ст.7, 11 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про, зокрема, позбавлення права користування житловим приміщенням. Реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері реєстрації фізичних осіб, затверджує відповідно до закону порядок реєстрації місця проживання та місця перебування осіб в Україні, зразки документів, необхідних для реєстрації і зняття з реєстрації місця проживання та місця перебування. Таким чином, сама по собі вимога позивача про зняття з реєстрації відповідача ґрунтуються на обов'язках державного органу, який здійснює реєстрацію місця проживання особи, тому є зайвою, хоча це є правовим наслідком первісної вимоги і додатковою гарантією судового захисту суб'єктивних цивільних прав позивача.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору при подачі вказаного позову, суд при ухваленні рішення відповідно до ст.88 ЦПК України присуджує стягнення з відповідача судового збору в прибуток держави у розмірі, визначеному на день винесення рішення.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 213-215, 224-226 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

задоволити цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Визнати ОСОБА_2 /15 січня 1958 р.н./ такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі №156 житлового будинку 38 по вул.Молодіжній в смт.Квасилів Рівненського району Рівненської області.

Стягнути з ОСОБА_2 /15 січня 1958 р.н./ в прибуток Рівненського районного суду Рівненської області /№ рахунку 295, МФО 833017, ЄДРПОУ одержувача 38012756, код доходів 22030001, банк ГУДКСУ в Рівненській області ЄДРПОУ суду 26406260/ судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом десяти днів з дня отримання.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд Рівненської області протягом десяти днів з дня отримання .

Суддя: Кушнір Н.В.