РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2017 року м. Володимир-Волинський

Володимир-Волинський міський суд Волинської області в складі:

головуючого судді Вітера І.Р.,

при секретарі Столярчук Т.О.,

з участю позивача ОСОБА_1,

його представника ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача -ОСОБА_6, про стягнення боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

05 січня 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

До початку судового розгляду справи позивачі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача залучили ОСОБА_6.

Свої позовні вимоги аргументували тим, що 05 вересня 2014 року позивачами із відповідачем укладено договір позики у простій письмовій формі (розписці). Відповідно до умов договору позики відповідач у строк до 05 листопада 2016 року зобовязалась повернути позивачам позичені нею 24000 доларів США. Умови договору позики від 05 вересня 2014 року, позивачі виконали у повному обсязі та в присутності свідків ОСОБА_7 і ОСОБА_8 надали відповідачу позику в сумі 24000 доларів США. На день звернення до суду, відповідачем зобовязання за договором позики не виконані, 24000 доларів США позивачам не повернуті.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали у повному обсязі з наведених у позовній заяві підстав, просили їх задовольнити повністю. Позивач ОСОБА_5 в судове засідання не зявилась до суду подала заяву про слухання справи у її відсутність за наявними матеріалами, позовні вимоги підтримала повністю.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні факт позики 24000 доларів США у позивачів, а також факт написання та підписання нею розписки від 04 вересня 2014 року заперечила повністю. Зазначила, що дійсно мала намір отримати в позику у ОСОБА_5 зазначену суму коштів, однак не отримавши у свого чоловіка ОСОБА_6, який в цей час був за кордоном, дозволу на укладення такого договору, відмовилась його укладати, жодних документів не підписувала та коштів не брала.

Разом з тим, відповідач ОСОБА_3 подала до суду свої письмові заперечення, які за змістом дещо відрізняються від її усних пояснень, зокрема в судовому засіданні вона повністю заперечила факт отримання коштів та написання розписки, а в письмових запереченнях вказала, що згідно цивільного законодавства України не мала права без дозволу свого чоловіка ОСОБА_6 отримувати у позику будь-яке майно, підписувати будь-які договори. Розписка не є письмовою формою договору позики і не заміняє її. Іншого письмового договору позики грошей вона із позивачами не укладала. На представлених в судовому засіданні розписці від 05 вересня 2014 року, а також договорі позики грошей від 05 вересня 2014 року, відсутні підписи її чоловіка, що підтверджує неможливість набуття нею за даними документами будь-якого майна без його дозволу, а оскільки набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, подружжя зобовязані надавати письмову згоду один одному при укладенні правочинів. В даному випадку такої згоди від свого чоловіка ОСОБА_6 вона не отримала, а тому не могла отримати у ОСОБА_5 кошти у позику. Оскільки договір позики є укладеним з моменту передання грошей, а в даному випадку відносини являються безгрошовими, то і позика не була вчинена. Вказані обставини свідчать про нікчемність такого договору. Докази надані позивачем лише доводять факт наміру укласти договір позики, а не укладення даного правочину. В той же час у письмових запереченнях ОСОБА_3 звернула увагу суду на те, що розписка написана кількома почерками, а тому поставила під сумнів її достовірність як доказу у цивільному процесі.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні підтвердив заперечення свого довірителя, для спростування факту написання та підписання відповідачем розписки від 05 вересня 2014 року, а також договору позики від тієї ж дати, заявив клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи, яке було підтримане сторонами. 17 травня 2017 року за клопотанням обох сторін ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області в даній справі призначено судово-почеркознавчу експертизу.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_6 в судові засідання не зявився, до суду неодноразово викликався повістками, а також за клопотанням представника позивача відомості про його виклики в судові засідання публікувалися у засобах масової інформації. За погодженням із сторонами суд провів розгляд справи у його відсутність.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та докази подані сторонами, суд дійшов наступних висновків.

Статтею 10 ЦПК України закріплений принцип змагальності сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 11 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч. 2 ст. 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із статтею 599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписом ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами, а ст. 625 цього Кодексу визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

У відповідності з вимогами ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були ним одержані у меншій кількості ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

У відповідності до ст.3607 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

У справах №№ 6-63цс13, 6-1967цс15, 6-50цс16 та в інших справах Верховний Суд України неодноразово робив правові висновки у відповідності до яких:

«Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки».

Таким чином в даній справі підлягає зясуванню правова природа договору, чи мав місце договір позики та чи було здійснено передачу грошових коштів.

Крім того, ч.1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів.

У відповідності ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З матеріалів справи вбачається, що 05 вересня 2014 року між позивачами ОСОБА_1, ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір позики, за яким позивачі передали відповідачу 24000 доларів США.

Даний факт підтверджується оригіналом розписки від 05 вересня 2014 року, яка є в матеріалах справи, згідно із змістом якої вона була складена та підписана позивачами ОСОБА_1, ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_3 в присутності свідків ОСОБА_7 і ОСОБА_8

Факт позики грошей також підтверджується і поданим стороною відповідача договором позики грошей від 05 вересня 2014 року, який також є в матеріалах справи, укладеним та підписаним позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_5 із відповідачем ОСОБА_3

Як у розписці від 05 вересня 2014 року, так і в договорі позики грошей, містяться відомості щодо отримання коштів в сумі 24000 доларів США у подружжя позивачів ОСОБА_5 подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_9. В той же час в обох представлених суду документах відсутні підписи ОСОБА_6.

Опитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підтвердили, що 05 вересня 2014 року на прохання позивача ОСОБА_1 були присутніми та засвідчили факт передачі ОСОБА_1 ОСОБА_10 ОСОБА_11 у позику 24000 доларів США. При цьому чоловіка позичальника - ОСОБА_6 не було. Факт передачі коштів у позику ОСОБА_3 остання також підтвердила власноручно написаною нею та підписаною розпискою в присутності позивачів та свідків. В той же час, як зазначили свідки, розписка складалась кількома особами шляхом внесення до неї записів про установчі дані присутніх кожним із них щодо своїх даних власноручно. Як зазначив свідок ОСОБА_8, при цьому відповідач ОСОБА_3 вказувала, що якщо не зможе повернути гроші, то віддасть позивачам квартиру.

Факт участі відповідача ОСОБА_3 у написанні та підписанні розписки від 05 вересня 2014 року підтверджується також і висновком № 2760 від 31 серпня 2017 року криміналістичної експертизи з дослідження почерку і підписів за матеріалами даної цивільної справи, яким встановлено, що підпис від імені ОСОБА_3 в оригіналі розписки від 05 вересня 2014 року про отримання грошових коштів у борг розташований праворуч після слова «Позичальник», - виконаний ОСОБА_3; рукописні записи: «Розписка м. Володимир-Волинський, Волинської області, України. П'яте вересня дві тисячі чотирнадцятого року. Ми, ОСОБА_6 що проживаю у м. Володимир-Волинський МВУМВС України у Волинській області 13.02.1996 р. та ОСОБА_3 проживаю у ІНФОРМАЦІЯ_1 паспорт серії АС №538937, виданий Володимир - Волинський МВУМВС України у Волинській області 07.09.1999, діюча добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх, в присутності свідків:», «Цією розпискою підтверджуємо факт наявності в нас заборгованості перед гр.», «В сумі 24000 доларів США (двадцять чотири тисячі) доларів США які ми отримали 05.09.2014 р. які ми зобов'язуємося повернути їм в строк до 05.11.2016 р. в чому і підписуємося. Позичальник ОСОБА_3 05.09.2014 р. Позикодавці:», якими заповнений документ - оригінал розписки від 05 вересня 2014 року про отримання грошових коштів у борг - виконані також відповідачем ОСОБА_3.

Цим же висновком криміналістичної експертизи підтверджується і написання відповідачем ОСОБА_3 рукописних записів та виконання підпису у графі «Позичальник» у поданому нею в судовому засіданні оригіналі договору позики грошей від 05 вересня 2014 року.

В судовому засіданні було відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про призначення повторної експертизи, яке він заявив у звязку з сумнівами щодо правдивості вищезгаданого висновку та відповідності його встановленій формі. Таких сумнівів у суду не виникло, оскільки висновок повністю відповідає встановленій формі, є мотивованим та обґрунтованим. В той же час судом звернуто увагу й на обставину допущення у тексті розписки орфографічної помилки в написанні слова «підтвержуємо», - аналогічну орфографічну помилку в даному слові відповідач чотири рази допустила в судовому засіданні під час відібрання у неї експериментальних зразків почерку, що й без криміналістичного його дослідження, вказує та підтверджує правдивість висновку експерта.

Вказаними доказами підтверджується факт отримання відповідачем ОСОБА_3 у подружжя ОСОБА_1 у позику 24000 доларів США.

Оцінюючи зміст розписки, суд приходить до висновку, що за формою та змістом вказана розписка містить всі необхідні умови передбачені договором позики, а саме містить посилання на отримання цих коштів, суму позики та строк її повернення, тому повинна бути розцінена саме як договір позики.

Згідно розписки та договору позики грошей від 05 вересня 2014 року, відповідач ОСОБА_3 зобовязалась повернути позивачам 24000 доларів США в строк до 05 листопада 2016 року.

Аналогічні відомості містить і договір укладеного договору позики грошей від 05 вересня 2014 року, де також у п.п. 4 та 5 зазначено, що повернення позики повинно бути здійснено готівкою щоквартально, про що позикодавці письмово, шляхом надання розписки, підтверджують про отримання ними коштів від позичальників. Позика вважається повернутою у випадку наявності на примірнику цього договору відмітки позикодавців про одержання грошей та передачі грошових сум, що позичалися позичальниками, готівкою позикодавцям, а у випадку неможливості повернення боргового документа вказати про це у розписці, яку вони повинні видати позичальникам.

В ході судового розгляду відповідачем не було подано до суду жодного вказаного доказу повернення боргу повністю або частково, тобто на час розгляду справи в суді відповідач не повернула позивачу борг в сумі 24000 доларів США.

За таких обставин суд прийшов до висновку про доведеність та підтвердження в судовому засіданні заявлених позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_5 до ОСОБА_3 щодо стягнення з останньої боргу в сумі еквівалентній 24000 доларів США, які остання отримала у позику 05 вересня 2014 року.

В той же час судом визнається безпідставними посилання відповідача та її представника на нікчемність укладеного ОСОБА_3 договору позики із позивачами, з підстав не отримання нею згоди (дозволу) у свого подружжя (чоловіка) ОСОБА_6 на вчинення даного правочину.

Так, відповідно до змісту ч. 1 ст. 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч. 2 ст. 65 СК України).

Відповідно до положень ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Отже, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї.

Згідно ч. 2 ст. 73 СК України, стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби.

Вказане, також підтверджується практикою Верховного Суду України, а саме, постановою Верховного Суду України від 14.09.2016 року у справі № 6-539цс16, зокрема Суд зазначив: «якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то цивільні права та обовязки за цим договором виникають в обох із подружжя. Внаслідок укладення договорів позики виникає також і зобовязання в інтересах сімї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, та що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї».

Згідно із ст. 541 ЦК України, солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Системний аналіз вищевказаних норм також із врахуванням положень ст.ст. 334 та 1046 ЦК України вказує на те, що в разі використання подружжям позичених коштів в інтересах сімї та/або спільно в будь-яких інших інтересах, такі кошти в період користування ними позичальниками вважаються їх спільною сумісною власністю, а тому таке подружжя-позичальників при виконанні умов повернення коштів за договором позики є солідарними боржниками.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

На підставі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Право на захист особа здійснює на свій розсуд (ст. 20 ЦК України), при цьому спосіб захисту визначається або законом або договором (ст. 16 ЦК України). Вибір способу захисту залежить від позивача.

Відтак суд вважає законним право позивача щодо звернення з позовом на свій розсуд лише до тієї особи, яка на його думку порушила своє договірне зобовязання.

В той же час відповідно до ч. 1 ст. 544 ЦК України, боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Із врахуванням даної правової норми, в разі існування солідарного боргу, відповідач вправі звернутися з позовом до свого подружжя, якщо буде вважати порушеними свої права.

Як встановлено судом, ОСОБА_6 не є стороною договору позики від 05 вересня 2014 року, а також він не надавав згоду у письмовій чи будь-якій іншій формі на укладення зазначеного договору позики, не є поручителем і докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

В той же час в судовому засіданні не було встановлено з якою метою відповідач позичала у позивачів кошти, оскільки остання повністю заперечувала даний факт, а позивачам мета позики коштів є невідомою.

За таких обставин суд не може прийти до висновку про те, що відповідач ОСОБА_3 під час укладення договору позики діяла в інтересах своєї сімї, водночас остання в судовому засіданні та своїх запереченнях заявляла про те, що її чоловік ОСОБА_6 заборонив їй укладати даний правочин.

У разі, якщо договір одним із подружжя укладено не в інтересах сімї, він не створює обовязку для другого з подружжя і згоди останнього на його укладення законом не вимагається, а відсутність такої згоди не може бути підставою для визнання такого договору недійсним. (Правова позиція з цього приводу викладена в постанові Колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року у справі № 6-88цс12).

Відтак суд при розгляді даної справи прийшов до висновку, що ОСОБА_3 є належним відповідачем в даній справі та повинна відповідати за взятими на себе особистими зобов"язаннями без згоди її подружжя, а відсутність такої згоди не може бути підставою для визнання укладеного із подружжям ОСОБА_5 договору позики грошей від 05 вересня 2014 року недійсним.

За правилами ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно вимог процесуального закону, сторона позивачів у відповідності до положень ст.57 ЦПК України, повністю довела в судовому засіданні факти: укладення договору позики із відповідачем, фактичної передачі коштів у позику відповідачу, а також відмови відповідача щодо виконання своїх зобовязань, визначених розпискою, договором та Законом, які полягали у вчасному поверненні отриманих у позику коштів.

В той же час сторона відповідача не надала суду жодного доказу протилежного.

Відтак право позивачів є порушеним та підлягає захисту в судовому порядку.

Аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. ст.192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобовязання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і його виконання є національна валюта України гривня.

Позивачі просили суд стягнути з відповідача 630720 гривень боргу. При цьому позивачі запропонували свій розрахунок на день подання позову - 30.12.2016 року, де 100 доларів США = 2628 гривень, що за їхніми підрахунками становило 24000 доларів США. Такий розрахунок є помилковим.

Згідно офіційного курсу НБУ станом на день подання позову - 30 грудня 2016 року, 100 доларів США дорівнювало 2719, 08 гривень, тобто фактично пропорції 24000 доларів США на цей день становило 652579, 20 гривень.

Станом на день винесення рішення згідно офіційного курсу НБУ (100 доларів США - 2648,7953 гривні) сума боргу становить 635710, 87 гривень.

В будь-якому разі, суд приймає рішення в межах заявлених позовних вимог, із врахуванням положень ст.11 ЦПК України, а тому вимушений погодитись із заявленими позовними вимогами, які позивачами щодо суми стягнення не змінювалися і не уточнювалися, та не вправі стягнути із відповідача більшу суму.

Підійшовши до вирішення питання щодо судових витрат, які слід стягнути з відповідача на користь позивачів в порядку ст.88 ЦПК України, суд одночасно вважає за доцільне стягнути з відповідачів на користь позивачів і понесені ними витрати на проведення криміналістичної експертизи з дослідження почерку і підписів № 2760 від 31.08.2017 року в частині оплаченій позивачами за рахунком № 671 від 01.06.2017 року в сумі 3720 гривень, а також суми судових зборів за подання позовної заяви в розмірі 6307, 20 гривень та за подання заяви про забезпечення позову в розмірі 320 гривень.

Судові витрати за опублікування оголошень щодо виклику в судові засідання третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, суд залишає за позивачами, оскільки це була виключна їх ініціатива, яка була не обовязковою та не передбачена вимогами ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 4, 10-11, 16, 20, 57-64, 88, 212-215, 3607 ЦПК України, ст.ст. 202, 207, 319, 524, 525, 526, 533, 541, 544, 599, 625, 626, 629, 631, 640, 1046-1049, 1051 ЦК України, ст.ст. 65, 73 СК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_6, про стягнення боргу за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер платника податків: НОМЕР_1, зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, в користь ОСОБА_1 та ОСОБА_5 грошові кошти за договором позики в сумі 630720 (шістсот тридцять тисяч сімсот двадцять) грн.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 та ОСОБА_5 судовий збір за подачу позовної заяви в сумі 6307 (шість тисяч триста сім) грн. 20 коп., судовий збір за подання заяви про забезпечення позову в сумі 320 (триста двадцять) грн. та витрати за проведення криміналістичної експертизи з дослідження почерку і підписів в сумі 3720 (три тисячі сімсот двадцять) грн.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення або протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення особами, які не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення.

Повний текст рішення складено 15 листопада 2017 року.

Головуючий (підпис)

Згідно з оригіналом.

Суддя Володимир-Волинського міського суду І.Р. Вітер