РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 700/284/17

Провадження № 2/700/207/17

13 грудня 2017 року Лисянський районний суд Черкаської області

в складі: головуючої Добриднюк Н.О.

при секретарі Мельніченко Н.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Лисянка справу за позовом ОСОБА_1 до Лисянської державної нотаріальної контори, Семенівської сільської ради Лисянського району Черкаської області про визнання права на обовязкову частку майна, перерозподіл спадщини та визначення додаткового строку для подання заяви на прийняття спадщини,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Лисянської державної нотаріальної контори, Семенівської сільської ради Лисянського району Черкаської області про визнання права на обовязкову частку майна, перерозподіл спадщини та визначення додаткового строку для подання заяви на прийняття спадщини.

В обґрунтування своїх вимог пояснила, що 20 вересня 2003 року померла її мати- Чернушенко ОСОБА_2. Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається з житлового будинку в с. Семенівка по вул. Лошицьких, земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 0,60 га та земельна ділянка (пай) площею 2,55 га розташована на території Семенівської сільської ради Лисянського району.

Спадкоємцями першої черги за законом є вона, її сестра ОСОБА_3 та їхній батько ОСОБА_4, який відмовився від прийняття спадщини на їхню з сестрою користь. Таким чином спадкоємцями першої черги за законом є вона та її сестра. Оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно знаходились в її сестри ОСОБА_3. Заяви про відмову від прийняття спадщини вона не писала. Однак мати перед смертю проживала в неї та вона здійснила її поховання за власний рахунок. Вчасно звернутися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини вона не мала змоги через тривалу психічну хворобу та короткочасні періоди ремісії. ОСОБА_3 померла 03.05.2016 року. ОСОБА_4 помер 21 лютого 2017 року. В 2007 році вона подавала заяву про прийняття 1/2 частини спадщини до Лисянської державної нотаріальної контри, але отримала відмову нотаріуса у отриманні свідоцтва на спадщину у звязку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів. У звязку з юридичною необізнаністю вважала, шо не має правової та матеріальної змоги для прийняття спадщини.

В звязку з вищевикладеним просить визначити їй додатковий строк для прийняття спадщини тривалістю два місяці, визнати її право на обовязкову частку в спадковому майні, здійснити перерозподіл спадщини, визначити належну їй частку спадкового майна.

В судове засідання позивач та представник позивача не зявилися, звернулися до суду з заявою в якій позовні вимоги підтримують повністю та просять справу розглянути без їх участі.

Відповідач представник Лисянської державної нотаріальної конторив судове засідання не зявився, звернувся до суду з заявою, в якій просить справу розглянути без його участі.

Відповідач представник Семенівської сільської ради Лисянського району Черкаської області в судове засідання не зявився, звернувся до суду з заявою, в якій просить справу розглянути без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечує.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази та матеріали справи, суд дійшов до висновку, що в позовних необхідно відмовити повністю.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому, однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами ст. ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 20 вересня 2003 року померла ОСОБА_5 , що стверджується свідоцтвом про смерть серії І-ОК №321794 від 21.11.2014 року.

Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається з житлового будинку в с. Семенівка по вул. Лошицьких, земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,60 га та земельної ділянки (паюй) площею 2,55 га розташована на території Семенівської сільської ради Лисянського району.

Спадкоємцями першої черги за законом є позивач, її сестра ОСОБА_3 та їхній батько ОСОБА_4, який відмовився від прийняття спадщини на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_1, що підтверджується заявою від 23.07.2007 року посвідченої секретарем Семенівської сільської ради Лисянського району. Таким чином спадкоємцями першої черги за законом є позивач та її сестра.

Відповідно до п. 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, які виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

З огляду на вищезазначене до відносин спадкування необхідно застосовувати законодавство, що діяло на час відкриття спадщини,Цивільний кодекс Української РСР.

Згідно інформаційної довідки Лисянської державної нотаріальної контори №2/700/207/17 від 11.05.2017 року після смерті ОСОБА_5, яка померла 20.09.2003 року спадкова справа заведена на підставі заяви про прийняття спадщини від ОСОБА_3. Свідоцтво про право на спадщину не видавалось.

Таким чином ОСОБА_3 в силу ст..549 ЦК УРСР (який був чинний на час відкриття спадщини) прийняла спадщину після смерті матері, а позивач з заявою про прийняття спадщини в установлені законом строк до нотаріальної контри не звернулася та пропустила строк звернення до нотаріальної контри з заявою про прийняття спадщини.

Як наведено в п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 № 7, відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

З огляду на те, що питання про продовження строку прийняття спадщини виникло у позивача після набрання чинності ЦК України 2003 року, до спірних правовідносин необхідно застосовувати Цивільний кодекс України 2003 року.

Відповідно до ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. У відповідності до ст.1272 ЦК України , за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які повязані з обєктивними,непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої ст..1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Відповідно до абз. 6 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року, вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Відповідно до ОСОБА_6 Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 поважними є такі причини: тривала хвороба, перебування спадкоємця тривалий час за межами України, відбування покарання в місцях позбавлення волі тощо. Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім'єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови.

З матеріалів справи вбачається, що після смерті ОСОБА_5 з заявою про прийняття спадщини позивач протягом шестимісячного строку для прийняття спадщини не зверталася. Таким чином пропустила визначений законом шестимісячний строк з дня смерті спадкодавця для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Позивач мотивує це тривалою психічною хворобою та короткочасні ремісії. В підтвердження позивач надала пенсійне посвідчення серії АВ №077168 від 07.11.2002 року, довідку сер КИО І від 20.09.2006 року та виписку із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого від 03.08.2017 року. Вищевказані документи дійсно підтверджують наявність у позивача інвалідності повязаної з психічною хворобою, однак вони ніяким чином не підтверджують неможливість позивача вчасно звернутися до нотаріальної контори. До матеріалів справи не надано жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував поважність причин пропуску строку на подачу заяви про прийняття спадщини протягом чотиринадцяти років з дня смерті спадкодавця. Позивач в позовній заяві вказала, що в 2007 році зверталася до Лисянської державної нотаріальної контри з заявою про прийняття 1/2 частини спадщини та отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, однак даний факт не знайшов свого підтвердження ні в матеріалах справи. Натомість підтверджує обізнаність позивача з необхідністю звернення до нотаріальної контори.

Крім того, позивач та представник позивача неодноразово викликалися в судові засідання Лисянського районного суду Черкаської області, однак в судові засідання не зявилися, а звернулися до суду з завами про розгляд справи у їх відсутність.

Ст. 60 ч.1 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а ч.4 вказаної статті передбачає, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

З урахуванням зазначеного суд у прийнятті рішення покладається на докази які наявні в матеріалах справи та не вбачає підстав для визначення позивачу додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки під час розгляду справи позивачем не було надано суду доказів, що причини пропуску шести місячного строку для подачі заяви для прийняття спадщини є поважними, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами.

На підставі викладеного, суд вважає, що позивачем та його представником не доведена поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини, так як фактично ці причини зводяться до юридичної необізнаності, хоча із позовної заяви видно, що позивач знала про необхідність звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у шестимісячний термін, в зв'язку з чим суд вважає, що в поновленні строку для звернення до нотаріальної контори з заяво про прийняття спадщини необхідно відмовити.

Що ж стосується вимог позивача, щодо визнання права на обовязку частку майна, перерозподіл спадщини, суд приходить до наступного.

Згідно ст.. 549 ЦК УРСР чинних, станом на час виникнення спірних правовідносин, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ст.ст. 560, 561 ЦК УРСР, чинних, станом на час виникнення спірних правовідносин, спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно інформаційної довідки Лисянської державної нотаріальної контори №2/700/207/17 від 11.05.2017 року після смерті ОСОБА_5, яка померла 20.09.2003 року спадкова справа заведена на підставі заяви про прийняття спадщини від ОСОБА_3. Свідоцтво про право на спадщину не видавалось.

Таким чином в силу ст..549 ЦК УРСР ОСОБА_3 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_5, однак не оформила своїх спадкових прав.

ОСОБА_3 померла 03.05.2016 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-СР №300768.

Згідно інформаційної довідки Лисянської державної нотаріальної контри №1796/01-16 від 07.10.2017 року після смерті ОСОБА_3, яка померла 03.05.2016 року спадкова справа не заводилась.

Позивач просить суд визнати право на обовязкову частку майна та перерозподіл спадщини.

Захист права на спадщину може здійснюватись шляхом пред'явлення вимог про визнання права на обов'язкову частку в спадщині (ст. 1241 ЦК), перерозподіл спадщини (ст. 1280 ЦК), визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину (ст. 1301 ЦК). Аналогічна позиція міститься і в п. 7 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування».

Відповідно до ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до п. 27 Постанови пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Отже, з урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Позивач має довести, а суд встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог чи відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 1280 ЦК України якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (частини друга і третя статті 1272 цього Кодексу), вона підлягає перерозподілу між ними.

Статтею 1300 ЦК України передбачено , що за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус або в сільських населених пунктах - уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину. На вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. У випадках, встановлених частинами першою і другою цієї статті, нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину.

Отже, цивільне законодавство пов'язує право на перерозподіл спадщини, внесення зміни до свідоцтва про право на спадщину з юридичним фактом (одностороннім правочином) - прийняттям спадщини іншими спадкоємцями шляхом подання до нотаріуса заяви про прийняття спадщини на підставі рішення суду, яким визначено додатковий строк. Такої дії позивач не вчинила. Тому вона на час виникнення спірних правовідносин не є спадкоємцем, який прийняв спадщину, а значить їй не належить право на обовязкову частку майна та перерозподіл спадщини.

Крім того, судом встановлено, що сестра позивача- Малюк ОСОБА_7 в установленому законом порядку прийняла спадщину після смерті ОСОБА_5, однак спадщина після смерті ОСОБА_3, яка померла 03.05.2016 року ніким не прийнята, таким чином взагалі не зрозуміло між якими сторонами необхідно здійснити перерозподіл спадщини.

З огляду на вищевикладене в позовних вимоагах позивача про визнання права на обовязкову частку майна та прерозподіл спадщини необхідно відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 548, 549 (1963 р.)ЦК України, ст..ст. 1241, 1269, 1272, 1280, 1300, 1301 ЦК України 2003 р, 10, 57-60, 212-215 ЦПК України суд,

ВИРІШИВ:

В позовних вимогах ОСОБА_1 до Лисянської державної нотаріальної контори, Семенівської сільської ради Лисянського району Черкаської області про визнання права на обовязкову частку майна, перерозподіл спадщини та визначення додаткового строку для подання заяви на прийняття спадщини відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії рішення суду.

Головуюча -