Справа № 163/3227/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Гайдук А.Л.
Провадження № 22-ц/773/1469/17 Категорія: 46 Доповідач: Карпук А. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів - Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,

секретар Концевич Я.О.

з участю: представника позивача Плеханова Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Луцького прикордонного загону Державної прикордонної служби України до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням за апеляційною скаргою позивача Луцького прикордонного загону Державної прикордонної служби України на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 08 вересня 2017 року, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 08 вересня 2017 року в задоволенні позову у даній справі відмовлено.

Позивач Луцький прикордонний загін подав апеляційну скаргу на зазначене рішення, в якій, покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін з таких підстав.

Судом встановлено, що службовий житловий будинок по АДРЕСА_2 належить державі в особі Державної прикордонної служби України (далі - ДПС України), що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

11.06.2003 року відповідачу ОСОБА_3 з сім'єю з чотирьох осіб видано ордер на службове жиле приміщення за адресою: АДРЕСА_3.

Розпорядженнями Голови Адміністрації ДПС України від 23.09.2015 року № 886-ос ОСОБА_3 звільнено в запас за підпунктом «г» пункту 1 частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» та наказом начальника Луцького прикордонного загону від 29.09.2015 року № 203 -ОС виключено зі списку частини 29.09.2015 року.

З акту обстеження відомчої житлової площі, яка придбана ДПСУ, від 25.11.2016 року вбачається, що у спірному житлі проживає дружина ОСОБА_3 - ОСОБА_4 неповнолітні діти, щодо яких позивачем вимоги не заявлялись.

З протоколу № 8 засідання житлової комісії Луцького прикордонного загону ДПУ України від 30.10.2014 року вбачається, що підполковнику ОСОБА_3 надано трикімнатну службову квартиру АДРЕСА_1. Тобто відповідач забезпечений житлом в іншому населеному пункті, однак фактично члени його сім»ї проживають у спірному житловому приміщенні. Наведене стверджується поясненнями представника відповідача, а також відмітками у судових повістках про виклик до суду, які вручалися за адресою с. Рівне Любомльського району.

Звертаючись з позовом, позивач заявив вимоги про втрату права користування службовим житлом, покликаючись на ст. 124 ЖК УРСР, яка регулює порядок виселення робітників і службовців, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією та Інструкцію про організацію забезпечення житловими приміщеннями в Державній прикордонній службі України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України №1040 від 20.12.2007 року. При цьому, обгрунтовує позовні вимоги тим, що відповідач ОСОБА_3 виключений із списків частини, а зазначене службове житло не звільнено на даний час.

Відповідно до ст. 124 ЖК УРСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Порядок визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням регулюється ст.ст.71, 72, 107 ЖК України. Стаття 124 ЖК встановлює загальні правила виселення з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення. Позивачем не доведено наявності передбачених цими нормами права підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житлом.

З матеріалів справи встановлено, що відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_5 не зареєстровані у спірному житловому приміщенні, однак фактично проживають у ньому, хоча забезпечені житлом у іншому населеному пункті, де зареєстроване їх місце проживання.

Отже, немає підстав визнавати відповідачів такими, що втратили право на користування жилим приміщенням за ст. 118, 121, 124 ЖК України, а позивач не ставить питання про виселення відповідачів з службового жилого приміщення.

Суд, виходячи з принципу диспозитивності не має права з власної ініціативи змінювати предмет і підстави позову при винесенні рішення, оскільки виключно позивачу належить право вибору характеру своїх процесуальних дій. А тому, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позову про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача Луцького прикордонного загону Державної прикордонної служби України відхилити.

Рішення Любомльського районного суду Волинської області від 08 вересня 2017 суду у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий

Судді: