Справа № 361/2442/15-ц Головуючий у І інстанції Білик Г. О.
Провадження № 22-ц/780/4046/17 Доповідач у 2 інстанції Савченко С. І.
Категорія 26 19.10.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

19 жовтня 2017 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого Савченка С.І.,

суддів Білоконь О.В., Верланова С.М.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 серпня 2015 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2017 року позивач ТОВ «Вердикт Фінанс» звернувсядо суду із вказаним вище позовом,який надалі уточнив і мотивував тим, що 12 липня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» і відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту, за яким останній отримав для придбання автомобіля кошти в сумі 9487 доларів США терміном на 5 років із розрахунку 12,5 % річних. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ним і банком 12 липня 2006 року було укладено договір застави належного позичальнику автомобіля «Деу ланос» 2006 року випуску р.н. НОМЕР_1.

Вказував, що 20 квітня 2012 року ПАТ «УкрСиббанк» уклав із ТОВ «Кредекс Фінанс» договір факторингу № 05/12, за яким відступив на користь товариства право вимоги за рядом кредитних та забезпечувальних договорів, в тому числі за кредитним договором, укладеним із ОСОБА_2 В цей же день 20 квітня 2012 року між ТОВ «Кредекс Фінанс» і ТОВ «Вердикт Фінанс» було укладено договір факторингу № 05/12-КВ, згідно якого товариство відступило іншому товариству право вимоги за рядом кредитних та забезпечувальних договорів, в тому числі за кредитним договором, укладеним із ОСОБА_2 Посилався, що внаслідок укладення вказаних договорів факторингу відбулася заміна кредитора і до ТОВ «Вердикт Фінанс»перейшло право вимоги за кредитним договором і договором застави, боржником за якими є ОСОБА_2

Зазначав, що за умовами кредитного договору укладеного з відповідачем ОСОБА_2, останній згідно графіку погашення кредиту (Додаток № 1) мав повертати кредит щомісячними платежами, однак не виконав цих обов'язків, після закінчення строку надання кредиту станом на 25 вересня 2013 року має заборгованість в розмірі 44403,61 грн., з яких тіло кредиту - 21098,79 грн., проценти - 17247,69 грн., пеня - 5424,17 грн. та 3 % (ст.625 ЦК) - 632,96 грн. Письмова вимога ТОВ «Вердикт Фінанс»про погашення боргу та наслідки її невиконання у вигляді звернення стягнення на предмет застави, направлена відповідачу 15 серпня 2013 року, залишена ним без задоволення.

З огляду на викладене просив в рахунок погашення боргу за кредитним договором звернути стягнення на предмет застави автомобіль «Деу ланос», 2006 року випуску, р.н. НОМЕР_1, належний на праві власності ОСОБА_2 шляхом його продажу та укладення від імені ОСОБА_2 ТОВ «Вердикт Фінанс» договору купівлі-продажу з іншою особою покупцем та стягнути судові витрати.

Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 серпня 2015 року позов задоволено.

Заява відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення ухвалою суду залишена без задоволення.

Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач ОСОБА_2подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову товариства в повному обсязі, посилаючись на його незаконність і необгрунтованість, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує відсутністю у справі належних доказів про розмір його заборгованості, зокрема відсутністю у справі документів про рух коштів по рахунку і безпосередньо розрахунку його боргу. Крім того, вказує, що строк дії кредитного договору закінчився 12 липня 2011 року, а останній платіж за кредитом він вніс 29 квітня 2010 року, що свою чергу свідчить про пропуск позивачем строку позовної давності.

Відповідач ОСОБА_2 належним чином повідомлений про час розгляду справи, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки, до суду не з'явився, причин неявки не повідомив, що відповідно до ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

В суді апеляційної інстанції представник ТОВ «Вердик Фінанс» проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено і вбачається з матеріалів справи, що 12 липня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту, згідно якого позичальник ОСОБА_2 отримав в банку для придбання автомобіля кредит в розмірі 9487 доларів США терміном до 12 липня 2011 року із сплатою 12,5 % річних (а.с.14-20). Повернення кредиту згідно п.1.2.2 договору та графіку погашення кредиту (Додаток № 1) передбачено шляхом внесення позичальником щомісячних платежів за кредитом та процентами.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитом між банком і позичальником ОСОБА_2 було укладено 12 липня 2006 року договір застави належного позичальнику автомобіля «Деу ланос» 2006 року випуску р.н. НОМЕР_1 (а.с.26-29). Умови договору застави (п.5.1) містять положення про права заставодержателя на звернення стягнення на предмет застави у випадку прострочення платежів на погашення кредиту.

Також, судом встановлено, що 20 квітня 2012 року ПАТ «УкрСиббанк» уклав із ТОВ «Кредекс Фінанс» договір факторингу № 05/12, за яким банк відступив товариству право вимоги за рядом кредитних та забезпечувальних договорів, в тому числі за кредитним і заставним договорами, укладеними із ОСОБА_2 (а.с.59-63). В цей же день 20 квітня 2012 року між ТОВ «Кредекс Фінанс» і ТОВ «Вердикт Фінанс» було укладено договір факторингу № 05/12-КВ, згідно якого одне товариство відступило іншому право вимоги за кредитним договором і договором застави, укладеними із ОСОБА_2 (а.с.64-66,58).

Крім того, судом встановлено, що позичальник ОСОБА_2 не виконав обов'язків по щомісячному поверненню кредиту, покладених на нього умовами кредитного договору, останній платіж здійснив 29 квітня 2010 року після чого припинив погашення тіла кредиту і відсотків, після закінчення строку надання кредиту має заборгованість. Письмове повідомлення кредитора про необхідність погашення заборгованості та наслідки його невиконання у вигляді звернення стягнення на предмет застави залишене без задоволення (а.с.54-57).

Наведені обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Задовольняючи позов ТОВ «Кредекс Фінанс», суд обгрунтовував свої висновки тим, що відповідач не виконав належним чином зобов'язань за кредитним договором по поверненню отриманих кредитних коштів, має заборгованість, чим у свою чергу порушує права товариства як нового кредитора, які підлягають до захисту шляхом звернення стягнення на предмет застави.

Такі висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно ст.572 ЦК України застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, в силу якого кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника.

Відповідно до приписів ст.590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

За положеннями ст.ст.512-514 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять у повному обсязі права первісного кредитора у зобов'язанні.

Правовий режим обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов'язань, врегульовано Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (ст.1 Закону).

Відповідно до ст.23 вказаного Закону обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов'язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, якщо інше не передбачено законом чи договором, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом. У разі відступлення обтяжувачем забезпеченого обтяженням права вимоги іншій особі до неї також переходять усі права обтяжувача щодо предмета обтяження.

Згідно ст.25 Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду в тому числі зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті обтяжувачу з вартості предмета забезпечувального обтяження; спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону; початкова ціна предмета забезпечувального обтяження для його подальшої реалізації на публічних торгах у порядку виконавчого провадження.

Згідно ст.26 Закону обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із встановлених в даній нормі позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, в тому числі продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах.

Отже, суд вірно виходив із наявності підстав для звернення стягнення на предмет застави шляхом його продажу та укладення ТОВ «Вердикт Фінанс» від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу з іншою особою покупцем.

Проте, при вирішенні спору, суд допустив порушення норм процесуального права, що у свою чергу потягло порушення норм матеріального права і невірне визначення суми боргу за кредитним зобо'язанням, в рахунок погашення якого кредитор просить звернути стягнення на предмет застави.

Належне повідомлення сторони про розгляд справи є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій принципу рівності сторін, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і про що неодноразово вказував у своїх рішенням Європейський суд з прав людини. Зокрема у справі «Лопушанський проти України» у зв'язку із розглядом справи у відсутність відповідача, який не був належно повідомлений, суд констатував, що не було дотримано принципу рівності сторін, гарантованого п.1 ст.6 Конвенції.

Відповідно до приписів п.1 ст.169 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання однієї із сторін, про яку немає відомостей, що їм вручені судові повістки.

Всупереч вимогам наведених норм, суд розглянув справу і ухвалив заочне рішення у відсутність відповідача ОСОБА_2, за відсутності відомостей про вручення йому судової повістки.

Порушення судом норм процесуального права і неповідомлення відповідача про розгляд справи потягло у свою чергу порушення його прав як сторони, передбачених ст.27 ЦПК України, в тому числі права на участь в судових засіданнях, права подавати докази, брати участь у їх дослідженні, висувати заперечення, заявляти клопотання. Такі дії суду позбавили відповідача ОСОБА_2 заявити в суді першої інстанції клопотання про застосування строку позовної давності, про що він просить у апеляційній скарзі.

Наведені обставини мають істотне значення для справи і є важливими, поскільки згідно приписів ст.214 ЦПК України одним із питань, які суд має вирішити при ухваленні рішення - чи мало місце пропущення строку позовної давності, яке відповідно до положень ст.267 ЦК України є підставою для відмови у позові.

Подаючи заяву про перегляд заочного рішення ОСОБА_2 в тому числі посилався на його неповідомлення про розгляд справи та вказував на необхідність застосування строку позовної давності до вимог банку, проте суд необґрунтовано не взяв його доводи до уваги і залишив заяву без задоволення

Крім того, звертаючи стягнення на предмет застави, суд всупереч ст.25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», не вказав у рішенні усі складові боргу та початкову ціну предмета застави.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними чи неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні.

Судом першої інстанції вірно встановлено факт невиконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором і наявність підстав для звернення стягнення на предмет застави.

Проте, при визначенні розміру боргу за кредитом колегія суддів застосовує строк позовної давності з таких міркувань.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до приписів ч.ч.3-5 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до роз'яснень п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення.

У справі, яка є предметом перегляду, відповідач ОСОБА_2, оскаржуючи рішення, просить застосувати позовну давність, поскільки він був позбавлена можливості заявити про це в суді першої інстанції

Відповідно до статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода у наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості, а відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право має забезпечуватися судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Колегія суддів вважає за можливе прийняти дану заяву ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності.

При цьому колегія суддів керується тим, що суд першої інстанції не повідомив у встановленому законом порядку ОСОБА_2 про розгляд справи, грубо порушивши вимоги процесуального закону. Останній дізналася про наявність справи, де він є відповідачем, вже після ухвалення судом рішення на стадії його виконання. Отже, відповідач всупереч закону був позбавлений можливості здійснити свої процесуальні права сторони, передбачені ст.27 ЦПК України, в тому числі заявити в суді першої інстанції про застосування строку позовної давності.

На думку колегії суддів допущене судом порушення норм процесуального права не повинне призводити до обмеження прав ОСОБА_2 здійснити свої права в суді апеляційної інстанції та позбавлення права на справедливий суд згідно ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року з урахуванням того, що апеляційна інстанція не має повноважень повернути справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Позивач просить звернути стягнення на предмет застави в рахунок боргу станом на 25 вересня 2013 року, який складає 44403,61 грн. і включає: тіло кредиту - 21098,79 грн., проценти - 17247,69 грн., пеня - 5424,17 грн. та 3 % (ст.625 ЦК) - 632,96 грн.

Судом встановлено, що строк кредитного договору закінчився 12 липня 2011 року, а останній платіж за договором у розмірі 126 доларів США ОСОБА_2 здійснив 29 квітня 2010 року.

З огляду на те, що позивач звернувся до суду із позовом лише 26 березня 2015 року, що стверджується поштовим штемпелем на конверті, а тіло кредиту в розмірі 21098,79 грн. мало бути повернуте позичальником не пізніше 12 липня 2011 року (п.1.2.2 договору), то він пропустив трирічний строк позовної давності за цими вимогами.

Також, позивач пропустив встановлений п.1 ч.2 ст.258 ЦК України річний строк щодо стягнення пені, бо просить стягнути пеню станом на 25 вересня 2013 року, а звернувся до суду з позовом у березні 2015 року.

Крім того, позивач частково пропустив строк позовної давності за вимогами щодо стягнення процентів, які мали сплачуватися періодичними платежами. З урахуванням позовних вимог, де позивач просить стягнути борг за процентами станом на 25 вересня 2013 року, та дати звернення до суду з позовом 26 березня 2015 року, колегія суддів стягує проценти в межах трирічного строку з часу подачі позову, а саме за період із 26 березня 2012 року по 25 вересня 2013 року.

Визначаючи розмір боргу за процентами, колегія суддів керується правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 09 серпня 2017 року у справі № 6-2322цс16, де суд зазначив, що у разі якщо договором не встановлений розмір процентів після спливу строку дії договору, слід зробити висновок про те, що їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Аналогічну правову позицію Верховний Суд України висловив у постанові від 7 вересня 2016 року у справі № 6-1412цс16.

Оскільки укладеним між сторонами кредитним договором не встановлений розмір процентів після спливу строку його дії 12 липня 2011 року, то колегія суддів визначає борг за процентами за період із 26 березня 2012 року по 25 вересня 2013 року з урахуванням облікових ставок НБУ за цей період в розмірі 2220,46 грн. та 3 % річних в сумі 632,96 грн.

Колегія суддів зазначає у рішенні передбачені ст.25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті обтяжувачу з вартості предмета забезпечувального обтяження, а також початкову ціну предмета забезпечувального обтяження, яка при його продажу встановлюється згідно п.5.4.1 договору застави у розмірі, зазначеному у п.1.1 цього договору, тобто в розмірі 47435 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити частково.

Заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 серпня 2015 року змінити, виклавши його у наступній редакції.

Позов задоволити частково. В рахунок погашення боргу ОСОБА_2 перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» за кредитним договором від 12 липня 2006 року в розмірі 2853 гривні 42 коп., з яких 2220 гривень 46 коп. - проценти за користування кредитом, 632 гривні 96 коп. - 3 % річних, звернути стягнення на предмет застави: легковий автомобіль «Деу Ланос» 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, який належить на праві власності ОСОБА_2, шляхом продажу Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» вказаного автомобіля і укладанням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу із іншою особою покупцем, за початковою ціною 47435 гривень.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» судові витрати в сумі 243,60 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: