Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Висоцької В.С., Гримич М.К., Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська

від 17 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2016 року,

встановила:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 18 вересня 2013 року між нею та відповідачем укладено договір позики. Про отримання обумовленої договором позики грошової суми у розмірі 56 000 грн відповідач склав розписку. 25 квітня 2014 року повідомив про неможливість у строк до 30 квітня 2014 року повернути кошти та надав розписку про повернення боргу до 30 квітня 2015 року.

У визначений строк відповідач борг не повернув, у зв'язку із чим, позивач просила стягнути вказану суму за договором позики з відповідача в судовому порядку.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2016 року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 56 000 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із доведеності позовних вимог.

Даний висновок відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Установлено, що 18 вересня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір позики, за умовами якого останній взяв у борг 56 000 грн, які зобов'язався повернути до 30 квітня 2014 року.

25 квітня 2014 року ОСОБА_5 складено письмову розписку про зобов'язання повернути взяті у борг грошові кошти до 30 квітня 2015 року.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Встановивши наявність між сторонами відносин, що виникли з договору позики та факт невиконання ОСОБА_7 взятих на себе зобов'язань щодо повернення боргу в обумовлений строк, що підтверджується належними і допустимими доказами, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача суми боргу на користь позивача.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_6 про укладення договору позики відповідачем під час перебування з нею у зареєстрованому шлюбі, відсутність фактичної передачі коштів за договором та наявність спору про поділ спільного майна подружжя, не свідчать про порушення її законних прав і інтересів та не спростовують висновки судів про наявність правових підстав для стягнення з відповідача боргу за укладеним з позивачем договором позики.

Аналогічні доводи були предметом перевірки судом апеляційної інстанції, обґрунтовані висновки щодо яких викладено в мотивувальній частині, постановленої ним ухвали.

Апеляційний суд дав належну оцінку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції. Належним чином перевірив встановлені судом фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшов правильного висновку щодо відсутності правових підстав для його скасування.

При вирішенні даної справи судом першої інстанції, з висновками якого обґрунтовано погодився апеляційний суд, правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Згідно вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2015 року, ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.С. Висоцька
М.К. Гримич
І.М. Фаловська