Ухвала

іменем україни

1 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Гримич М.К., Іваненко Ю.Г.,

Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до комунальної установи «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи», третя особа - головний лікар комунальної установи «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи» ОСОБА_4, про скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, визнання дій протиправними, поновлення на роботі, зобовʼязання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Одеської області від 19 квітня 2016 року,

встановила:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом до комунальної установи «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи» (далі - КУ «Одеський ОЦМСЕ»), мотивуючи тим, що з

КУ «Одеський ОЦМСЕ» перебувала в трудових відносинах. Наказом

від 26 травня 2015 року її було звільнено за п. 1 ст. 40 КЗпП України з посади голови, лікаря-терапевта Балтської міжрайонної медико-соціальної експертизи КУ «Одеський ОЦМСЕ». Зазначала, що є інвалідом 2 групи, має стаж 32 роки за спеціальністю, з них за фахом лікаря терапевта - 21 рік, отримала першу лікарську категорію, регулярно отримувала премії за високі показники в роботі, має на утриманні батьків, що є інвалідами 1 групи, чоловіка, який є інвалідом 2 групи.

Вважала своє звільнення незаконним, оскільки їй не було повідомлено, про звільнення у ув'язку зі скороченням штату, не було запропоновано вільної вакансії, не забезпечено її право на першочергове працевлаштування в КУ «Одеський ОЦМСЕ».

Фактично про звільнення позивач дізналась лише на спільному засіданні адміністрації та профспілкового комітету, яке відбулось 21 травня 2015 року - за п'ять днів до звільнення.

З урахуванням неодноразових уточнень позовної заяви, позивач просила: скасувати наказ КУ «Одеський ОЦМСЕ» від 26 травня 2015 року в частині звільнення її з посади голови, лікаря-терапевта Балтської міжрайонної медико-соціальної експертизи КУ «Одеський ОЦМСЕ» за

п.1 ст. 40 КЗпП України; зобов`язати головного лікаря КУ «Одеський ОЦМСЕ» запропонувати позивачу іншу, аналогічну раніше займаній, посаду; стягнути з КУ «Одеський ОЦМСЕ» на користь позивача втрачений заробіток за вимушений прогул за період з 26 травня 2015 року по 19 січня 2016 року в сумі 8 596,23 грн та 10 000 грн на відшкодування заподіяної моральної шкоди.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19 лютого

2016 року позов задоволено частково.

Скасовано наказ від 26 травня 2015 року в частині звільнення

ОСОБА_3 з посад голови, лікаря-терапевта Балтської МСЕК. Зобов'язано КУ «Одеський ОЦМСЕ» запропонувати ОСОБА_3 роботу за професією лікар-терапевт. Стягнуто КУ «Одеський ОЦМСЕ» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 6 783,42 грн та

2 000 грн у рахунок відшкодовування моральної шкоди, а всього стягнуто 8 783,42 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 19 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині зобов'язання запропонувати роботу скасовано, у цій частині ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про зобов'язання запропонувати роботу та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, обумовлені відповідним наказом Одеської обласної державної адміністрації

від 18 березня 2015 року. Разом з тим, судом було встановлено, що відповідачем не додержано норм трудового законодавства, що регулюють вивільнення працівника, оскільки працівник не відмовився від переведення на іншу роботу в іншому структурному підрозділі КУ «Одеський ОЦМСЕ». Станом на час вивільнення була вакантною посада лікаря-терапевта Київської міжрайонної медико-соціальної експертизи КУ «Одеський ОЦМСЕ», яка не була запропонована позивачу.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про скасування наказу від 26 травня 2015 року в частині звільнення позивача з посади голови, лікаря-терапевта Балтської МСЕК оскільки виконання цього наказу було проведено з порушенням процедури, визначеної трудовим законодавством.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині зобов'язання відповідача запропонувати позивачу роботу за професією лікар-терапевт з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні даних позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ефективним способом поновлення прав позивача було поновлення на роботі, що в свою чергу передбачало б обов'язком роботодавця надати посаду аналогічну раніше займаної з прийняттям необхідних заходів щодо вивільнення такої посади у разі якщо її займає сумісник, а позивач користується переважним правом на залишення на роботі у порівнянні з іншими працівниками. Оскільки апеляційний суд здійснює перевірку в межах предмету та підстав позову, що були предметом дослідження в суді першої інстанції, то прийняти до розгляду в порядку уточнення раніше подані позовні вимоги колегія суддів не має підстав.

Проте повністю з такими висновками погодитися не можна з огляду на наступне.

Установлено, що наказом від 18 березня 2015 року Управління охорони здоров'я Одеської обласної державної адміністрації зобов'язало головного лікаря КУ «Одеський ОЦМСЕ» вивести з 1 червня 2015 року зі складу цієї комунальної установи структурний підрозділ Балтська міжрайонна медико-соціальна експертиза.

Наказом КУ «Одеський ОЦМСЕ» від 26 березня 2015 року з 1 червня 2015 року зі складу цієї установи виведено структурний підрозділ Балтська міжрайонна медико-соціальна експертиза. Того ж дня наказ доведено до відома працівників Балтської міжрайонної медико-соціальної експертизи.

Наказом головного лікаря КУ «Одеський ОЦМСЕ» від 26 травня

2015 року було звільнено працівників Балтської міжрайонної медико-соціальної експертизи, зокрема, голову, лікаря терапевта ОСОБА_3 на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_3 посилалась на неповідомлення її про звільнення у ув'язку зі скороченням штату, не було запропоновано вільної вакансії, не забезпечено її право на першочергове працевлаштування в КУ «Одеський ОЦМСЕ».

За змістом п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до положень ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

За змістом положень абз. 4 ч. 1 ст. 43-1 КЗпП України вбачається переважне право на працевлаштування працівника, який не є сумісником - розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках звільнення з суміщуваної роботи у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв'язку з обмеженнями на роботу за сумісництвом, передбаченими законодавством.

Виходячи з приписів вказаної норми, роботодавець при скороченні штату працівників зобов'язаний запропонувати працівнику всі наявні у нього вакансії (у разі їх наявності), а також посаду, за якою працює сумісник. Якщо працівник, який звільняється дає свою згоду перейти на цю посаду, то роботодавець зобов'язаний здійснити такий перевід, попередньо звільнивши сумісника.

Установлено, що згідно протоколу засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації КУ «Одеський ОЦМСЕ», профспілкова організація у присутності працівника ОСОБА_3 надала згоду на її звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

КУ «Одеський ОЦМСЕ» повідомило про відсутність вакантних посад, що відповідають кваліфікації робітників, які попадають під скорочення посад та посад нижчих і менш оплачуваних робіт.

ОСОБА_3 відмовилась, на відміну від інших працівників Балтської міжрайонної медико-соціальної експертизи, ознайомитися під підпис з цією інформацією.

Вирішуючи спір, суди виходили з того, що між сторонами виник спір в процесі реалізації скорочення штату, яке проведено з порушенням процедури в частині оформлення відмови від переведення на іншу роботу позивача або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Установлено, що ОСОБА_3 отримала вищу освіту за спеціальністю «Лікувальна справа», їй присвоєна кваліфікація лікаря зі спеціальності терапія, категорія вища, з 3 вересня 1998 року обіймає посаду лікаря терапевта Балтської міжрайонної медико-соціальної експертизи є інвалідом 2 групи.

Згідно відповіді управління охорони здоров'я Одеської обласної державної адміністрації від 9 грудня 2015 року, станом на 1 січня 2015 року КУ «Одеський ОЦМСЕ» мала 5 вакантних посад, включаючи також Балтську МСЕК,, серед них завідувач підрозділу - 1 одиниця, травматологічна МСЕК - лікар-ортопед-травмолог - 0,50, офтальмологічна МСЕК - лікар-офтальмолог - 0,50, Київська МР МСЕК - лікар-терапевт - 0,50, Котовська МР МСЕК - завідувач підрозділу - 1, обласний центр МСЕ - лікар-статистик - 0,50, Центральна МР МСЕК - лікар-неврапатолог - 0,50; станом на 01.04.2015р. - взагалі 8,25 одиниць вакантних посад (включаючи також Балтську МСЕК), серед них, зокрема, завідувач підрозділу - 1 одиниця, травматологічна МСЕК - лікар-ортопед-травмолог - 0,50, офтальмологічна МСЕК - лікар-офтальмолог - 0,50, Київська МР МСЕК - лікар-терапевт - 0,50, Котовська МР МСЕК - лікар-хірург - 1, Центральна МР МСЕК - лікар-неврапатолог - 0,50 (а. с. 107-115).

За таких обставин, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд обґрунтовано відхилив посилання представника відповідача на те, що вказані посади вже зайняті працівниками, які працюють за сумісництвом.

Відповідачем не додержано норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, оскільки працівник не відмовився від переведення на іншу роботу в іншому структурному підрозділі комунальної установи «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи», яка станом на вивільнення останнього була вакантною.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника передбачені у статтях 40, 41 КЗпП України.

Трудове законодавство не тільки зазначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення.

Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України та ст. 240-1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої ст. 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій ст. 235 та ст. 240 1 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов'язаний поновити працівника на попередній роботі.

Статтею 235 КЗпП України передбачено, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється у випадках: звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу (частина перша); у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству (частина третя); у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу (частина четверта).

У частині другій зазначеної статті визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, положення статті 235 КЗпП України передбачають виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу у визначених цією статтею випадках, перелік яких є вичерпним.

За положенням ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Вирішуючи спір та скасовуючи наказ відповідача від 26 травня 2015 року в частині звільнення ОСОБА_3, суд першої інстанції вищевказаних положень закону не врахував та, встановивши, що позивача було звільнено з порушенням порядку, установленого законом, не вирішив питання щодо поновлення звільненого у такий спосіб працівника на роботі.

Крім того, задовольняючи позовні вимоги про зобов'язання головного лікаря КУ «Одеський ОЦМСЕ» запропонувати ОСОБА_3 іншу (аналогічну раніше займаній) посаду, не звернувши увагу на те, що такий спосіб захисту трудових прав не відповідає, способам визначеним в ч. 1 ст. 235 та ст. 240 1 КЗпП України.

Не вирішивши питання про поновлення звільненого з порушенням порядку, установленого законом працівника, суд першої інстанції на підставі ст. 235 КЗпП України стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, що не узгоджується зі змістом вказаної статті, яка передбачає вичерпний перелік підстав для виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ураховуючи наведене судові рішення не відповідають вимогам

ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 лютого

2016 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 19 квітня

2016 року скасувати, справу передати до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.С. Висоцька

Судді:М.К. Гримич Ю.Г. Іваненко О.В. Кафідова

І.М. Фаловська