АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 642/1408/17 Головуючий суддя І інстанції Ольховський Є. Б.
Провадження № 22-ц/790/5629/17 Суддя доповідач: Карімова Л.В.
Категорія: спори, що виникають із договорів
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

Головуючого - Карімової Л.В.,

суддів колегії: Бурлака І.В.,

Яцини В.Б.,

за участю секретаря Колесник О.Е.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 19 серпня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариство «ОТП Банк» про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до суду з вищевказаним позовом, в якому просили визнати недійсним кредитний договір № ML 706/052/2008 та договір іпотеки № PML-706/052/2008, що укладені між ОСОБА_3 та ЗАТ „ОТП Банк".

В обґрунтування своїх позовних вимог посилались на те, що 01.04.2008 року ОСОБА_3 уклала з відповідачем кредитний договір № ML 706/052/2008. Одночасно ОСОБА_4 уклав із ЗАТ „ОТП Банк" договір поруки № SR-706/056/2008. Також 01.04.2008 року між ОСОБА_3 та банком було укладено договір іпотеки № PML-706/052/2008. Позивачі зазначали, що текст кредитного договору, складеного відповідачем, містить умови, які значно погіршили положення позивача ОСОБА_3 як споживача за споживчим кредитом по відношенню до умов, встановлених діючим законодавством України.

Стверджували, що надавши кредит у доларах США, банк порушив вимоги статті 99 Конституції України, статті 524 ЦК України, ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", статті 3 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", ст. ст. 6, 7 постанови Національного банку України № 200 від 30.05.2007 р. "Про затвердження Правил використання готівкової іноземної валюти на території України", п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Національного банку України від 14.10.2004 № 483.

На підставі наведеного зазначали, що використання відповідачем долара США як предмету кредитування за споживчим кредитом, є фактом внесення в кредитний договір дискримінаційної умови (умови, що всупереч принципу добросовісності створює істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позичальника), що значно погіршує становище позивача як споживача порівняно із відповідачем (надавачем послуг кредитування) в разі настання певних подій, що дає право для позивача відповідно до пункту 2 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" вимагати визнання в цілому кредитний договір недійсним.

В запереченнях на позовну заяву ПАТ „ОТП Банк", посилаючись на те, що коливання курсу долара США не може бути істотною зміною становища щодо виконання банківських зобов'язань за кредитним договором та на сплив строків позовної давності, просив відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 19 серпня 2017 року позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 залишено без задоволення за спливом строків позовної давності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посилаючись на порушення норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення їх позовних вимог.

Зазначають, що суд першої інстанції не врахував, що перебіг строків позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, та на цей час оспорювані договори є діючими до 2027 року.

Вислухавши пояснення учасників процесу, що з'явилися до суду апеляційної інстанції, перевіривши відповідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом (ч.2). Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у засіданні (ч.3). Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; б) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що подальше виконання кредитного договору на умовах, що діють на даний час є порушенням одного із принципів цивільно-правових відносин, які закріплені у ст. 3 ЦК України - принципу справедливості, умови кредитного договору є несправедливими, так як всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача як споживача кредитних послуг, однак позов задоволенню не підлягає за спливом строків позовної давності.

Колегія суду не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 01.04.2008 року між ОСОБА_3 та ЗАТ „ОТП Банк" ( правонаступником якого є ПАТ „ОТП Банк" було укладено кредитний договір № ML 706/052/2008, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_3 кредитні кошти для придбання нерухомого майна при сплаті 53,67% вартості вищевказаного нерухомого майна у відповідності до договору купівлі-продажу шляхом перерахування на поточний рахунок НОМЕР_1 у банку з 01.04.2008 року і терміном погашення по 01.04.2027 року у сумі 25 000 доларів США.

В забезпечення виконання вищевказаного зобов'язання між ЗАТ „ОТП Банк" та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки № PML-706/052/2008, відповідно до умов якого остання передала банку в іпотеку нерухоме майно - трикімнатну квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Іноземна валюта як засіб платежу, зокрема за зобов'язаннями, відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України може використовуватися в Україні лише у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до п. 1 ст. 5 Декрету КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Згідно п. 2 та 3 ст. 5 зазначеного Декрету КМУ, генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання, а саме на здійснення операцій, пов'язаних з торгівлею іноземною валютою, з правом відкривати на території України пункти обміну іноземних валют, у тому числі на підставі агентських угод з іншими юридичними особами - резидентами.

Підпунктами "в", "г" пункту 4 ст. 5 Декрету встановлено, що для проведення резидентами валютних операцій, а саме надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу потребує отримання індивідуальні ліцензії на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Згідно п. 5 ст. 5 Декрету НБУ одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії.

Використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії (індивідуальної ліцензії), як це встановлено п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Національного банку України від 14.10.2004 № 483, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09.11.2004 за № 1429/10028, дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Відповідно до листа Національного банку України від 06.02.2007 року № 41-216/241-1221 «Про перелік банків, які мають банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій, у тому числі з валютними цінностями» ЗАТ „ОТП Банк" (п. 72) входить до списку банків, які отримали банківську ліцензію та письмовий дозвіл Національного банку України на здійснення в тому числі й валютних операцій.

Отже, ЗАТ „ОТП Банк" як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК України зобов'язання повинно бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Згідно ч. 2 ст. 524 ЦК України сторони за договором можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Як вбачається з п.1.11.1 кредитного договору сторони цього договору обумовили, що усі платежі для повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом повинні здійснюватись позичальником у валюті кредиту в строки та на умовах, встановлених договором.

Згідно п. 2 частини 1 кредитного договору його сторони обумовили розмір та валюту кредиту - 25 000 доларів США, а відповідно до п.1.11.1.1 інші платежі згідно з цим договором розраховуються у валюті кредиту і підлягають оплаті у валюті України, виходячи з валютного курсу НБУ на день сплати. Застереження: у п.1.11.1.1. валютний курс НБУ застосовується, якщо валютою кредиту виступає долар США чи євро.

Пунктом 1.11.2 кредитного договору сторони обумовили, що у випадку відсутності або недостатності у позичальника коштів для здійснення платежів у відповідній валюті банк має право здійснити конвертаційну операцію за рахунок коштів позичальника в інших валютах відповідно до вимог чинного законодавства України за існуючими тарифами банка. При цьому сторони встановлюють, що відмова банку здійснити зазначену конвертацію не впливає на зобов'язання позичальника виконати в повній сумі свої боргові зобов'язання перед банкуом у встановлений цим договором валюті. Застереження: підписанням цього договору позичальник висловлює свою обізнаність з діючими тарифами банку та обов'язковими платежами, передбаченими чинним законодавством.

Відповідно до застереження в п.1.11.3 кредитного договору сторони встановили, що банк не зобов'язаний приймати виконання боргових зобов'язань у валюті іншій ніж валюта кредиту. Відмова банку від виконання в іншій валюті не може розглядатись сторонами як сприяння збільшенню шкоди в результаті прострочення позичальника.(а.с. 13-13 зв.).

Отже ПАТ „ОТП Банк", як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції з надання кредитів в іноземній валюті, має право на здійснення таких операцій, а резидент - отримувати кредити.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Таким чином, посилання в позовній заяві на зміни курсу гривні по відношенню до курсу долара США не може бути підставою вважати умови кредитного договору № ML 706/052/2008 та договору іпотеки № PML-706/052/2008 несправедливими в розумінні вимог ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач ОСОБА_3 на момент укладання кредитного договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; відповідач надав позичальнику документи, які передували укладанню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки.

У звязку із зазначеним відсутні правові підстави для визнання недійсними оспорюваних договорів.

Виходячи з вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про порушення відповідачем прав ОСОБА_3 та ОСОБА_4, тому відсутні підстави для застосування до виниклих правовідносин строків позовної давності.

Виходячи з наведеного, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального права, що відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову за безпідставністю вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 19 серпня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариство «ОТП Банк» про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки з інших підстав.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цим рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: