У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: служба у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, Головне управління юстиції в м. Києві, Солом'янський районний у м. Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, про встановлення факту батьківства за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою її представником - ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду м. Києва від 9 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 2008 року проживала разом з ОСОБА_7 однією сім'єю без реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_7 у них народилась дочка - ОСОБА_11. При цьому реєстраціюнародження дитини проведено за прізвищем матері, тобто за її прізвищем, а ім'я та по батькові батька дитини записано за її вказівкою відповідно до ч. 1ст. 135 СК України.

За життя ОСОБА_7 визнавав себе батьком дитини, вони мали бажання зареєструвати шлюб, проте не встигли подати заяву до органу реєстрації актів цивільного стану, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_4 року останній трагічно загинув під час подій Євромайдану. Факт батьківства ОСОБА_7 відносно їх малолітньої дочки заперечується бабою та дідом її чоловіка: ОСОБА_4 та ОСОБА_5, з якими існує спір щодо спадщини.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просила суд встановити факт батьківства ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Києва, відносно її дочки, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 24 травня 2016 рокуу задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 9 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано. Позов ОСОБА_3 задоволено. Встановлено факт батьківства ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Києва, що помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року, відносно дочки, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі представника - ОСОБА_6, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

ОСОБА_5 судові рішення не оскаржив.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 року, постійно проживав разом зі своїми бабою та дідом: ОСОБА_4 і ОСОБА_5, ніколи не визнавав себе батьком ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, з моменту її народження та протягом більше ніж трьох років до моменту своєї загибелі, протягом всього цього часу не зареєстрував шлюб з позивачем. При цьому наданих ОСОБА_3 доказів не достатньо для встановлення факту батьківства.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов ОСОБА_3, виходив із того, що відповідачами чинились перешкоди у проведенні посмертної судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи, яка неможлива без вилучення біологічного матеріалу трупу ОСОБА_7, тому відповідно до положень ст. 146 ЦПК України визнав факт батьківства на підставі зібраних у справі доказів, належним чином оцінивши їх.

Зазначені висновки апеляційного суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до положень процесуального закону та досліджені згідно з вимогами ст. 212 ЦПК України, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_7 народилася ОСОБА_8, матір'ю якої є ОСОБА_3

Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про реєстрацію народження згідно з ч. 1 ст. 135 СК України для призначення допомоги, актовий запис від 18 січня 2011 року № 166 про народження ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, вчинено відділом реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві. Відомості про батька дитини записані за вказівкою матері згідно зч. 1 ст. 135 СК України.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року померОСОБА_7, після смерті якого із заявами про прийняття спадщини до П'ятої Київської державної нотаріальної контори звернулись його баба - ОСОБА_4, та ОСОБА_3, як законний представник малолітньої ОСОБА_8

Відповідно до ст. 130 СК України у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір'ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду.

Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до ч. 1 ст. 135 цього Кодексу.

Заява про встановлення факту батьківства може бути подана особами, зазначеними у ч. 3 ст. 128 цього Кодексу.

У ч. 1 ст. 126 СК України передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

За відсутності такої заяви, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України (чч. 1, 2 ст. 128 СК України).

Верховний Суд України у п. 3 постанови Пленуму від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» (далі - Постанова) роз'яснив судам, що справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 1 січня 2004 року, суд має вирішувати відповідно до норм СК України, зокрема ч. 2 ст. 128 цього Кодексу, на підставі будь-яких фактичних доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства.

Відповідно до п. 8 Постанови питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст. 212 ЦПК України, згідно з якою жоден доказ не має для суду насамперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла, тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Судом установлено, що ухвалою апеляційного суду м. Києва від 13 вересня 2016 року за клопотанням позивача було призначено посмертну судово-медичну молекулярно-генетичну експертизу, однак експертизаз вини відповідачів проведена не була.

Відповідно до копії рапорту завідуючого Васильківським міжрайонним відділенням КЗ КОР «Київське обласне бюро судово-медичної експертизи» ОСОБА_9 11 жовтня 2016 року він прибув на місце захоронення ОСОБА_7 у с. Перевіз Васильківського району Київської області, де виявив, що провести забір матеріалу від трупа не виявилось можливим, оскільки родичі покійного не дозволили провести вилучення тіла з могили, мотивуючи це різними причинами.

Згідно з листом Дзвінківського сільського голови Васильківського району Київської області № 135 від 4 листопада 2016 року, ОСОБА_4 та її рідня (чоловік, син, дочка та зять) не дали змоги наблизитися до могили ОСОБА_7, внаслідок чого рішення суду в частині вилучення біологічного матеріалу від трупу ОСОБА_7 не було виконано.

У відповіді заступника начальника Васильківського відділу поліції від 20 жовтня 2016 року № 15026 зазначено, що під час проведення перевірки ОСОБА_4 вказала, що дійсно була проти відібрання біологічних зразків у її померлого онука - ОСОБА_7, оскільки це суперечить всім релігійним та морально-етичним нормам та додала, що в ухвалі суду не вказано про ексгумацію та розкриття могили її померлого онука.

Відповідно до ч.1 ст. 146 ЦПК України, у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Таким чином, апеляційний суд, врахувавши перешкоди, що чинились відповідачами з метою недопущення проведення посмертної судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи та неможливість її проведення без вилучення біологічного матеріалу трупу ОСОБА_7, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність факту батьківства останнього щодо дочки ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5

Крім того, відповідно до довідки ТОВ «ЖЕК «Житлоексплуатація» від 21травня 2014 року та акта, складеного за участю слюсаря-сантехніка, консьєржа, мешканців сусідніх квартир, за адресою: АДРЕСА_1, разом зі ОСОБА_3 та її дочкою проживав ОСОБА_7, у квартирі знаходяться його особисті речі та документи.

Відповідно до професійного висновку кандидата психологічних наук ОСОБА_10 щодо перебігу психологічної роботи з ОСОБА_7 на базі підпільного госпіталю при храмі св. Василія Великого (м. Київ) в період подій на Майдані 19-23 лютого 2014 року, вінконстатував, що має дитину, але категорично відмовлявся про це говорити, оскільки «не хотів хвилювати тих, хто йому дорогий».

Також факт того, що ОСОБА_7 за свого життя визнавав ОСОБА_8 своєю донькою підтверджується також наданими суду фотокартками, відеозаписами з пологового будинку та під час хрещення дитини, Які апеляційним судом належним чином досліджені та оцінені.

Вирішуючи спір, апеляційний суд з дотриманням вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову, врахувавши положення ст. 146 ЦПК України й визнавши факт батьківства на підставі зібраних у справі доказів.

У зв'язку з викладеним доводи касаційної скарги зазначених висновків апеляційного суду не спростовують, на законність рішення суду не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції (ст. 335 ЦПК України).

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану її представником - ОСОБА_6, відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 9 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик