Справа №483/2616/13-ц 13.12.2017 13.12.2017 13.12.2017
Провадження №22-ц/784/2315/17
Справа №483/2616/13ц
Провадження № 22ц/784/2315/17 Головуючий у 1-ї інстанції Казанлі Л.І.
Категорія 5 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

13 грудня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої: Ямкової О.О.,

суддів: Колосовського С.Ю., Локтіонової О.В.,

із секретарем: Тищенком Л.С.,

за участю: позивачки ОСОБА_2,

представника відповідачки ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 вересня 2017 року

за позовом

ОСОБА_2

до Парутинської сільської ради Очаківського району Миколаївської області

(далі Парутинська сільрада),

ОСОБА_4

про визнання недійсним рішень та

державного акту на право власності на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Парутинської сільради, третя особа - ОСОБА_4, про визнання недійсними рішення 1 сесії 24 скликання сільради від 12 квітня 2002 року №11, яким третій особі передано у власність земельну ділянку площею 0,12 га, розташовану за адресою: село Парутине, вулиця Очаківська, 57, а також виданий на підставі цього рішення державний акт на право власності на земельну ділянку серії Р4 №107354 у 2002 році.

У березні 2017 року ОСОБА_2 надала уточнену заяву, в якій доповнила позовні вимоги, та просила додатково визнати недійсним рішення ІХ сесії 23 скликання Парутинської сільради від 9 вересня 1999 року в частині передачі ОСОБА_4 у приватну власність земельної ділянки площею 0,11га, розташовану у селі Парутине, вулиця Очаківська, 67.

Позивач зазначала, що сторони є співвласниками житлового будинку №67, розташованого по вулиці Очаківській у селі Парутине.

Зазначений житловий будинок з належними до нього господарськими спорудами та будівлями між ними реально поділено на підставі рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 травня 2011 року, яким у власність позивачки виділена реальна частка, яка складає 48/100 , а у власність відповідачки 52/100 частин.

У листопаді 2012 року ОСОБА_2 звернулася за оформленням права власності на земельну ділянку, надану в обслуговування належних їй частин будинку.

У червні 2013 року їй стало відомо про неможливість оформлення таких прав, у звязку з передачею у власність відповідачки ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,1409га за адресою: село Парутине, вулиця Очаківська, 57, на якій знаходяться належні їй приміщення: гараж та ? частина погребу з шиєю.

Посилаючись на те, що державний акт на імя ОСОБА_4 було видано з порушенням встановленого порядку, та на підставі незаконних рішень сільради, позивач просила визнати їх недійсними.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 вересня 2017 року позов задоволено, ухвалено про визнання незаконними рішень Парутинської сільради 1 сесії 24 скликання від 12 квітня 2002 року за №11 та ІХ сесії 23 скликання від 9 вересня 1999 року в частині передачі ОСОБА_4 у приватну власність земельної ділянки відповідно площею 0,11га та площею 0,12га, розташовану у селі Парутине, вулиця Очаківська, 67. Визнано недійсним державний акт серії Р4 №107354 на право власності на земельну ділянку площею 0,1409 га, виданий 17 грудня 2002 року на імя відповідачки ОСОБА_4.

Додатковим рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 листопада 2017 року розподілені судові витрати.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення суду скасувати з постановленням нового, яким у задоволенні вимог відмовити.

На думку апелянта, позивачка пропустила строк позовної давності, так як достеменно була обізнана щодо змісту рішень сільради, які нею оскаржені. При ухваленні зазначених рішень та видачі державного акту порушень прав позивачки не відбулося, у звязку із руйнуванням гаражу, що був виділений у її власність.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що прийняті сільською радою рішення, що оскаржені ОСОБА_2, та виданий на їх підставі державний акт про право власності ОСОБА_4 на землю, розташовану за адресою: село Парутине, вулиця Очаківська, 67, порушує права позивачки на вільне володіння та користування спорудами, які виділені їй у власність за рішенням суду.

Ухвалюючи рішення місцевий суд керувався виключно положеннями Земельного Кодексу України, який набув чинності з 1 січня 2002 року.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції в частині визнання ним незаконності рішень органу місцевого самоврядування, колегія суддів погодитися не може, оскільки суд дійшов до них внаслідок неналежного дослідження всіх обставин справи та неправильного застосування норм матеріального права.

Як вбачається із змісту статей 23, 30 ЗК УРСР, і статей 3-4 Декрету КМУ «Про приватизацію земельних ділянок» від 26 грудня 1992 року, які діяли на час спірних правовідносин, у випадку переходу права власності на будівлю і споруду разом з цими обєктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу (у сільських населених пунктах - 0,25га), і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення.

При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих обєктів.

Право власності або користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів шляхом видачі та реєстрації державних актів.

Передача громадянам України безоплатно земельної ділянки для обслуговування житлового будинку (присадибна ділянка) проводиться сільськими радами один раз, про що робиться відмітка та у подальшому видається державний акт на право приватної власності на земельну ділянку.

За обставинами, встановленими на підставі рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 травня 2011 року (а.с.13-14) вбачається, що відповідачка ОСОБА_4 14 травня 1999 року придбала у власність ? частину житлового будинку з господарськими та побутовими спорудами, розташованими за адресою: Миколаївська область, Очаківський район, село Парутине, вулиця Очаківська, 67, відчуження якої було здійснено первісним співвласником будинку спадкоємцем ОСОБА_5

У подальшому позивачка ОСОБА_2, яка є сестрою відповідачки, також придбала іншу частину зазначеного житлового будинку у другого первісного співвласника спадкоємця ОСОБА_6, але пізніше - 7 лютого 2002 року.

За технічним паспортом на вказаний будинок зазначено про його розташування на земельній ділянці загальною площею 2,204 га (а.с.16).

Одночасно, за копією договору купівлі продажу №9867 від 14 травня 1999 року, укладеного між ОСОБА_4 та продавцем ОСОБА_5, зазначено, що ціле домоволодіння розташовано на земельній ділянці площею 2 500кв.м. на підставі рішення Парутинської сільської ради №51 від 12 грудня 1995 року.

Тому, зважаючи на звернення нового власника частки житлового будинку відповідачки ОСОБА_4 щодо передачі їй у власність земельної ділянки, раніш наданої у власність ОСОБА_5, та у звязку з укладенням між ними договору купівлі-продажу, з підстав, передбачених статтею 30 ЗК УРСР та статями 3-4 Декрету КМУ «Про приватизацію земельних ділянок» Парутинською сільською радою на ІХ сесії 23 скликання 9 вересня 1999 року прийнято рішення про передачу ОСОБА_4 у приватну власність земельної ділянки площею 0,11га, яка розташована у селі Парутине, вулиця Очаківська, 67 (а.с.77, 111, 151).

Вказане рішення сільської ради не реалізовано, так як відповідачкою на його підставі державний акт на право власності на земельну ділянку не отримувався, та в натурі земельна ділянка їй не відводилася.

За такого, порушень прав співвласника земельної ділянки, який існував на той час, або його правонаступника позивачки ОСОБА_2, при прийнятті зазначеного рішення сільською радою, колегія суддів не вбачає, і позивачкою такі факти у судових засіданнях за допомогою належних доказів не доводилися.

За такого, рішення суду в цій частині прийнято з порушенням вимог матеріального права, та не підтверджено встановленими та дослідженими обставинами справи, а тому воно в цій частині підлягає скасуванню у відповідності до пунктів 3, 4 частини 1 статті 309 ЦПК України з ухваленням нового, про відмову у задоволенні зазначених вимог.

Крім цього, за змістом статей 81, 86, 120 ЗК України земельна ділянка може знаходиться у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Право на земельну ділянку визначається пропорційно часток осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Отже, якщо будівля чи споруда знаходиться у спільній частковій власності, то і земельна ділянка переходить до співвласників у спільну часткову власність. При спільній частковій власності на будівлю до кожного із співвласників переходить така сама доля у спільній власності на земельну ділянку, яку співвласник має у спільній власності на будівлю чи споруду. Тобто правовий режим земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на житловий будинок

Із досліджених матеріалів справи слідує, що відразу після набуття ОСОБА_2 права власності на ? частину житлового будинку, за її спільним зверненням з відповідачкою ОСОБА_4 (а.с.134) Парутинською сільською радою на 1 сесії 24 скликання 12 квітня 2002 року прийнято рішення за №11, де у пункті 1 вирішено передати у приватну власність земельні ділянки: ОСОБА_4 площею 0,12га, ОСОБА_2 площею 0,11га, які розташовані за адресою: село Парутине, вулиця Очаківська, 57.

Таким чином, кожному із співвласників житлового будинку за цим рішенням передано у власність частини земельної ділянки від її загальної площі, яку вони набули шляхом придбання у власність відповідних частин житлового будинку від його первісних співвласників.

В той же час, реальний поділ житлового будинку з господарськими та побутовими спорудами, розташованими за адресою: Миколаївська область, Очаківський район, село Парутине, вулиця Очаківська, 67, відбулося між сторонами як правонаступниками первісних співвласників на підставі рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 травня 2011 року.

За цим рішенням позивачці було реально виділено у власність 48/100 частин будинку, а відповідачці ОСОБА_4 52/100 його частин.

Обставин, які б свідчили, що виділені ОСОБА_2 споруди у вигляді гаражу та ? частини погребу з шиєю знаходяться на земельній ділянці площею 0,12га (0,11га), переданцій у власність ОСОБА_4, ще у 2002 році, судом не встановлені.

За правовою позицією, викладеною у постанові ВС України від 18 травня 2016 року у справі №6- 658цс15, при розгляді справ про усунення будь-яких порушень прав власника на землю суд повинен установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Виходячи з наведеного, колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції, зробленими ним за цими обставинами справи, так як порушень прав співвласника вищезазначеним рішенням органу місцевого самоврядування тільки в частині передачі землі у власність іншого співвласника, при залишенні цього ж рішення в частині отримання самою позивачкою, судом не встановлено.

Отже, рішення місцевого суду в цій частині підлягає скасуванню у відповідності до пунктів 3, 4 частини 1 статті 309 ЦПК України з ухваленням нового, про відмову у задоволенні зазначених вимог.

Разом з тим, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо недійсності державного акту на землі обґрунтованими, та такими, що відповідають нормам матеріального права і обставинам справи.

Так, у відповідності до положень статей 125, 126 ЗК України, в редакції, яка була чинною на час прийняття рішення та видачі державного акту, що оспорюється позивачкою, передбачено, що право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації. Таке право власності посвідчується державними актами.

Постановою ВС України від 20 квітня 2016 року у справі №6-2824цс15 розяснено, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, тож у спорах, повязаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

При вирішені справи судом встановлено, що 17 грудня 2002 року на імя відповідачки видано державний акт на право власності на земельну ділянку на підставі рішення 1 сесії 24 скликання сільради від 12 квітня 2002 року №11, який оформлено не тільки не у відповідності до вимог «Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі», а і в супереч змісту рішення органу місцевого самоврядування, так як ОСОБА_4 за рішенням передано у власність 0,12га земельної ділянки, а за державним актом, вже 0,1409га (а.с.16-17), що суттєво порушує права іншого співвласника щодо належного володіння та користування набутим на праві власності майном, а тому не відповідає вимогам статті 120 ЗК України.

Так, при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу прав власності на обєкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці обєкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстровано одночасно з правом на нерухомість, однак, земельна ділянка раніше набула ознак обєкта права власності (постанова ВС України від 13 квітня 2016 року у справі №6-253цс16).

Наявність порушення прав позивачки видачею державного акту на імя відповідачки вірно встановлена судом першої інстанції, а тому доводи останньої правильно не взяті ним до уваги, оскільки, по-перше, ? частина належного позивачці погребу знаходиться на виділеній відповідачки за державним актом земельній ділянці, а по-друге, з відповідачки на користь позивачки стягнута майнова шкода за зруйнований гараж не тільки з метою відшкодування збитків, а і з метою його відновлення.

Щодо пропуску позовної давності за вимогами про визнання державного акту недійсним, то судом обґрунтовано визнано момент, коли позивачці стало відомо про порушення свого права, а саме при зверненні за оформленням земельно-технічної документації, після чого нею своєчасно здійснено звернення до суду із наведеним позовом.

Про порушення при видачі та оформленні державного акту, який не відповідає рішенню, на підставі якого його видано та зареєстровано, позивачці до червня 2013 року обєктивно відомо не могло бути, так як він нею не отримувався, та відповідачкою їй не надавався.

Це підтверджується і матеріалами цивільної справи щодо поділу житлового будинку між сторонами, до яких відповідачкою державний акт в якості доказу не надавався, а тому експертом при розробці варіантів поділу будинку не враховувався.

Тому, давши належну оцінку наявним обставинам справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що при видачі і оформленні державного акта на імя відповідачки мало місце порушення прав позивачки як іншого співвласника і тому наявні підстави для задоволення її позову в цієї частині, у звязку з необхідністю судового захисту її порушеного права.

Таким чином, судом у відповідності до норм матеріального і процесуального права ухвалено в цій частині обґрунтовано рішення, яке відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України не може бути скасовано.

Виходячи з наведеного, слід змінити додаткове рішення, яким розподілені судові витрати, стягнуті з відповідачів на користь держави.

На підставі статті 88 ЦПК України, з урахуванням не доплачених позивачкою сум судового збору за майнову вимогу та не сплачених за немайнову вимогу щодо визнання рішення незаконним, з сільради та ОСОБА_4 на користь держави слід достягнути по 262грн. 65 коп. з кожного, і з ОСОБА_2 в розмірі 640 грн..

Окрім цього, з ОСОБА_2 на користь відповідачки слід стягнути понесені останньою судові витрати за розгляд справи у суді апеляційної інстанції на суму 190 грн. 17 коп..

В частині стягнення судових витрат з відповідачів на користь позивачки додаткове рішення слід залишити без змін.

Керуючись статтями 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 вересня 2017 року в частині задоволення вимог про визнання незаконними рішень скасувати і ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Парутинської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, ОСОБА_4 про визнання незаконними рішень сільської ради від 9 вересня 1999 року №9 і від 12 квітня 2002 року №11 в частині передачі у власність ОСОБА_4 земельної ділянки - відмовити.

Додаткове рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 листопада 2017 року в частині розподілу судових витрат на користь держави змінити, та стягнути на користь держави судовий збір з ОСОБА_4 в розмірі 262 грн. 65коп., з Парутинської сільської ради Очаківського району Миколаївської області в розмірі 262 грн. 65 коп., з ОСОБА_2 в розмірі 640 грн. 00 коп..

В іншій частині рішення суду та додаткове рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати за розгляд справи у суді апеляційної інстанції в сумі 190 грн. 17 коп..

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуюча О.О.Ямкова

Судді С.Ю.Колосовський

ОСОБА_7