АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

17 серпня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого судді Кулянди М.І.

суддів: Одинака О.О., Половінкіної Н.Ю.

секретар Чебуришкіна Н.Ю.

за участю прокурора Балук О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за апеляційною скаргою керівника Сторожинецької місцевої прокуратури в інтересах держави на ухвали Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 13 травня 2017 року та 23 травня 2017 року,

встановила:

Ухвалою Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 13 травня 2017 року визнано мирову угоду, укладену 13 травня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на автомийку літери «А-І», загальною площею 92 кв.м., навіс літери «Б», склад літери «В», склад літери «Г», вбиральню літери «Д», огорожу №1, помпу №2, вигрібну яму №3, що знаходяться по АДРЕСА_1.

Провадження у справi закрито.

На вказану ухвалу прокурор Сторожинецької місцевої прокуратури в інтересах держави подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до Сторожинецького районного суду Чернівецької області.

Посилається на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з Справа № 723/1023/17 Провадження № 22-ц/794/864/17 Головуючий у 1-й інстанції Дячук О.О. Категорія 27 Доповідач Кулянда М.І.

таких підстав.

Постановляючи ухвалу суд виходив з того, що мирова угода, укладена сторонами з метою врегулювання спору, стосується лише прав та обов'язків сторін, предмета позову, не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб.

Такий висновок суду першої інстанції є помилковим.

Так, частиною 3 статті 31 ЦПК України визначено, що сторони можуть укласти мирову угоду на будь-якій стадії цивільного процесу.

Згідно частини 1 статті 175 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову.

Відповідно до частини 5 статті 175 ЦПК України закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди. Якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд.

Згідно пункту 4 частини 1 статті 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо сторони уклали мирову угоду і вона визнана судом.

Як вбачається з матеріалів справи в травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.

Просив стягнути із ОСОБА_2 на його користь 120 000 гривень.

Посилався на те, що між ним та ОСОБА_2 було укладено усний договір позики, згідно з яким відповідачу передано грошові кошти у сумі 120 000 гривень з виплатою 14% річних з умовою повернення їх до 11 лютого 2016 року.

Відповідач суму боргу визнає, але в строк не повернув через відсутність у нього грошової суми у необхідному розмірі.

13 травня 2017 року сторони уклали мирову угоду, яка була визнана судом.

За умовами вказаної угоди відповідач визнає, що ним було отримано від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 120 000 гривень з виплатою 14% річних.

ОСОБА_2 передає позивачу ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості автомийку літери «А-І», загальною площею 92 кв.м., навіс літери «Б», склад літери «В», склад літери «Г», вбиральню літери «Д», огорожу №1, помпу №2, вигрібну яму №3, що знаходяться по АДРЕСА_1.

Сторони просили суд визнати за ОСОБА_1 право власності на вказане вище нерухоме майно.

ОСОБА_1 визнає, що з моменту підписання цієї мирової угоди та у випадку належного її виконання не матиме жодних майнових претензій до ОСОБА_2 з приводу позовних вимог, які є предметом цієї мирової угоди.

Будь-які витрати, пов'язані з виконанням цієї мирової угоди, що виникатимуть чи можуть виникнути після затвердження судом умов цієї мирової угоди, покладаються на відповідача.

Спір, який виник між сторонами є вичерпаним повністю і в майбутньому вони не будуть пред'являти будь-яких майнових претензій одна до одної.

Сплачені сторонами судові витрати по справі їм не відшкодовуються.

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що мирова угода стосується лише прав та обов'язків сторін, предмета позову, не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб.

За змістом статті 175 ЦПК України мирова угода - це складена сторонами з урахуванням інтересів усіх заінтересованих осіб, що беруть участь у справі, угода, яка затверджується судом лише після встановлення законності й обґрунтованості її умов, а також з'ясування думки усіх заінтересованих осіб щодо можливості її затвердження.

Умови мирової угоди мають безпосередньо стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмету спору, тобто матеріально-правової вимоги позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Не може визнаватися судом мирова угода, умови якої не пов'язані зі спірними правовідносинами.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем заявлені вимоги про стягнення коштів, тоді як вимоги про визнання права власності на нерухоме майно не заявлялися.

Суд першої інстанції не врахував, що укладена між сторонами мирова угода в частині визнання права власності на нерухоме майно не стосується предмета позову, яким є стягнення коштів.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції також не врахував, що відповідно до частини 1 статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до частини 1 статті 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Статтею 120 ЗК України передбачено перехід права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю або споруду.

Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 331 ЦК України встановлено порядок набуття права власності на новостворене майно та об'єкти незавершеного будівництва.

Згідно частин 1-3 статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Відповідно до частини 1 стаття 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Суд першої інстанції також не врахував, що будівництво будь-якого об'єкта має відповідати вимогам законодавства, містобудівної документації, а також містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки (Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності»). Контроль же за додержанням законодавства та містобудівної документації при забудові територій здійснюють виконавчі комітети сільських, селищних, міських рад . Ці повноваження виконавчих комітетів місцевих рад передбачені статтею 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та статтею 14 Закону України «Про основи містобудування».

Судовий розгляд щодо визнання права власності є правовим способом визначення відповідності самочинно збудованого об'єкта вимогам законодавства, а також тієї містобудівної документації, умовам і обмеженням забудови, які діють на відповідній території та допускається лише з залученням органу, який, здійснюючи контроль, визначить відповідність об'єкта самочинного будівництва вимогам чинного законодавства.

З довідки виконавчого комітету Старобросковецької сільської ради від 3 липня 2017 року №252 вбачається, що Старобросковецькою сільською радою не надавалась земельна ділянка під будівництво автомийки по АДРЕСА_1. Дозволів на будівництво автомийки Старобросковецькою сільською радою не надавалось (а. с. 57).

З листа Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернівецькій області від 29 червня 2017 року №1024-120/1-846/1077 вбачається, що інформація про дозвільні документи щодо будівництва автомийки літери «А-І», загальною площею 92 кв.м., навісу літери «Б», складу літери «В», складу літери «Г», вбиральні літери «Д», огорожі №1, помпи №2, вигрібної ями №3, що знаходяться по АДРЕСА_1 відсутня (а.с. 60).

З матеріалів справи вбачається, що ні позивач ні відповідач на момент постановлення оскаржуваної ухвали не були власниками нерухомого майна, яке розташоване по АДРЕСА_1.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Таку правову позицію Верховний Суд України виклав в постанові від 28 вересня 2016 року № 6-1243цс16.

З огляду на наведене вище та враховуючи встановлений державою особливий порядок набуття права власності на новостворене нерухоме майно, самочинно збудоване майно з урахування встановлених санітарних, протипожежних, архітектурно-будівельних норм та правил, укладена між сторонами мирова угоди порушила інтерес держави, оскільки позивач набув право власності на приміщення автомийки літери «А-І», загальною площею 92 кв.м., навіс літери «Б», склад літери «В», склад літери «Г», вбиральню літери «Д», огорожу №1, помпу №2, вигрібну яму №3, що знаходяться по АДРЕСА_1 та право користування земельною ділянкою на яких розташовані вказані будівлі з порушенням порядку визначеного діючим законодавством.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції постановив ухвалу з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому її відповідно до правил статті 311 ЦПК України слід скасувати з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вказана вище ухвала апеляційного суду оскарженню не підлягає.

За змістом пункту 2 частини першої статті 324 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи чи обов'язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 1, 3, 4, 13 - 18, 20, 24 - 29, 31 - 33 частини першої статті 293 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку та ухвали апеляційного суду, якщо вони перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Отже, у касаційному порядку можуть бути оскаржені ухвали апеляційного суду, якщо вони перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Проте особа оскаржила в касаційному порядку ухвалу апеляційного суду про направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, яка подальшому провадженню у справі не перешкоджає, отже, не може бути предметом касаційного перегляду.

Таку правову позицію Верховний Суд України виклав в постанові від 11 травня 2016 року № 6-116цс16 .

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 311 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу керівника Сторожинецької місцевої прокуратури в інтересах держави задовольнити частково.

Ухвали Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 13 травня 2017 року та 23 травня 2017 року скасувати з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий (підпис) М.І.Кулянда

Судді: (підписи) О.О.Одинак

Н.Ю. Половінкіна

З оригіналом згідно: