Єдиний унікальний номер 242/3800/15-ц Номер провадження 22-ц/775/1726/2017
Головуючий у 1 інстанції: Моцний О.С. Єдиний унікальний номер 242/3800/15-ц
Суддя доповідач: Краснощокова Н.С. Номер провадження 22-ц/775/1726/2017
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2017 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Краснощокової Н.С.,

суддів: Азевича В.Б., Новосьолової Г.Г.,

за участю секретаря Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 15 лютого 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа: орган опіки та піклування Селидівської міської ради про визначення місця проживання неповнолітньої дитини та звільнення від сплати аліментів та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: орган опіки та піклування Селидівської міської ради про вселення та відібрання дітей, стягнення спричиненої моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом в інтересах малолітніх сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 до ОСОБА_1 про позбавлення її батьківських прав.

Посилався на те, що з 1988 року він перебував у шлюбі з відповідачкою, від шлюбу вони мають двох дітей: сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 28 січня 2015 року шлюб між ними розірвано. Він став проживати за адресою проживання своєї матері, а відповідачка з дітьми залишилась проживати за попередньою адресою їх спільного проживання. Він сплачував аліменти на утримання дітей та у вихідні дні брав дітей до себе за місцем свого проживання для спілкування з ними та їх виховання. Після розірвання шлюбу відповідачка ухиляється від виконання батьківських обовязків щодо забезпечення необхідних умов проживання, виховання та розвитку малолітніх дітей, матеріально їх не утримує, не приділяє дітям достатньо уваги. З травня 2015 року діти стали проживати з ним, оскільки відповідачка стала залишати їх одних за адресою свого мешкання, або у своїх знайомих, які йому невідомі, та діти на добу залишались без нагляду. У звязку із злісним ухиленням відповідачки від виконання батьківських обовязків просив позбавити її батьківських прав та припинити стягувати з нього аліменти на утримання дітей на користь відповідачки.

15 жовтня 2015 року ОСОБА_1 звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про вселення, відібрання дітей, стягнення спричиненої моральної шкоди. Посилалась на те, що вона, позивач та їх діти зареєстровані та проживали в квартирі за адресою: АДРЕСА_1., шлюб з позивачем розірвано за рішенням суду від 28 січня 2015 року, рішенням суду від 03 лютого 2015 року з позивача на її користь стягнуті аліменти на утримання двох дітей у розмірі 1/3 частини всіх видів його доходів. На початку червня 2015 року ОСОБА_3 разом із його батьком ОСОБА_4 фактично вигнали її разом із дітьми із вказаної вище квартири на вулицю. Перед цим вони протиправно без її згоди винесли з квартири їх спільно з позивачем нажите майно, а саме газову піч, холодильник, шафу, ліжка, водонагрівальний бак, перекрили в квартирі водопостачання, знявши з крана вентиль. Вона з дітьми була позбавлена елементарних засобів життєдіяльності. ОСОБА_3 замінив серцевину в замку вхідних дверей, у звязку з чим вона не в змозі зайти в квартиру, у якій знаходиться частина належних їй та дітям особистих речей. Вказана квартира належить ОСОБА_4. Правові підстави, передбачені ст. 109 ЖК України щодо виселення її з місця її та дітей мешкання відсутні. Вона змушена була для проживання з дітьми зняти інше житло. 09 червня 2015 року ОСОБА_3 за домовленістю з нею забрав дітей погуляти, але не повернув їх, з вказаного періоду діти протиправно, без її згоди утримуються ОСОБА_3 і мешкають з ним та його цивільною дружиною в будинку, що складається із двох кімнат. ОСОБА_3 позбавив дітей права виховання матірю, незаконно утримує їх, перешкоджає дітям у спілкуванні з нею. Вона не може потрапити в квартиру за місцем своєї реєстрації, де проживала з дітьми, правові підстави перешкоджання їй проживати в квартирі з дітьми у відповідачів відсутні. Вона працює, веде нормальний спосіб життя. Відповідач перешкоджає їй займатись вихованням дітей, зустрічатись із ними. Вона не надавала згоди ОСОБА_3 відносно проживання дітей з ним, у нього відсутні будь які правові підстави самовільно визначати місце проживання дітей. Просила постановити рішення, яким вселити її з малолітніми дітьми в квартиру АДРЕСА_2 за місцем їх реєстрації, зобовязати відповідачів під час вселення передати їй дублікати ключів від замків вхідних дверей квартири, відібрати у ОСОБА_3 дітей та повернути їх їй за попереднім місцем проживання, стягнути з ОСОБА_3 на її користь в інтересах малолітніх дітей спричинену моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. кожному з дітей, стягнути з ОСОБА_4 на її користь в інтересах малолітніх дітей спричинену моральну шкоду в розмірі 2 500 грн. кожному з дітей.

04 лютого 2016 року ОСОБА_3 змінив позовні вимоги в частині позбавлення відповідачки батьківських прав та просив замість цієї вимоги визначити місце проживання малолітніх дітей з ним за адресою: м. Селидове, вул. Красноармійська, буд. 110.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 15 лютого 2016 року задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання неповнолітніх дітей та звільнення від сплати аліментів.

