АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 671/822/17
Провадження № 22-ц/792/1545/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2017 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого судді Ярмолюка О.І.,

суддів Пастощука М.М., Спірідонової Т.В.,

секретар Шевчук Ю.Г.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Волочиського районного центру первинної медико-санітарної допомоги про визнання дій протиправними за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 6 липня 2017 року,

встановила:

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Волочиського районного центру первинної медико-санітарної допомоги (далі - Центр) про визнання дій протиправними.

ОСОБА_2 зазначила, що вона має дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка хворіє на генетичне захворювання та потребує дієтотерапії. Її сім'я неодноразово зверталася в різні інстанції зі скаргами на дії працівників Центру щодо неналежного забезпечення дочки лікувальним харчуванням. З метою помсти заступник головного лікаря Центру ОСОБА_4 повідомила працівників Комунальної установи «Центр надання соціальних послуг» Волочиської міської ради інформацію про хворобу дочки позивача. Крім того, 14 вересня 2016 року головний лікар Центру ОСОБА_5 надіслав до ряду органів, у тому числі до Волочиського районного відділення поліції, лист щодо необхідності обстеження умов проживання її сім'ї та медичного огляду дітей. У такий спосіб працівники Центру розголосили лікарську таємницю про стан здоров'я дітей позивача, що призвело до порушення їх прав.

У зв'язку з цим, ОСОБА_2 просила суд визнати дії заступника головного лікаря Центру ОСОБА_4 та головного лікаря Центру ОСОБА_6 стосовно розголошення Волочиському районному відділенню поліції інформації про стан здоров'я її дітей: дочки ОСОБА_3, 2013 року народження, та сина ОСОБА_7, 2010 року народження, - незаконними.

Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 6 липня 2017 року в позові відмовлено.

Суд виходив з того, що ОСОБА_2 не довела неправомірності дій працівників Центру та не обрала правильного способу захисту цивільних прав.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Представник Центру, який у встановленому порядку оповіщений про час і місце судового засідання, до апеляційного суду не з'явилися. Від Центру до апеляційного суду надійшли письмове заперечення проти апеляційної скарги та заява про розгляд справи без участі його представника

Заслухавши учасника процесу та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом вірно з'ясовані фактичні обставини справи та дана їм належна оцінка, а його висновки підтверджуються матеріалами справи і ґрунтуються на нормах діючого законодавства.

Встановлено, що ОСОБА_2 є матір'ю ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1. Остання з народження хворіє на генетичне захворювання та потребує лікувального харчування.

14 вересня 2016 року Центр в особі головного лікаря ОСОБА_6 звернувся до Служби у справах дітей Волочиської районної державної адміністрації, Комунального підприємства «Центр надання соціальних послуг» і Волочиського районного відділення поліції з листом, у якому відповідач повідомив адресатів про перебування дітей ОСОБА_2 на диспансерному обліку у зв'язку з захворюваннями та ухилення останньої від медичного огляду дітей. В листі Центр просив указані органи направити своїх працівників для проведення 15 вересня 2016 року спільного з дільничним лікарем-педіатром обстеження умов проживання, оцінки стану здоров'я та харчування малолітньої ОСОБА_9, яка одержує спеціалізоване харчування за державні кошти.

Рішеннями Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 28 лютого 2017 року та Волочиського районного суду Хмельницької області від 4 квітня 2017 року в позовах ОСОБА_2 до Центру про стягнення моральної шкоди, завданої розголошенням лікарської таємниці, відмовлено.

Зазначені обставини визнані сторонами, підтверджуються наявними у справі письмовими доказами та судовими рішеннями.

Частиною 1 статті 49 Конституції України встановлено, що кожен має право на охорону здоров'я, медичну допомогу та медичне страхування.

Згідно зі ст. 5 Основ законодавства України про охорону здоров'я від 19 листопада 1992 року № 2801-ХІІ (далі - Основи) державні, громадські або інші органи, підприємства, установи, організації, посадові особи та громадяни зобов'язані забезпечити пріоритетність охорони здоров'я у власній діяльності, не завдавати шкоди здоров'ю населення і окремих осіб, у межах своєї компетенції надавати допомогу хворим, інвалідам та потерпілим від нещасних випадків, сприяти працівникам органів і закладів охорони здоров'я в їх діяльності, а також виконувати інші обов'язки, передбачені законодавством про охорону здоров'я.

Кожний громадянин України має право на охорону здоров'я, що передбачає, зокрема: життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний огляд та соціальне обслуговування і забезпечення, який є необхідним для підтримання здоров'я людини; кваліфіковану медичну допомогу, включаючи вільний вибір лікаря, вибір методів лікування відповідно до його рекомендацій і закладу охорони здоров'я (ч. 1 ст. 6 Основ).

В силу ч. 1 ст. 10 Основ громадяни України зобов'язані: піклуватись про своє здоров'я та здоров'я дітей, не шкодити здоров'ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; вживати передбачених Законом України «Про екстрену медичну допомогу» заходів для забезпечення надання екстреної медичної допомоги іншим особам, які знаходяться у невідкладному стані; виконувати інші обов'язки, передбачені законодавством про охорону здоров'я.

Як передбачено ч. 1 ст. 286 ЦК України, фізична особа має право на таємницю про стан свого здоров'я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при її медичному обстеженні.

Аналогічне положення міститься у ч. 1 ст. 39-1 Основ.

Медичні працівники та інші особи, яким у зв'язку з виконанням професійних або службових обов'язків стало відомо про хворобу, медичне обстеження, огляд та їх результати, інтимну і сімейну сторони життя громадянина, не мають права розголошувати ці відомості, крім передбачених законодавчими актами випадків (ч. 1 ст. 40 Основ).

Наказом Міністерства охорони здоров'я України від 13 листопада 2001 року № 457 «Про заходи щодо удосконалення медичної допомоги хворим на фенілкетонурію в Україні» покладено на медико-генетичні центри (консультації, кабінети) функції постійного спостереження та лікування дітей, хворих на фенілкетонурію.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 6 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» (далі - Закон № 2402-ІІІ) держава гарантує дитині право на охорону здоров'я, безоплатну кваліфіковану медичну допомогу в державних і комунальних закладах охорони здоров'я, сприяє створенню безпечних умов для життя і здорового розвитку дитини, раціонального харчування, формуванню навичок здорового способу життя. З цією метою держава вживає заходи, зокрема щодо забезпечення надання необхідної медичної допомоги всім дітям.

Згідно з ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичних, духовний та моральний розвиток.

Із норм ч.ч. 6, 7 ст. 12 Закону № 2402-ІІІ слідує, що батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмежень законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. У разі відмови від надання дитині необхідної медичної допомоги, якщо це загрожує її здоров'ю, батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність згідно з законом.

В силу ч. 1 ст. 23 Закону України від 2 липня 2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань: здійснює превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень; виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вживає у межах своєї компетенції заходи для їх усунення; вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявленні кримінальні та адміністративні правопорушення; вживає заходів, спрямованих на усунення загроз життю та здоров'ю фізичних осіб і публічній безпеці, що виникли внаслідок учинення кримінального, адміністративного правопорушення; здійснює своєчасне реагування на заяви та повідомлення про кримінальні, адміністративні правопорушення або події; у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання; у межах своєї компетенції, визначеної законом, здійснює контроль за дотриманням вимог законів та інших нормативно-правових актів щодо опіки, піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, вживає заходів щодо запобігання дитячій бездоглядності, правопорушенням серед дітей, а також соціального патронажу щодо дітей, які відбували покарання у виді позбавлення волі.

За змістом указаних правових норм обов'язок із надання хворим дітям медичної допомоги покладається на створену державою систему закладів охорони здоров'я. Ці заклади надають дітям медичні послуги, що включають у себе проведення необхідних медичних оглядів, соціальне обслуговування та забезпечення хворих, а у разі необхідності - здійснення відповідних лікувальних заходів.

При цьому батьки зобов'язані виявляти потреби дітей у медичній допомозі, ініціювати й організовувати одержання дітьми медичних послуг і контролювати хід їх виконання закладами охорони здоров'я. Ухилення батьків від названих обов'язків тягне за собою їх відповідальність згідно з законом, у тому числі адміністративну та кримінальну відповідальність.

Центр є закладом охорони здоров'я.

З довідок і повідомлень медичних закладів (а.с. 48-55), доповідних записок лікарів (а.с. 56-62) вбачається, що протягом 2015-2017 років малолітні ОСОБА_9 і ОСОБА_8 не з'являлися на медичний огляд.

Дана обставина обумовила звернення Центру до Служби у справах дітей Волочиської районної державної адміністрації, Комунального підприємства «Центр надання соціальних послуг» і Волочиського районного відділення поліції з листом від 14 вересня 2016 року про необхідність обстеження умов проживання та стану здоров'я дітей.

Зміст цього листа (а.с. 12) не свідчить про те, що Центр поширив інформацію щодо хвороби дітей позивача, їх медичне обстеження та результати медичного огляду, тобто інформацію, яка складає лікарську таємницю. До того ж, звернення Центру до Волочиського районного відділення поліції було правомірним, оскільки мали місце ознаки ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків, що не виключало притягнення їх до відповідальності.

Вирішуючи справи за позовами ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, інші суди виходили з того, що дії Центру з інформування вищевказаних органів про нез'явлення дітей відповідача на медичні огляди до лікаря є правомірними. Ця обставина встановлена судовим рішенням і відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Також у справі відсутні докази, що заступник головного лікаря Центру ОСОБА_4 повідомила стороннім особам інформацію про хворобу малолітньої ОСОБА_9

За таких обставин суд першої інстанції правомірно керувався тим, що позов ОСОБА_2 є безпідставним і необґрунтованим. У зв'язку з цим він не підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують даного висновку суду.

Рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Частина 2 статті 16 ЦК України встановлює перелік цивільно-правових способів захисту прав та інтересів. Цією ж нормою визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з п. «ї» ч. 1 ст. 6 Основ кожний громадянин України має право на охорону здоров'я, що передбачає, зокрема оскарження неправомірних рішень і дій працівників, закладів та органів охорони здоров'я.

Отже ОСОБА_2 вправі була звернутися до суду з таким позовом на захист своїх прав та інтересів.

Посилання суду першої інстанції на те, що ОСОБА_2 не обрала правильний спосіб захисту цивільних прав, є помилковим, разом із тим, це не вплинуло на правильність рішення суду, тому в силу ч. 2 ст. 308 ЦПК України воно не може бути скасоване.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 6 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий /підпис/ О.І. Ярмолюк

Судді: /підпис/ М.М. Пастощук

/підпис/ Т.В. Спірідонова

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду О.І. Ярмолюк

Головуючий у першій інстанції - Павлова А.С.

Доповідач - Ярмолюк О.І. Категорія 59