Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді: ОСОБА_1,

суддів Григоренка М.П., Шеремет А.М.,

секретар судового засідання Вихотень Я.В.,

з участю: представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

представника третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 08 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до виконавчого комітету Дубровицької міської ради Рівненської області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_6, про визнання незаконними та скасування розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 08 червня 2017 року у задоволенні вказаного позову відмовлено за пропуском строку позовної давності.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене із неповним зясуванням обставин справи, порушенням норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_5 оскаржила його в апеляційному порядку.

В поданій апеляційній скарзі вказує на помилковість висновку місцевого суду про відсутність підстав, які б свідчили про неправомірність оспорюваного розпорядження виконкому і свідоцтва про право власності на житло, а також про те, що останні прийняті згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Додає, що даний закон визначає загальні правові основи приватизації житла, але не регулює порядок її здійснення і не визначає категорій осіб, які мають право на приватизацію державного житлового фонду. Доводить, що суд не дослідив порядок і підстави отримання ОСОБА_7 спірної квартири, зокрема не врахував, що вона не отримувала цю квартиру з державного житлового фонду для проживання, а тому не має права на її приватизацію. Суд не надав оцінки і тій обставині, що відповідачка вселилась в квартиру без ордера, котрий є єдиною підставою для вселення в приміщення, яке є вільним, а також інформації з листа Дубровицької міської ради щодо відсутності відомостей в протоколах сесій виконкому про виділення квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_7 за період 1994-2002 р.р.. Зауважує, що про взяття ОСОБА_7 на квартирний облік також відсутні відповідні рішення виконавчого органу. Вказує на порушення місцевим судом процесуальних норм, а саме ч.3 ст. 61 ЦПК України у звязку з відмовою з підстав

________________________________________________________________________ Справа № 560/920/16-ц Головуючий в суді І інстанції ОСОБА_8

Провадження № 22-ц 787/1395/2017 Суддя-доповідач ОСОБА_1

застосування строків позовної давності. Пояснює, що ухвалою Дубровицького районного суду у справі № 560/490/16-а за адміністративним позовом ОСОБА_5 до виконавчого комітету Дубровицької міської ради Рівненської області про визнання протиправним та скасування розпорядження було встановлено чітку дату 01 липня 2015 року, з якої розпочинається перебіг строку позовної давності, а тому повторне встановлення початку цього строку місцевим судом є неправомірним. Звертає увагу на порушення ч.2,3 ст. 264 ЦК України, якою визначено, що перебіг строку позовної давності переривається предявленням позову, та починається спочатку. Вважає, що на час звернення до суду із даним позовом строк позовної давності нею дотриманий. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Згідно ч. 1, 3 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Судом встановлено: відповідно до розпорядження органу приватизації № 455 від 28.03.2002 року ОСОБА_7 передано у приватну власність квартиру АДРЕСА_2 (а.с.8).

08 липня 2002 року виконком Дубровицької міської ради видав свідоцтво про право власності на житло на імя ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_3, загальною площею 43,1 м.кв. (а.с.9).

Договором дарування квартири від 14 грудня 2004 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Дубровицького районного нотаріального округу ОСОБА_9, ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_10 квартиру АДРЕСА_4 (а.с.126).

Вказану квартиру за договором дарування від 14 березня 2014 року, ОСОБА_10 згодом подарувала ОСОБА_6, який на даний час є власником вказаної квартири, про що свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 01.12.2016 року (а.с.98-100).

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_5 обґрунтовувала свої вимоги про визнання незаконними та скасування розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло тим, що її житлову площу АДРЕСА_5 було розширено шляхом виділення їй суміжної однокімнатної квартири № 2, де за її усним дозволом тимчасово проживала ОСОБА_7, котра відповідно до розпорядження виконкому Дубровицької міської ради № 455 від 28.03.2002 року отримала цю квартиру у приватну власність, одержавши 08 липня 2002 року свідоцтво про право власності на житло.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог.

На підтвердження даного висновку у рішенні суду містяться необхідні доводи й обґрунтування, з якими погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.155 Житлового Кодексу України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством.

Стаття 9 ЖК України встановлює, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сімї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Відповідно рішенням виконавчого комітету Дубровицької міської ради №9 від 20 січня 1989 року, на яке посилається позивачка, як на підставу скасування приватизації квартири відповідачкою, дозволено розширити житлову площу ОСОБА_5, шляхом виділення їй суміжної однокімнатної квартири № 2 по вул. Леніна (на даний час - ОСОБА_3), 25, в м.Дубровиця Рівненської області (а.с.10-12).

Після винесення виконавчим комітетом цього рішення, ОСОБА_11 не отримувала ордер на вселення в квартиру, не заключала договір найму спірної квартири з власником, а також в квартирі ні вона ні члени її сім"ї прописані не були.

Зважаючи на фактичні обставини справи та вищезазначені вимоги закону, місцевий суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав, які б свідчили про неправомірність розпорядження виконкому Дубровицької міської ради №455 від 28.03.2002р., а також виданого на його підставі свідоцтва про право власності ОСОБА_7 на житло від 08.07.2002р, у звязку з чим вони є такими, що прийняті згідно до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Колегія суддів також враховує, що ОСОБА_7 було подано всі необхідні документи для приватизації житлової квартири АДРЕСА_6 і вказане житло не належало до обєктів, які не підлягають приватизації, тому в Дубровицької міської ради Рівненської області не було підстав для відмови ОСОБА_7 у приватизації займаного нею приміщення.

Окрім цього, з матеріалів справи вбачається, що рішення виконавчого комітету Дубровицької міської ради від 20 січня 1989 року №9, яким було розширено житлову площу ОСОБА_5 шляхом виділення їй суміжної однокімнатної квартири № 2 по вул. Леніна (на даний час - ОСОБА_3), 25, в м.Дубровиця Рівненської області не може бути виконане, оскільки відсутні правові підстави поліпшення житлових умов сімї позивача, адже їй виділений окремий житловий будинок по вул. Пирогова, 15, Дубровицького району Рівненської області (копія протоколу спільного засідання адміністрації та профкому №2 від 1992 року та ордер).

Рішенням Дубровицької міської рад народних депутатів №59 від 10.06.1993 року знято з квартирного обліку ОСОБА_5, у зв'язку із отримання окремого будинку по вулиці Пирогова, 15, Рівненської області (а.с.135).

На підставі вищевикладеного колегія суддів приходить до переконання про те, що свідоцтво про право власності на житло від 08.07.2002р. було видано ОСОБА_7 на підставі розпорядження виконкому Дубровицької міської ради №455 від 28.03.2002р. з дотриманням вимог закону і така видача є правомірно.

З огляду на те, що вказане житло за договорами дарування від 14 грудня 2004 року та 14 березня 2014 року, які були посвідченні приватним нотаріусом Дубровицького районного нотаріального округу ОСОБА_9, стало належати спочатку ОСОБА_10, а потім ОСОБА_6, право власності яких було належним чином зареєстроване, правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності при зверненні до суду та відмовив у позові за пропуском строку позовної давності.

Проте з таким висновком місцевого суду колегія суддів погодися не може з наступних підстав.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки.

Відповідно до ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення» розяснено: якщо строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав спливу позовної давності, суд, встановивши всі обставини справи, має встановити обґрунтованість позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки.

У випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв'язку зі спливом позовної давності, а у випадку недоведеності позову - відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про безпідставність позовних вимог, а тому відсутні правові підстави для відмови в задоволенні позову у звязку зі спливом позовної давності.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ зясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обовязку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції невірно застосував норми, які підлягали застосуванню при ухваленні рішення про відмову в позові за пропуском строку позовної давності, в звязку із чим воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові за безпідставністю.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 08 червня 2017 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_5 до виконавчого комітету Дубровицької міської ради Рівненської області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_6, про визнання незаконними та скасування розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло відмовити за безпідставністю вимог.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий суддя Ковальчук Н.М.

Судді : Григоренко М.П.

ОСОБА_12