Визначено місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, разом з батьком ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, за місцем проживання батька.

Звільнено ОСОБА_3 від обовязку сплати аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання дітей - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, що стягнуті рішенням Селидівського міського суду від 02 лютого 2015 року.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про вселення та відібрання дітей, стягнення спричиненої моральної шкоди відмовлено.

У апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні його позовних вимог та задовольнити її зустрічний позов про вселення, відібрання дітей, стягнення моральної шкоди. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що суд в порушення вимог ст. ст. 212, 213 ЦПК України належним чином не перевірив ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, не зясував особисту прихильність дитини до кожного з них, не врахував вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи. Поза увагою суду залишився принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року про те, що малолітня дитина не повинна бути розлучена з матірю, крім тих випадків, коли є виключні обставини. Суд дійшов хибного висновку про те, що кращі матеріально побутові умови життя позивача є достатньою підставою для визначення місця проживання малолітніх дітей з ним та не навів доказів на підтвердження такого висновку. В матеріалах справи містяться письмові докази, надані нею, про те, що позивач незаконно відібрав у неї малолітніх дітей та чинить перешкоди у спілкуванні з ними. Також у справі є постанова Селидівського міського суду Донецької області від 08 травня 2015 року по справі 241708/15-ц, якою ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП, тобто суд визначив місце проживання малолітніх дітей з особою, яка в присутності малолітніх дітей вчинила сварку зі своєю колишньою дружиною. Суд не навів мотивів прийняття чи відхилення вказаних доказів.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу в частині оскарження рішення щодо визначення місця проживання дітей з батьком та відмови у задоволенні зустрічного позову про відібрання дітей. В частині оскарження рішення щодо відмови у задоволенні зустрічного позову про вселення та про стягнення моральної шкоду скаргу не підтримали.

Позивач ОСОБА_3 та його представник адвокат ОСОБА_7, відповідач ОСОБА_4, представник органу опіки та піклування ОСОБА_8 та прокурор Чернякова Г.О. проти скарги заперечували та просили рішення залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників цивільного процесу, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 10 листопада 2007 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням суду від 28 січня 2015 року.

Вони є батьками двох малолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Вказані обставини підтверджені наявними у справі копіями свідоцтв про народження дітей, заочного рішення Селидівського міського суду Донецької області від 28 січня 2015 року про розірвання шлюбу та не оспорюються сторонами.

Рішенням Селидівського міського суду від 02.02.2015 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуті аліменти на утриманні дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, у розмірі 1/3 частини доходів щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до повноліття дитини, починаючи з 22.01.2015 року.

Позивач, уточнивши позовні вимоги, просив визначити місце проживання малолітніх дітей з ним за адресою: м. Селидове, вул. Красноармійська, буд. 110 та звільнити його від сплати аліментів на утримання дітей на користь позивачки, посилаючись на неналежне піклування позивачкою дітьми та на фактичне проживання дітей з ним з червня 2015 року.

Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно з ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Актами обстеження умов проживання встановлено, що діти проживають разом з батьком ОСОБА_3 за адресою: Донецька область, м. Селидове, вул. Красноармійська, 110 та для виховання та розвитку дітей створено належні умови окрема кімната, обладнана всім для проживання, виховання та розвитку малолітніх дітей, у той час, як за місцем проживання ОСОБА_1 за адресою: Донецька область, м. Селидове, вул. Леніна, 79/33, умови проживання у житловому приміщенні незадовільні, санітарно-гігієнічні умови не відповідають встановленим нормами, квартира потребує капітального ремонту.

Про неналежність умов проживання в квартирі за адресою: Донецька область, м. Селидове, вул. Леніна, 79/33 повідомляла і позивачка у зустрічному позові, зокрема, вона вказувала, що ця квартира належить батькові ОСОБА_3, які обидва вигнали її з квартири та зробили квартиру непридатною для проживання.

У той же час ОСОБА_1 не надала органу опіки та піклування адреси іншого житла, у якому вона могла б проживати з дітьми та цей орган не міг оглянути інше житло і скласти акт про умови проживання.

Згідно з висновком органу опіки та піклування ОСОБА_1 проживає окремо від дітей з червня 2015 року, часто змінює місця тимчасового мешкання, зі слів сусідів ОСОБА_1 веде аморальний спосіб життя, своєю поведінкою зашкоджує здоровю та розвитку дітей. Діти мають особисту прихильність як до батька, так і до матері. За місцем мешкання ОСОБА_3 створено належні умови для проживання, виховання та розвитку дітей. Тому орган опіки та піклування вважає доцільним визначення місця проживання дітей з батьком.

З врахуванням вказаних обставин, суд обґрунтовано задовольнив позов ОСОБА_3 та визначив місце проживання дітей з ним і звільнив його від сплати аліментів на утримання дітей, що були стягнені рішенням суду на користь матері.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд дійшов хибного висновку про те, що кращі матеріально побутові умови життя позивача є достатньою підставою для визначення місця проживання дітей з ним безпідставні, адже при розгляді справ щодо дітей суд повинен виходити з їх якнайкращих інтересів. Станом на час розгляду справи позивачкою не було надано доказів про наявність у неї місця проживання, у якому були б створені умови для проживання дітей. Відібрання дітей у батька та повернення їх за місцем попереднього проживання в квартиру ІНФОРМАЦІЯ_6, у якій неналежні умови для проживання не відповідало б інтересам дітей.

