Номер провадження 2/754/1056/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2017 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - ЛІСОВСЬКОЇ О.В.

за участю секретаря - Грей О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бережанська Наталія Павлівна, про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на квартиру у порядку спадкування за законом, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на квартиру у порядку спадкування за законом, мотивуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла її тітка ОСОБА_4. Після її смерті відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1, що належала померлій на праві власності. За життя ОСОБА_4 позивачка постійно піклувалася про неї, доглядала за нею під час хвороби, надавала матеріальну допомогу. У листопаді 2015 року у чоловіка позивачки різко погіршився стан здоров"я, у зв"язку з чим вона звернулася за допомогою по догляду за тіткою до відповідачки ОСОБА_2 Остання здійснювала догляд за тіткою, за що отримувала від позивача грошові кошти. Під час життя померла у 2009 році склала заповіт на ім"я позивачки ОСОБА_1 та її сестри ОСОБА_5 на квартиру. У жовтні 2015 року ОСОБА_4 склала заповіт на ім"я позивачки та її сестри ОСОБА_5 Після смерті тітки позивачка звернулася до відповідачки із проханням надати їй свідоцтво про смерть ОСОБА_4, але остання відмовилася. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд встановити факт родинних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, а також визнати право власності у порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_1 за позивачкою.

У судовому засіданні представник позивачки подала заяву про зміну підстав та предмету позову, відповідно до якої просила суд визнати недійсним заповіт, посвідчений 25.12.2015 року приватним нотаріусом Бережанською Н.П., відповідно до якого ОСОБА_4 заповідала належну їй квартиру ОСОБА_2, а також визнати право власності у порядку спадкування за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1, мотивуючи свої вимоги тим, що під час складання заповіту ОСОБА_4 хворіла, а тому не могла розуміти значення своїх дій.

На початку судового розгляду позивачка ОСОБА_1 підтримала уточнені позовні вимоги, просила їх задовольнити. У подальшому позивачка у судове засідання не з"явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності позивачки, за наявних у справі матеріалів.

Відповідачка ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Пояснила, що вона тривалий час здійснювала догляд за ОСОБА_4 у грудні 2015 року остання склала заповіт, відповідно до якого заповідала свою квартиру їй, при цьому робила вона це свідомо, оскільки повністю розуміла значення своїх дій, а хвороба не впливала на її здатність розуміти те, що вона робить. Вважає, що підстав для визнання заповіту недійсним немає, а тому просила у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідачки ОСОБА_6 у судовому засіданні повністю підтримав пояснення відповідачки, просив у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача - Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації - на початку судового розгляду позовні вимоги не визнала, пояснила, що жодні права позивача адміністрацією не порушено, відповідач є неналежним. У подальшому представник відповідача у судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить розглядати справу у відсутності представника. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника відповідача, за наявних у справі матеріалів.

Третя особа - приватний нотаріус Бережанська Н.П. - на початку судового розгляду позовні вимоги не визнала. Пояснила, що померла неодноразово зверталася до неї для посвідчення заповітів. Під час посвідчення останнього заповіту нотаріусом було виконано всі вимоги діючого законодавства, перевірено дієздатність останньої, після чого було посвідчено заповіт. Вважає, що підстав для задоволення позову немає. У подальшому приватний нотаріус у судове засідання не з"явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у своєму листі просить розглядати справу в її відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третьої особи, за наявних у справі матеріалів.

Вислухавши пояснення позивачки, представника позивачки, відповідачки, представників відповідачів, третьої особи, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть.

Під час життя ОСОБА_4 проживала та була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1, що належала останній на праві власності.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1.

25.12.2015 року ОСОБА_4 був складений заповіт на ім"я ОСОБА_2 на належну їй квартиру. Заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бережанською Н.П.

У своїх позовних вимогах ОСОБА_1 вказує на те, що заповіт є недійсним, оскільки на момент його складання ОСОБА_4 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, у зв"язку із хворобою, а тому заповіт повинен бути визнаний недійсним.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Заповітом, відповідно до вимог ст. 1233 ЦК України, є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на заповіт, згідно із ч.1 ст. 1234 ЦК України, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов"язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України суд відповідно до ст. 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї із сторін зобов"язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Для визначення стану ОСОБА_4 на момент складання заповіту (25.12.2015 року) судом було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу.

Так, відповідно до Висновку судово-психіатричного експерта № 481 від 19.07.2017 року ОСОБА_4 в період складання заповіту (25.12.2015 року) за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними; ОСОБА_4 на час складання заповіту страждала на органічне ураження головного мозку судинно-дизметаболічного ґенезу із церебрастенічним синдромом; ОСОБА_4 на момент складання заповіту усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними; ОСОБА_4 страждала на органічне ураження головного мозку судинно-дизметаболічного ґенезу із церебрастенічним синдромом і на момент складання заповіту усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.

Крім того, допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 пояснили, що ОСОБА_4 до самої смерті повністю усвідомлювала значення своїх дій, всіх знайомих та рідних впізнавала, розуміла, що відбувається.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст.. 58-59 ЦПК України на підтвердження недійсності заповіту від 25.12.2015 року.

Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним заповіту задоволенню не підлягають.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на спадкове майно, то судом встановлено наступне.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її, як це передбачено ч. 1 ст. 1268 ЦК України.

Враховуючи те, що заповіт від імені ОСОБА_4 на квартиру, складений на ім"я ОСОБА_2, відповідає вимогам діючого законодавства, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру не підлягають задоволенню, оскільки право на вказану квартиру у порядку спадкування за заповітом набуває відповідачка ОСОБА_2

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та необгрунтованими, а тому такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 154 ЦПК України заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу.

Згідно із ч. 6 ст. 154 ЦПК України якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

Як вбачається з письмових матеріалів справи, ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 03.10.2016 року накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_4

Враховуючи те, що суд відмовляє у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, вважає за необхідне і скасувати вжиті судом заходи забезпечення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 15, 60, 88, 154, 212-215 ЦПК України, ст. 203, 225, 1233, 1234, 1235, 1247 ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про практику у справах про спадкування", постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бережанська Наталія Павлівна, про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на квартиру у порядку спадкування за законом - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, накладені ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 03.10.2016 року, а саме скасувати арешт, накладений на квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення.

Головуючий: