Справа № 461/5331/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Котельва К.О.
Провадження № 22-ц/783/5268/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2017 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Г.О.

при секретарі: Цапові П.М.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 20 червня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_2 ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення незаконним та необґрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права, без урахування всіх обставин по справі. Вказує, що в порушення вимог ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів"та п. 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ № 168 від 10.05.2007 року, переддоговірної роботи з Позивачем банкомпроведено не було. Також вказує, що ОСОБА_2 не було повідомлено про наявні форми кредитування, відмінності між ними, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; тип відсоткової ставки; - орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо) крім того, її взагалі не булоповідомлено про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформленнядоговору про надання споживчого кредиту, що призвело до того, що Позивач був позбавлений можливості реально оцінити суму переплати по кредиту та взагалі доцільність його отримання. А тому вважає, що банк замовчав важливу інформацію про умови кредитування, загальну суму кредиту, скориставшись її правовою необізнаністю та відсутністю спеціальних знань про властивості та характер товару.

Звертає увагу, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача, а тому при встановлених обставинах є всі підстави для задоволення позовних вимог позивача.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити повністю.

В судове засідання сторони, будучи належним чином повідомленими про час і місце апеляційного розгляду справи, не зявилися. Клопотання представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 та представника ПАТ «ВіЕсБанк» про відкладення розгляду справи відхилено, оскільки колегія суддів прийшла до висновку, що в апелянта та в ПАТ «ВіЕсБанк» є інші представники, які не прибули в судове засідання. Апелянт ОСОБА_2 теж не прибула у судове засідання, хоча повістку отримала та клопотання про відкладення розгляду справи не подала, що дає апеляційному суду право, у відповідності до вимог ч.2 ст.197, ч.2 ст.305 ЦПК України, розглянути справу у їхній відсутності без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом. На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що зміст оспорюваного кредитного договору та договору іпотеки в повному обсязі відповідає вимогам встановленим у законодавстві та при укладенні останніх банком дотримано всіх вимог, які є необхідні для чинності правочину.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права подання позову про визнання договору недійсним позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору (ст. 626 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. ст. 629, 638 ЦК України).

За ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що 15.05.2008 р. між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», та ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір № КТ 49135. Відповідно до умов якого, Банк зобовязувався надати позичальнику грошові кошти в сумі 60000,00 доларів США із процентною ставкою 12,5% річних. Кінцевий строк погашення кредиту не пізніше 15.05.2023 р. /т.1 а.с. 134-139/.

З метою забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором, між ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_2 було укладено Іпотечний договір від 16.05.2008 р., посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстровано в реєстрі за №3803. Предметом Договору іпотеки є квартира, яка знаходиться за адресою: м.Львів, вул. Ужгородська, 8/13.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. ч. 1- 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно із ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Так, істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму та строк кредиту, умови та порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплати процентів, відповідальність сторін. Предметом договору, відповідно до актів цивільного законодавства, є умови про ті права та обов'язки, які формують основу змісту зобов'язання, яке має виконуватись сторонами на підставі укладеного договору, а також умови про ті дії, які мають вчинити сторони виконуючи та реалізовуючи охоплені предметом договору права та обов'язки і про об'єкти, що сторони мають передати одна одній. Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору, такі умови договором передбачено.

За вимогами ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 Закону України "Про захист прав споживачів". Зазначені статті встановлюють відповідальність у вигляді можливості розірвання договору з боку споживача, і не містять підстав для визнання договорів споживчого кредиту недійсними.

Відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості.

Як вбачається із п.10.12 Кредитного Договору Позичальник підтверджує, що він з Тарифами Банку станом на дату підписання цього договору ознайомлений та згідний. Тобто, на момент укладення Кредитного договору №KF49135 від 15.05.2008 р. ОСОБА_2 була ознайомлена з умовами кредитування, а також розуміла їх значення, що підтверджується її підписом на Договорі.

Окрім цього, Закон України "Про захист прав споживачів" містить вичерпний перелік наслідків ненадання зазначеної в ст. 11 цього Закону інформації. Такі наслідки зазначені в ст. 15 та 23 Закону і включають в себе розірвання договору, відшкодування збитків та сплату штрафних санкцій.

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Проте позивач не надав доказів ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції того, що не був належним чином повідомлений про всі умови договору. Як вбачається з Кредитного договору №KF49135 від 15.05.2008 р., позивачу було надано інформацію щодо всіх умов договору, пов'язаних з його виконанням витрат та щодо сукупної вартості договору.

Доводи апелянта (позивача) про невиконання відповідачем передбаченого законом обов'язку щодо роз'яснення перед укладенням договору всіх його умов, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Не заслуговують на увагу і доводи позивача щодо несправедливості умов договору, наявності істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Як видно із оскаржуваного договору, сторони досягнули згоди щодо всіх істотних умов, позивачу було повідомлено про всю необхідну для даного кредитного договору інформацію, як того вимагає ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", позивач діяв добровільно, повністю усвідомлюючи наслідків своїх дій, про що свідчать його підписи на договорі та додатках.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта щодо введення в оману з боку відповідача, оскільки, матеріали справи не містять доказів, що під час укладення кредитного договору відповідач вчинив дії чи бездіяльність, що ввели позивача в обману.

Із врахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки суд правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті й справедливе рішення, дійшовши його на основі повно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами, з дотриманням норм матеріального й процесуального права.

Решта доводів апеляційної скарги базуються на припущеннях і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

ОСОБА_5 - яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, порушень або неправильного застосування норм матеріального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 308, 313, п.1 ч.1 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

ОСОБА_7