Посилання заявника апеляційної скарги на залишення поза увагою суду принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року також не є підставою для скасування рішення.

У принципі 6 вказаної Декларації проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Однак, під забороною розлучення дитини з своєю матір'ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов'язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд визначив місце проживання малолітніх дітей з особою, яка в їх присутності вчинила сварку зі своєю колишньою дружиною не можуть бути підставою для скасування рішення.

Дійсно, у справі є копія постанови Селидівського міського суду Донецької області від 08 травня 2015 року, якою ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП у виді тридцяти годин громадських робіт, правопорушення полягає у тому, що ОСОБА_3А 30 березня 2015 року о 20.00 год., знаходячись за адресою: Донецька область, м. Селидове, вул. Леніна, 79/33, умисно вчинив насильство в сімї, а саме: влаштував сварку зі своєю колишньою дружиною ОСОБА_1 в присутності спільних малолітніх дітей, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоровю потерпілої.

Ця постанова свідчить про наявність неприязних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_1. Будь яких доказів негативної поведінки щодо дітей з боку ОСОБА_3 у справі немає. На час розгляду справи матеріали справи містять позитивні характеристики позивача за місцем проживання та роботи, інформацію із школи та дитячого садка про належне виконання ним батьківських обовязків та про те, що у 2015 2016 роках відповідачка до школи, де навчається син, не приходила, з учителем не спілкувалась, за період з 09.09.2015 року по 16.11.2015 року у дитячий садок «Роднічок», який відвідувала донька, не приходила. Крім того, на час подачі апеляційної скарги на підставі ст. 39 КУпАП ОСОБА_3, як особа, піддана адміністративному стягненню, та протягом року з дня закінчення виконання стягнення не вчинила нового адміністративного правопорушення, вважається таким, що не був підданий адміністративному стягненню.

Під час розгляду справи в апеляційному суді відповідачкою надані додаткові докази, зокрема, довідка з місця роботи від 04.10.2017 року, з якої вбачається, що вона працювала у Селидівському ВУВКГ КП «Компанія «Вода Донбасу» на посаді контролера та її заробіток за останні 6 місяців 2015 року становив 10 926 грн. 65 коп., середньомісячна заробітна плата становила 1 821,11 грн., заборгованість по заробітній платі з дати розрахунку склала 2 розрахункові місяці; характеристика з місця роботи, з якої вбачається, що відповідачка працює з 21 квітня 2016 року в ПП «Кадрсервіс» молодшим оператором та характеризується позитивно; побутова характеристика, з якої вбачається, що відповідачка мешкає за адресою: АДРЕСА_3 та характеризується позитивно; довідки від 21.06.2017 року про те, що відповідачка не перебуває на обліку у лікаря нарколога та не зверталась за психіатричною допомогою; копія заяви відповідачки від 18.08.2017 року до керівника служби у справах дітей, у якій вона просить видати довідку про те, що вона зверталась у червні 2015 року та у інший час з приводу зустрічі та проведення часу з дітьми, які проживають з колишнім чоловіком, але відповіді не отримала.

Зазначені документи не спростовують висновків суду про наявність підстав станом на час ухвалення рішення на 15 лютого 2016 року, про визначення місця проживання дітей з батьком та про відмову відповідачці у задоволенні вимог про відібрання дітей від батька. Зокрема, на час розгляду справи характеристика з місця проживання відповідачки була негативна.

Апеляційна скарга на рішення у даній справі подана відповідачкою 07 вересня 2017 року, тобто через 1,5 року, апеляційним судом було задоволено клопотання про поновлення пропущеного строку у звязку із наявністю поважних причин - складних життєвих обставин відповідачки, а саме, позивач виселив її з квартири, у якій вона мешкала з дітьми, через що вона вимушена була винаймати житло, заробітна плата виплачувалась із затримками, тому вона не мала можливості скористатись послугами адвоката для написання апеляційної скарги та сплатити судовий збір.

В засіданні апеляційного суду відповідачка пояснила, що у даний час вона намагається відновити контакт з дітьми.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, висновки суду про визначення місця проживання дітей з батьком з огляду на обставини, що склались на час розгляду справи судом першої інстанції та докази, надані сторонами при розгляді справи є вірними, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Крім того, у разі зміни життєвих обставин ОСОБА_1 не позбавлена можливості ставити питання про визначення місця проживання дітей з нею.

Під час відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 за її клопотанням було відстрочено сплату судового збору в сумі 1473, 49 гривень до ухвалення судового рішення у справі. Оскільки апеляційна скарга відхиляється, слід стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 1473, 49 гривень.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 315 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 15 лютого 2016 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 1473, 49 гривень.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Н.С. Краснощокова

Судді: В.Б. Азевич

ОСОБА_9