Справа № 500/3369/15-ц
Провадження № 2/500/3357/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2017 року

Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого Жигуліна С.М.

при секретарі Павлюк Л.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ізмаїлі

справу за позовом

публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк»

до

ОСОБА_1,

ОСОБА_2

про

стягнення заборгованості за кредитним договором

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача в судове засідання не з'явився, оповіщений у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. У позовній заяві вказав, що за кредитним договором №216/07ф-5 від 16 липня 2007 року ОСОБА_1 отримала 15000 доларів США, які за договором поруки від 16 липня 2007 року №216/07ф-5 зобов'язана повернути солідарно з ОСОБА_2 з урахуванням 12,5% річних за користування кредитними коштами та щомісячною платою в розмірі 0,15% річних від суми кредиту. Також вказала, що за доковою угодою №1 до кредитного договору процентна ставка за користування кредитом збільшена 14,55 річних. Відповідно до вимог п.4.4 договору за кожний випадок невиконання або неналежного виконання зобов'язань позичальник сплачує банку штраф у розмірі 5% від кредитних коштів, а вимогами п.4.5 вказаного договору за несвоєчасне повне чи часткове повернення кредитних коштів, за несвоєчасну повну чи часткову сплату процентів та за несвоєчасну повну чи часткову сплату плати за обслуговування кредиту позичальник сплачує банку штраф у розмірі 20% від суми неповерненого кредиту та/або несплату процентів, плати за обслуговування кредиту, строк виконання яких настав. Через порушення відповідачами свого зобов'язання станом на 04 травня 2015 року заборгованість становить 3631,32 долари США, що складаються з:

кредиту 2250,00 доларів США;

відсотки 1381,32 долари США;

штраф/пеня за несвоєчасне погашення кредиту (неустойка)- 22852,49 грн.,

що загалом становить заборгованість на суму 108226,04 грн., яку просить стягнути з відповідачів солідарно.

Відповідачі в судове засідання не з'явились, оповіщені у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, при причину неявки не повідомили.

Представники відповідачів в судове засідання не з'явились, оповіщені у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, надали заяву про розгляд справи за їхньої відсутності із запереченнями від 09 листопада 2017 року та заяви про застосування позовної давності. Вказали, що початок перебігу позовної давності має бути визначений з конкретної календарної дати 01.01.2012 року, тобто, саме з того моменту, коли банк був обізнаний про порушення свого права ОСОБА_1 і мав право на дострокове звернення стягнення заборгованості за кредитним договором. Між тим, вимоги боржнику про порушення зобовязань за кредитним договором банком не пред'являлись, своїм правом вимоги банк своєчасно не скористався, звернувшись до суду з позовом до відповідачів лише 12.05.2015 року, тобто, більш ніж через три роки і чотири місяці з моменту виникнення у нього права вимоги, коли спливли передбачені ст. 257 ЦК України строки позовної давності. Окрім вказаного позивач не звернувся до поручителя у строк після порушення боржником обов'язку погашення кожного чергового платежу. З урахуванням вимог ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, про що визначено правовою позицією Верховного Суду України.

Вислухавши пояснення, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог належить відмовити.

У відповідності до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих у порядку, передбаченому ст. 60, 131 ЦПК України.

З урахуванням долучених до матеріалів справи документів суд вважає, що в позовній заяві заявлені вимоги, які не відповідають обставинам договору та не підтверджуються матеріалами справи.

Позивачем зазначено, що відповідно до п. 1.4. кредитного договору за користування кредитними коштами встановлюється плата в розмірі 12,5% річних.

Разом із тим, п. 1.4 договору №216/07ф-5 від 16 липня 2007 року, укладеного з ОСОБА_1, не містить умови про сплату процентів, а розмір процентної ставки за користування кредитом передбачений п.п. 1.1.3. договору, і складає відповідно не 12,5% річних, як зазначено позивачем, а 14% річних.

Окрім того, позивачем зазначено, що відповідно до п. 1.5. договору за обслуговування кредиту встановлюється щомісячна плата в розмірі 0,15% річних від суми кредиту.

Разом із тим, кредитний договір №216/07ф-5 від 16 липня 2007, укладений з ОСОБА_1, не містить пункту 1.5., і взагалі не містить умову щодо встановлення щомісячної плати за обслуговування кредиту.

Окрім вказаного позивач стверджує, що 03.07.2008 року Банк та ОСОБА_1 уклали додаткову угоду №1 до кредитного договору №357 від 12.02.2008р., згідно з умовами якої пунктом 1.4. договору процентна ставка за користування кредитом підвищується до 14,5% річних.

Між тим, оскільки ОСОБА_1 кредитний договір з банком укладено не 12.02.2008, а 16 липня 2007 року, номер кредитного договору не № 357, а №216/07ф-5, і Додаткову угоду №1 від 03.07.2008 року ОСОБА_1 з банком не укладала.

Разом із тим посилання позивача на п. 2.5.1. договору взагалі безпідставне, оскільки кредитним договором №216/07ф-5 від 16 липня 2007 року, який укладений з ОСОБА_1, взагалі не передбачено ані такого пункту договору, ані умови про щомісячне поповнення свого рахунку.

Кредитний договір №216/07ф-5 від 16 липня 2007 року, укладений з ОСОБА_1, також не передбачає умов договору, викладених Позивачем в позовній заяві як п.п. 4.4. та 4.5. договору, тому що дані пункти договору від 16.07.2007 року містять зовсім інші умови.

З урахуванням вказаного суд погоджується з поясненнями представників відповідачів щодо помилковості у розрахунку, який надано позивачем.

Окрім вказаного, відповідно до вимог ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно з положенням ст. 523 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України, порушення зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобовязання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Порушення зобовязання є прострочення - невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. Якщо в зобовязанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк.

Кредитним договором №216/07ф-5 від 16 липня 2007 року, а саме, пунктом 7.5., укладеним з ОСОБА_1, сторони визначили як строк дії договору - до повного виконання сторонами своїх зобовязань, так і строки виконання зобовязань зі щомісячним погашенням платежів - щомісячно, у розмірі та строки, визначені у графіку повернення кредиту та сплати процентів, а також строки сплати процентів за користування кредитом щомісячно, одночасно з погашенням відповідної частини кредиту в строк, визначений графіком повернення кредиту та сплати процентів - в останній день (робочий) кожного місяця (Додаток №1 до кредитного договору - графік погашення кредиту, п.п. 2.З. договору).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок (стаття 253 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦПК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, за зобовязанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина пята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто, можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно із умовами кредитного договору від 16.07.2007р. (п. 3.3.3, 3.3.4), укладеного з ОСОБА_1, позичальник зобовязаний щомісячно (останній день кожного місяця) повертати кредит рівними частинами, щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити пеню за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним (пункт 4.2 кредитного договору).

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

у вказаній частині суд покладається на правову позицію, що викладена у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, яка відповідно до положень частини першої статті 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України.

Відповідно із наданим позивачем розрахунком заборгованості за кредитним договором - остання сплата кредиту позичальником була проведена 02 листопада 2011 року, коли позичальником були сплачений платіж в повернення кредитних коштів в сумі 339, 11 доларів США за період з 01-30.11.2011 (відповідно до графіку 250 доларів США в строк 30.11.2011 року, а 30.11.2011 ОСОБА_1 частково погашені проценти за користування кредитом за період з 01.12.2011 по 31.12.2011 в сумі 21, 27 доларів США. Після 30.11.2011 року жодних платежів за кредитним договором позичальником не сплачувалось. Таким чином, умови договору, передбачені п.п. 3.3.3., 3.3.4. позичальником були порушені. За таких обставин відповідно пункту 3.2.3. Кредитного договору у банку виникло право вимагати дострокового погашення кредиту в повному обсязі, сплати процентів за його користування та відповідних штрафних санкцій після 31 грудня 2011 року, коли позичальником не був сплачений черговий періодичний щомісячний платіж за кредитним договором.

Тому початок перебігу позовної давності має бути визначений з конкретної календарної дати - 01.01.2012 року, тобто, саме з того моменту, коли банк був обізнаний про порушення свого права ОСОБА_1 і мав право на дострокове звернення стягнення заборгованості за кредитним договором. Однак, вимог боржнику про порушення зобовязань за кредитним договором банком не пред'являлось, своїм правом вимоги банк своєчасно не скористався, звернувшись до суду з позовом до відповідачів лише 12.05.2015 року, тобто, більш ніж через три роки і чотири місяці з моменту виникнення у нього права вимоги, коли спливли передбачені ст. 257 ЦК України строки позовної давності.

За змістом ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, про що зазначено в Постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 року по справі № 6-249цс1.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Окрім вказаного, правовим висновком Верховного Суду України у справі № 6-272цс16 від 29.06.2016 року визначено, що за змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобовязання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обовязку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобовязань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, якщо у разі неналежного виконання боржником зобовязань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк предявлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Таким чином, з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для предявлення вимог до поручителя.

У разі предявлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобовязання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобовязань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Таким чином відсутні підставі для задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України розподіляються судові витрати.

Керуючись ст. 209-215 ЦПК України

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_3