АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/7986/13-ц Головуючий у 1-й інстанції Вийванко О.М.
Провадження № 22-ц/789/587/17 Доповідач - Фащевська Н.Є.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2017 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Фащевської Н.Є.

суддів - Ходоровський М. В., Щавурська Н. Б.,

з участю секретаря - Панькевич Т.І.

відповідачки ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, яку подає її представник ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 6 серпня 2013 року по справі за позовом служби у справах неповнолітніх дітей Тернопільської міської ради до ОСОБА_1, ОСОБА_3, третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири,

ВСТАНОВИЛА:

Представник Служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3, третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_4, про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу 13.10.2013 року за № 11452.

Позивач вказав, що на час посвідчення договору у спірній квартирі проживала малолітня дитини ОСОБА_5, 2000 р. н. Посилаючись на те, що відповідачами не було отримано згоди від Служби у справах неповнолітніх дітей Тернопільської міської ради на відчуження квартири, позивач вважав, що спірний договір не відповідає вимогам закону, порушує права малолітньої особи, а тому повинен бути визнаний недійсним.

Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 06.08.2013 року позов Служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради до ОСОБА_1, ОСОБА_3, третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4, про визнання недійсним договору дарування квартири - задоволено.

Вирішено визнати недійсним з моменту укладення договір дарування квартири, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, 13 жовтня 2007 року та посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу в реєстрі за № 11452.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся в суд з апеляційною скаргою на вищезазначене рішення суду, посилаючись на те, що заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду від 6 серпня 2013 року ухвалене з неповним з'ясуванням та недоведеністю обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи наведене просить скасувати дане рішення суду та ухвалити нове рішення яким, у позові служби у справах неповнолітніх дітей Тернопільської міської ради до ОСОБА_1, ОСОБА_3, третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири відмовити повністю.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали.

У судове засідання повторно не з'явились представник Служби у справах неповнолітніх дітей Тернопільської міської ради, ОСОБА_3, третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_4

Відповідно до ч.З ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 р. у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку осіб, які беруть участь у справі в судове засідання, які належним чином про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлялись, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь головуючого, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів вважає, що рішення суду не відповідає вищезазначеним вимогам закону.

Так, задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 13 жовтня 2007 року укладено без згоди органу опіки та піклування, хоча у даній квартирі на момент укладення договору проживала малолітня дитина, внаслідок чого були порушені права дитини на користування житлом і дитина залишилась без місця проживання.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду не відповідає вимогам закону та встановленим обставинам по справі, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення відповідно до вимог ст.309 ЦПК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 стала власником спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Першою тернопільською державною нотаріальною конторою 03.10.2003 року за № 4-3024 та зареєстрованому в Тернопільському міському бюро технічної інветаризації 10.10.2003 р. за № 27066.

ОСОБА_5 народилась ІНФОРМАЦІЯ_6, її батьки - відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 27 квітня 2001 року, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільської міської ради.

13 жовтня 2007 року між ОСОБА_3 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдарована) укладено договір дарування квартири серії ВКА №649184, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Білецькою Н.А. в реєстрі за № 11452, згідно якого ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_1 прийняла в дар належну ОСОБА_3 однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Органом опіки і піклування дозвіл на укладення спірного договору дарування не надавався.

Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №581124 від 17 жовтня 2007 року ОСОБА_1 на підставі договору дарування серії ВКА №649184, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Білецькою Н.А. в реєстрі за №11452, є власником квартири АДРЕСА_1.

На час укладення договору дарування у спірній квартирі відповідачі ОСОБА_3, 1980 р.н. та ОСОБА_5, 2000 р. н. не були зареєстровані.

Як вбачається із записів в будинковій книзі для прописки громадян, що проживають в АДРЕСА_1, ОСОБА_3, 1980 р.н. та ОСОБА_5, 2000 р. н. зареєструвались у даній квартирі відповідно з 24.10.2007 р. та з 30.09.2008 р., тобто після укладення договору дарування.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на час посвідчення договору дарування були зареєстровані та проживали у квартирі АДРЕСА_2, яка належить на праві власності ОСОБА_3 У даній квартирі також був зареєстрований та проживав батько неповнолітньої ОСОБА_5, та чоловік ОСОБА_3 - ОСОБА_4 Вищезазначені особи продовжують проживати по даній адресі, про що свідчать зазначення ними в різного роду заявах даної адреси як свого місця проживання.

Свідок ОСОБА_9, сусідка, яка проживає у квартирі за АДРЕСА_3, що знаходиться навпроти спірної квартири, показала, що в спірній квартирі постійно проживали квартиранти, а ОСОБА_3 з дочкою вона ніколи не бачила.

