Справа № 307/1186/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

29 листопада 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Кожух О.А. та Мацунича М.В.,

при секретарі:Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тячівського районного суду від 26 вересня 2017 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості за аліментами, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом у травні 2017 р.

Просив звільнити його від сплати заборгованості за аліментами в сумі 18 900 грн. за період із 21.09.2014 р. по 28.12.2016 р. на утримання доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. На обґрунтування зазначав, що починаючи з 21.09.2014 р. по 28.12.2016 р. донька перебувала на його повному утриманні, через що він і не сплачував аліменти на утримання доньки, та вважає, що не повинен був сплачувати аліменти за цей період.

Рішенням Тячівського районного суду від 26 вересня 2017 р. позов задоволено.

ОСОБА_2 просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позову. Доводить про порушення норм матеріального та процесуального права. Указує, що суд першої інстанції належним чином не дослідив ту обставину, що позивач, забравши доньку під час побачення у Києві, протягом півтора року не повідомляв матері, де вона знаходиться, у зв'язку з чим було ухвалено судове рішення в іншій цивільній справі про відібрання дитини та лише 15 квітня 2016 р. дитина була повернута матері. Зазначає, що суд першої інстанції не дослідив ті обставини, на які посилався позивач, як на обґрунтування своїх вимог. Указує, що фактичних обставин справи перебування дитини з батьком не може вважитися істотною у розуміння ч.2 ст.197 СК України.

У письмових запереченнях ОСОБА_3 не визнав апеляційної скарги як безпідставної і просить залишити рішення суду без змін як законне та обґрунтоване.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення - скасуванню із ухваленням нового по суті позовних вимог, із таких мотивів.

Суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості позовних вимог, оскільки дитина з 21.09.2014 р. по 28.12.2016 р. проживала та утримувалась батьком.

Колегія суддів не погоджується із цим висновком у зв'язку з його невідповідністю обставинам справи та порушенням норм матеріального права.

Установлено, що рішенням Тячівського районного суду від 06.08.2014 р. було вирішено стягувати з позивача аліменти на користь відповідача ОСОБА_2 на утримання доньки в розмірі 700 грн., щомісяця, починаючи з 04.04.2014 р. і до досягнення дитиною повноліття (а.с.35). Відповідно до розрахунку заборгованість по аліментах № 1496 (а.с.4) станом на 21 квітня 2017 р. залишок заборгованості ОСОБА_3 по сплаті аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання доньки складав 15 107,11 грн. Рішенням Тячівського районного суду від 03 вересня 2014 р. (а.с.20-23) було зобов'язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_3 у спілкуванні з донькою і визначено спосіб участі ОСОБА_3 у спілкуванні та вихованні доньки ОСОБА_4 шляхом побачення із 18.00 год. кожної другої п'ятниці кожного місяця до 18.00 год.,кожної другої неділі кожного місяця, з обов'язком ОСОБА_3. забирати доньку з місця фактичного проживання матері ОСОБА_2. (АДРЕСА_1) та її повернення до фактичного місця проживання з матір'ю;побачення з 18.00 год. кожної четвертої п'ятниці кожного місяця до 18.00 кожної четвертої неділі кожного місяцяіз обов'язком ОСОБА_3. забирати доньку з місця фактичного проживання матері ОСОБА_2. (АДРЕСА_1) та її повернення до фактичного місця проживання з матір'ю.

Рішенням Тячівського районного суду від 03 грудня 2014 р. (а.с.24-28), залишеним у силі ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 30 січня 2015 р. (а.с.29-31), відібрано малолітню дитину ОСОБА_4 у ОСОБА_3 і зобов'язано повернутид итину її матері ОСОБА_2 за місцем її фактичного проживання у АДРЕСА_2

Рішенням Тячівського районного суду від 12 травня 2015 р. (а.с.32) позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів задоволено.

Ухвалою Тячівського районного суду від 02 лютого 2015 р. (а.с.66-68)малолітню ОСОБА_4 оголошено в розшук.

18.04.2016 р. виконавче провадження на виконання рішення Тячівського районного суду від 03 грудня 2014 р. закінчено у зв'язку з його повним фактичним виконанням згідно з актом державного виконавця від 15.04.2016 р. (а.с.34).

На обґрунтування свого висновку суд першої інстанції послався на рішення Тячівського районного суду від 03 вересня 2014 р. про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, від 03 грудня 2014 р. - про відібрання діти від батька та поверненню матері, та від 02 лютого 2014 р. - про оголошення дитини в розшук.

Факт утримання дитини на цілковитому утриманні батька, може бути підтверджено, наприклад товарними чеками на придбання речей, їжі, іграшок, тощо. Однак, цими судовими рішеннями було встановлено те, що позивач забрав дитину від матері та переховував її досить тривалий час невідомо де. До того ж суд, роблячи такий висновок, ґрунтувався не на матеріалах наявних у справі, а лише на доводах позивача, оскільки встановив період перебування доньки в батька в період із 21.09.2014 р. по 28.12.2016 р., хоча за матеріалами справи дитина була повернута матері 15.04.2016 р.

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Згідно з ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Відповідно до ч.2 ст. 197 СК України, за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв'язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення (наприклад, у зв'язку із перебуванням платника аліментів у лавах Збройних Сил України, тяжким матеріальним становищем тощо). Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.

Положення ч.2 ст. 197 СК України не є нормою матеріального права, яка дає право на звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами в цій справі, адже заборгованість, яка має місце, не виникла у зв'язку з тяжкою хворобою позивача або іншою обставиною, що має істотне значення. Вона виникла внаслідок самостійних дій позивача, які були спрямовані на відібрання і переховування дитини від матері, що підтверджено рішеннями суддів і ухвалою про розшук дитини.

Усупереч вимогам ст.60 ЦПК України позивачем належних і допустимих доказів на підтвердження своїх доводів про наявність підстав звільнення його від сплати заборгованості за аліментами, яка утворилась за період із 21.09.2014 р. по 28.12.2016 р., у суді першої інстанції не надав.

Так, рішеннями судів було встановлено, що донька перебувала в ОСОБА_3, однак жодних доказів того, що він її утримував, у матеріалах справи немає. Також необхідно зауважити, що позивач забрав доньку виключно зі власної волі (а не за рішенням суду, наприклад), а тому в контексті ч.2 ст. 197 СК України це не може вважатися обставиною, яка має істотне значення для звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами.

Суд першої інстанції не перевірив достатність доводів позивача на обґрунтування своїх доводів, що призвело до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 10 ч.1, ч.3, ст. 60 ч.1, ч.4, ст. 213 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що оскаржене рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню як суперечне положенням ст. 213 ЦПК України, а в задоволенні позову необхідно відмовити за недоведеністю.

Судові витрати в сумі 704 грн. відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню із позивача на користь відповідача.

Керуючись ст. 180, ч.2 ст.197 СКУкраїни, ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» ст.ст. 10, 60, 212, 213, 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п. 1, п.3, п.4, ч.2, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, -

РІШИЛА:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити. 2.Рішення Тячівського районного суду від 26 вересня 2017 року скасувати. 3.У задоволені позову ОСОБА_3 відмовити. 4.Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 704 (сімсот чотири) грн. у відшкодування судового збору. 5.Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Судді: