РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2017р. Хортицький районний суд м.Запоріжжя в складі:

головуючого судді Мурашової Н.А.

при секретарі Чалій Т.П.

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що 26.05.2012р. між ним та відповідачем шляхом складання розписки був укладений договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від нього в борг гроші в сумі 35000 доларів США, які зобовязувався повернути протягом двох місяців, тобто в строк до 26.07.2012р. Також відповідач зобовязувався протягом трьох місяців укласти нотаріально посвідчений договір застави належної йому квартири. Однак вказаних дій відповідач у встановлені строки не вчинив, до теперішнього часу суму боргу не повернув, у звязку з чим він вимушений звернутися до суду з цим позовом. При цьому, зазначив, що строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом він пропустив з поважних причин, оскільки у січні 2015р. у нього загострилося хронічне захворювання серця, він потребував термінового лікування, з 02.02.2015р. постійно знаходився на лікуванні, лікарі заборонили йому будь-які хвилювання, 11.11.2015р. йому була зроблена операція, після чого він тривалий час перебував на стаціонарному лікуванні. У звязку з захворюванням він звертався до відповідача з проханням повернути борг і останній обіцяв це зробити, не заперечуючи свого обовязку, однак гроші так і не повернув, через що він в липні 2015р. змушений був відмовитись від лікування в Німеччині.

Просить визнати причини пропуску строку позовної давності поважними та поновити цей строк, а також стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договором позики від 26.05.2012р. в розмірі 894 971,00грн. та понесені ним судові витрати по сплаті судового збору.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю з підстав, викладених в позовній заяві, додатково суду пояснила, що сума боргу визначена позивачем на власний розсуд в національній валюті гривні за офіційним курсом НБУ на момент звернення до суду з цим позовом. Просить врахувати стан здоровя позивача, який перешкоджав йому своєчасно звернутися до суду. Крім того, відповідач визнавав свій борг і обіцяв його повернути. Просить позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав повністю та пояснив, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не укладали між собою вказаного договору позики, гроші за ним не передавались та відповідачем не отримувались, тому жодних підстав для стягнення з нього суми боргу немає. Фактично між сторонами існували партнерські відносини з ведення бізнесу, вони були засновниками декількох підприємств і ними у звязку з веденням спільного бізнесу складались деякі документи, можливо і розписки, однак гроші за такими розписками не передавались. Також представник відповідача зазначив, що позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, оскільки за розпискою від 26.05.2012р. відповідач зобовязувався повернути борг в строк до 26.07.2012р. і цього не зробив, тому перебіг строку позовної давності повинен обчислюватись з 27.07.2012р. та скінчився 27.07.2015р. Жодних доказів на підтвердження наявності незалежних від волі позивача, обєктивних перешкод для звернення до суду з цим позовом в межах 3-річного строку позовної давності, тобто поважності причин його пропуску, позивач суду не надав. Проведення операції в листопаді 2015р. з подальшим стаціонарним лікуванням не є поважними причинами пропуску строку позовної давності, оскільки мали місце після закінчення цього строку. Просить в позові відмови у звязку зі спливом строку позовної давності.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до таких висновків.

Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно з ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ст.11,14 ЦК України цивільні права та обовязки виникають, зокрема, із договорів. Цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов'язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов'язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

Зі змісту ст.3,6,627,629 ЦК України вбачається, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до вимог ст.525-526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Правові наслідки порушення зобовязання передбачені ст. 611 ЦК України.

Згідно з ст.638, ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. У разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії.

Згідно з ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Зясувавши повно, всебічно та обєктивно обставини даної справи, надані сторонами докази на підтвердження своїх доводів та заперечень, проаналізувавши вищевикладені вимоги діючого законодавства, суд вважає встановленим та доведеним, що сторони, діючи вільно, на власний розсуд, 26.05.2012р. уклали договір позики, відповідно до якого відповідач ОСОБА_4 отримав від позивача ОСОБА_3 в борг грошові кошти в сумі 35000 доларів США, які зобовязувався повернути протягом двох місяців, тобто в строк до 26.07.2012р.

Факт укладення між сторонами договору позики підтверджується наданою суду в оригіналі розпискою позичальника ОСОБА_4 (арк.108), при виконанні якої, згідно з висновком судової технічної експертизи №4-150 від 15.05.2017р. (арк..137-140), ознак монтажу не виявлено.

За змістом розписки, сторони передбачили усі істотні умови договору позики предмет договору, їх права та обовязки, строк виконання зобовязання, і його підписанням підтвердили досягнення згоди щодо усіх істотних умов договору, розуміння його змісту, їх прав та обовязків, наслідків їх невиконання.

Крім того, суд враховує, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей і письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Саме така правова позиція викладена в постанові ВСУ від 18.09.2013р. №6-63цс13, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для застосування усіма судами.

У звязку з цим, суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про те, що грошові кошти за вказаною розпискою фактично відповідач ОСОБА_4 не отримував і не зобовязаний їх повертати.

Отже, виходячи з вимог ст.640, 1046 ЦК України, договір позики між сторонами є укладеним. Недійсним в установленому законом порядку він не визнаний, є чинним і відповідно створює для відповідача обовязок повернути позику в обумовлений сторонами строк до 26.07.2012р.

В той же час, судом встановлено і це не оспорюється представником відповідача, що до теперішнього часу відповідач ОСОБА_4 жодних коштів позивачу ОСОБА_3, в т.ч. і на повернення позики за вказаною розпискою, не сплачував.

Крім того, даний факт підтверджується оригіналом розписки від 26.05.2012р., який наданий суду представником позивача і на якому відсутній напис про повернення боргу.

Відповідно до ст.545 ЦК України наявність боргового документу у кредитора, тобто позивача ОСОБА_3, свідчить про факт невиконання відповідачем ОСОБА_4 своїх зобовязань за вищевказаним договором позики.

Таким чином, суд вважає встановленим та доведеним, що відповідач ОСОБА_4 в порушення вимог діючого законодавства та умов укладеного договору позики від 26.05.2012р. не виконав свого обовязку щодо повернення суми позики в обумовлений сторонами строк, чим порушив законні права позивача, захисту яких позивач має право вимагати шляхом стягнення суми боргу.

Разом з тим, вирішуючи справу, суд виходить з того, що в судовому засіданні представник відповідача подав заяву про застосування строку позовної давності і просив суд відмовити в позові у звязку з його пропуском без поважних причин, представник позивача заявила про пропуск строку позовної давності з поважних причин і його поновлення.

Згідно з ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.1,5 ст.261 ЦК України).

Отже, з урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Відповідно до ч.3-5 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Оцінивши обставини даної справи та наявні докази, суд приходить до висновку, що, звертаючись до суду з даним позовом, позивач пропустив 3-річний строк позовної давності, на застосуванні якого просить відповідач, без поважних причин.

При цьому, суд виходить з того, що укладений між сторонами договір позики передбачав виконання відповідачем зобовязання з повернення позики усією сумою в строк до 26.07.2012р.

Враховуючи, що в цей строк відповідач своє зобовязання не виконав, про що достовірно було відомо позивачу, останній мав право на звернення до суду з позовом про стягнення суми боргу за договором позики в межах 3-річного строку позовної давності, перебіг якого почався 27.07.2012р. та сплив 27.07.2015р.

З даним позов позивач звернувся до суду 11.05.2016р., тобто поза межами встановленого законом строку позовної давності, і судом не встановлено поважних причин для його поновлення.

Так, при постановленні рішення суд не бере до уваги доводи позивача та його представника про те, що поважною причиною є загострення у позивача хронічного захворювання, перебування його на постійному лікуванні, проведення операції.

Як вбачається з наданих суду копій медичних документів позивача з приводу наявного у нього захворювання серця він звернувся до лікарні та перебував на стаціонарному лікуванні з 02.02.2015р. по 10.02.2015р., в подальшому перебував на стаціонарному лікуванні з 26.10.2015р. по 23.11.2015р., з 24.11.2015р. по 18.12.2015р., з 25.12.2015р. по 30.12.2015р.

Отже, вказані документи підтверджують перебування позивача на лікуванні лише протягом 2015р. і здебільшого в останньому кварталі цього року, тобто вже поза межами 3-річного строку позовної давності, який сплив в липні 2015р.

Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач мав обєктивні, незалежні від його волі перешкоди для звернення до суду з цим позовом, зокрема, протягом липня 2012р. січня 2015р. (до загострення захворювання) позивач та його представник суду не надали.

Також судом не встановлено жодних обставин, які б свідчили про переривання перебігу строку позовної давності за даними позовними вимогами. Доказів на підтвердження вчинення відповідачем дій, які б достовірно свідчили про визнання ним свого боргу перед позивачем, на що посилається представник позивача, суду не надано.

На підставі вищевикладеного, в задоволенні позову ОСОБА_3 слід відмовити у звязку з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ст.88 ЦПК України підстав для стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним судових витрат в даному випадку суд не знаходить.

Згідно з ч.6 ст.154 ЦПК України, якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

На підставі ухвали Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 25.05.2016р. за заявою представника позивача були застосовані заходи забезпечення його позову шляхом накладання арешту на квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності відповідачу ОСОБА_4

У зв'язку з тим, що в задоволенні позову ОСОБА_3 даним судовим рішенням відмовлено, суд вважає необхідним скасувати раніше застосовані заходи забезпечення позову.

Керуючись ст.3,6,11,14,15,16,257,261,267,525,526,530,545,610,611,627,629,1046-1051 ЦК України, ст.3,4,10,11,57-61,88,154,212-215 ЦПК України,суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу за договором позики відмовити.

Арешт, накладений ухвалою Хортицького рацйонного суду м. Запоріжжя від 25.05.2016р. на квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_4, РНОКПП НОМЕР_1, - скасувати.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Запорізької області через Хортицький районний суд м.Запоріжжя протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 16.11.2017р.

Суддя Н.А.Мурашова

15.11.2017