Свідок ОСОБА_10, яка теж проживає в будинку АДРЕСА_1 поверхом вище спірної квартири, вказала, що у спірній квартирі постійно проживали квартиранти.

Аналогічні покази дала свідок ОСОБА_11, сестра відповідачки ОСОБА_1, та свідок ОСОБА_12, дочка відповідачки ОСОБА_1 та сестра відповідачки ОСОБА_3

Згідно з відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира по АДРЕСА_1 продана ОСОБА_3, згідно Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу 11.09.2015 року, Валіон Н.Т.

Позов про визнання недійсним договору дарування спірної квартири, посвідченого 13.09.2007 р. до ОСОБА_1, ОСОБА_3, третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_4, служба у справах неповнолітніх дітей Тернопільської міської ради подала до суду 3.04.2013 р., відповідачі у судове засідання не з'являлись, справа була розглянута у їх відсутність, ОСОБА_5 на це час було 13 років 4 місяці.

Колегія не приймає до уваги довідку за №985 від 29 липня 2013 року, видану Дочірнім підприємство» «Фаворит - 1» приватного підприємства «Дружба сервіс-житло 1», згідно якої ОСОБА_3 та її дочка неповнолітня ОСОБА_5 проживали у квартирі АДРЕСА_1 з 2005 року по 2007 рік, оскільки вона носить загальний характер. Так, з змісту довідки вбачається, що дані про факт проживання засвідчені зі слів сусідів, без зазначення їх прізвищ, а відомості щодо дати проживання ( з 2005 по 2007 рр.) не конкретизовані.

Крім того, обставини зазначені у даній довідці спростовуються матеріалами справи, зокрема записами у будинковій книзі, фактом реєстрації відповідачів ОСОБА_3, її дочка ОСОБА_5 та чоловіка ОСОБА_4 по іншій адресі, показами свідків сусідів - ОСОБА_10, ОСОБА_9 про те, що в спірній квартирі відповідачі ОСОБА_3 та її дочка ОСОБА_5 не проживали.

Будь-яких інших доказів, які б свідчили про факт проживання відповідачів ОСОБА_3 та її неповнолітньої дочки ОСОБА_5 у спірній квартирі на час дарування квартири, останніми не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч.І ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, інший актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

В силу ч.6 ст.203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх дітей.

За положеннями ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Тобто відповідно до ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

За змістом ч. ч. 1, 2, 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна.Неприпустиме зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти. Для здійснення таких правочинів потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Вирішуючи категорію справ за позовами в інтересах дітей про визнання недійсними договорів, обґрунтованими порушенням ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (або цього ж Закону в редакції Закону України від 21 грудня 2010 року «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» залежно від моменту виникнення спірних правовідносин), судам необхідно в кожному конкретному випадку, зокрема, перевіряти на момент укладення оспорюваного договору наявність у дитини права користування житловим приміщенням, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (наприклад, довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловій площі, серед яких зазначено й дитину) або на законі (ст. 29 ЦК України); за відсутності реєстрації дитини в спірному приміщенні на момент укладення оспорюваного договору ? з'ясовувати наявність у дитини іншого місця проживання.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-1055цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

В силу ч. 1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок квартира, інше приміщення, придатне для проживання у ньому, у відповідному населеному пункті, і якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

За нормами ч.З ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них з ким вона проживає.

Статтею 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на недійсність правочину.

Враховуючи встановлені обставини по справі, вищезазначені вимоги закону, колегія суддів вважає, що в судовому засідання не здобутого доказів того, що неповнолітня ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5 на час посвідчення договору дарування квартири за АДРЕСА_1 - 13 жовтня 2007 року, проживала чи була зареєстрована у спірній квартирі. Отже її права не були порушені. Крім того, квартира по АДРЕСА_1 11.09.20015 року, була продана ОСОБА_3 згідно Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу 11.09.2015 року, покупцю Валіон Н.Т. без згоди органу опіки та піклування, що теж свідчить про те, що спірна квартира не була місцем проживання неповнолітньої ОСОБА_5

Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, колегія суддів вважає, що права та законні інтереси неповнолітньої ОСОБА_5 укладенням договору дарування квартири по АДРЕСА_1 13 жовтня 2007 року не були порушені, а тому у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним даного договору дарування слід відмовити в зв'язку з відсутністю правових підстав до задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 304, 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 6 серпня 2013 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог служби у справах неповнолітніх дітей Тернопільської міської ради до ОСОБА_1, ОСОБА_3, третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири за АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 13 жовтня 2007 року та посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу за № 11452, відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Н.Є. Фащевська

Судді: М.В. Ходоровський

Н.Б. Щавурська