РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" жовтня 2017 р. м. Жмеринка

Жмеринський міськрайонний суду Вінницької області в складі:

головуючого судді Заярного А.М.,

за участі: секретаря Буга Р.М.,

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Жмеринці справу за цивільним позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до Почапинецької сільської ради Жмеринського району Вінницької області про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, -

ВСТАНОВИВ:

07.09.2017 представник позивача ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернувся до суду з цим позовом, в якому просив визнати причину пропуску ОСОБА_2 шестимісячного строку для прийняття спадщини поважною, визначити ОСОБА_2 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3, який помер 06.11.2010 року, протягом двох місяців після вступу рішення в законну силу.

Позов аргументував тим, що 06.11.2010 року помер ОСОБА_3, який проживав в ІНФОРМАЦІЯ_1. Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається з земельної ділянки, яка знаходиться на території Почапинецької сільської ради Жмеринського району Вінницької області. В 2012 році, добровільно доглядаючи за господарством померлого на безоплатній основі, позивач ОСОБА_2 випадково знайшла заповіт, який ОСОБА_3 ще за життя склав на її імя. При звернені до нотаріальної контори у серпні 2017 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_3 в звязку з пропуском шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини. Спадкову справу не заведено. Інші спадкоємці відсутні. Представник позивача зазначив, що строк звернення до нотаріальної контори позивач ОСОБА_2 на його думку пропустила з поважних причин, адже вона не знала про існування заповіту, а тому і не мала можливості оформити свої спадкові права після смерті ОСОБА_3

18.09.2017 ухвалою судді відкрито провадження у справі.

19.10.2017 в судовому засідання за клопотанням представника позивача ОСОБА_1 оголошувалась перерва для надання додаткових доказів для підтвердження обставин, що обґрунтовують вимоги позивача.

В судовому засіданні представник позивача за довіреністю ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги підтримав та пояснив, що нагляд за господарством та різноманітну допомогу старенькому односельчанину ОСОБА_3 позивач ОСОБА_2 здійснювала на безоплатній основі, до органів опіки та піклування не звертались, опікунои не оформлялася. Позивач заяву про прийняття спадщини не написала у встановлений законом шестимісячний строк, адже не являється родичем померлого та не вважала себе такою, що має право спадкування після смерті ОСОБА_3, намірів прийняття спадщини у позивача не існувало до останнього часу, а саме до моменту коли ОСОБА_2 продовжуючи доглядати за господарством померлого, чи в будинку чи на прибудинковій території в серпні 2012 року випадково натрапила на заповіт, складений ще за життя ОСОБА_3 на її імя, однак склала документи в коробку та якось це забулося. В серпні 2017 року знайшла цей заповіт та одразу звернулася до нотаріальної контори із наміром прийняття спадщини. Вважає причини пропуску позивачем ОСОБА_2 поважними, оскільки їй було невідомо про наявність заповіту, а тому вона не могла вчасно подати заяву про прийняття спадщини.

Відповідач - Почапинецька сільська рада Жмеринського району надала до суду заяву, в якій позов визнала, справу просила розглянути у її відсутність.

Суд, за погодження із представником позивача, на підставі ч.2 ст.158 ЦПК України розглянув справу у відсутність відповідача.

19.10.2017 суд виніс ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжив судовий розгляд, оскільки визнання відповідачем позову суперечить закону.

Заслухавши представника позивача та дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що згідно свідоцтва про смерть серії І-АМ №192444 ОСОБА_3 у віці 85 років помер 06 листопада 2010 року в с.Почапинці Жмеринського району (а.с.4).

Згідно довідки виконавчого комітету Почапинецької сільської ради від 05.07.2017 року №526 ОСОБА_3, який помер 06.11.2010 року постійно проживав та була зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_2. На час відкриття спадщини разом з ним ніхто не проживав та не був зареєстрований (а.с.15).

Згідно дублікату заповіту від 22.01.2009 року, ОСОБА_3 все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого не складалось і взагалі все те, що їй належатиме на день смерті йому на що він матиме право за законом, заповів ОСОБА_2 Заповіт не змінено та не відмінено (а.с.5).

Як вбачається із витягу зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) заповіт від 22.01.2009 року (номер у спадковому реєстрі) 52677798 чинний, дублікат заповіту від 21.05.2012 року (видано на заповіт №52677798) номер у спадковому реєстрі 52849112 чинний, заповідач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.8-14).

Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 30.08.2017 №1410/02-31 позивачу ОСОБА_2 було відмовлено у видачі свідоцтва на право на спадщину за заповітом на майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_3, в звязку з пропуском шестимісячного строку звернення з заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини (а.с.6).

Вказані правовідносини регулюються Цивільним кодексом України.

Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Статтею 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно з пунктами 2.2 та 3.2 чинного на час виникнення спірних правовідносин Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за № 282/20595, при заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту.

Щоб не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини, нотаріус розяснює спадкоємцям право подачі заяви про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття.

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними.

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» 30.05.2008 № 7 в абзаці 6 п.24 розяснено, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, повязані з обєктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Аналогічне зазначено також в розясненні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування». Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сімєю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови.

Відповідно до статті 63 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або в сільських населених пунктах посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, отримавши від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобовязана повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме.

Нотаріус або посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі.

В позовній заяві представник позивача ОСОБА_1 вказав, що строк звернення до нотаріальної контори позивач ОСОБА_2 пропустила, оскільки їй було невідомо про наявність заповіту на її імя. В 2012 році, добровільно доглядаючи за господарством померлого на безоплатній основі, позивач ОСОБА_2 випадково знайшла заповіт, який ОСОБА_3 ще за життя склав на її імя. Однак в заяві про усунення недоліків позовної заяви (на виконання ухвали судді про залишення позовної заяви без руху) зазначив, що про наявність заповіту на своє імя позивач ОСОБА_2 довідалась лише в серпні 2017 року, продовжуючи доглядати за господарством померлого ОСОБА_3.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 вказав, що строк звернення до нотаріальної контори позивач ОСОБА_2 пропустила, оскільки їй було невідомо про наявність заповіту на її імя. Зазначив, що ОСОБА_2 продовжуючи доглядати за господарством померлого, в серпні 2012 року випадково натрапила на заповіт, складений ОСОБА_3 ще за життя на її імя, однак склала документи в коробку та якось це забулося. В серпні 2017 знайшла цей заповіт та одразу звернулася до нотаріальної контори із наміром прийняття спадщини.

Крім того, в судовому засіданні встановлено, що на дублікаті заповіту від 21.02.2012 року (а.с.5) міститься відмітка від 21.05.20112 року про те, що заповіт не змінено та не відмінено, крім того існує відмітка від 02.11.2015 року з аналогічним записом, які були здійсненні секретарем Почапинецької сільської ради Жмеринського району при зверненні позивача ОСОБА_2, що свідчить про її обізнаність про наявність заповіту на її імя після смерті ОСОБА_3, що суперечить вимозі представника позивача про визнання поважними причин пропуску позивачем строку для подання заяви про прийняття з підстав необізнаності про наявність заповіту та спадкового майна, оскільки зазначене в розумінні ст.1272 ЦК України, не є поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини.

Нормами ст.10,11 ЦПК України закріплено такі принципи цивільного судочинства, як змагальність сторін та диспозитивність цивільного судочинства, які полягають в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.57 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.58ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст.59 ЦПК України).

Згідно із абзацом 1 ч1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно із ч.2,3, 4 ст.60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд вважає, що представником позивача не надано належних та допустимих доказів, на підставі яких суд встановив би наявність причини, пов'язаних з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця для вчинення дій щодо прийняття спадщини у визначені ст.1270 ЦК України строки, крім того пояснення представника позивача та надані ним докази суперечать один одному та не підтверджують вказаних ним обставин, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Згідно із ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Суд при ухваленні цього рішення відступає від правових позицій, викладених у висновках Верховного Суду України у справах №6-1320цс17, №6-496цс17, в яких встановлені обставини не тотожні обставинам цієї справи. Адже в справах, що переглядались Верховним Судом України в порядку ст. 355 ЦПК України, встановлено, що при зверненні до суду особи, яка не проживала зі спадкодавцем за заповітом, нотаріус не вчиняв дій в порядку 63 Закону України «Про нотаріат» щодо розшуку та повідомлення її як спадкоємця за заповітом, про існування заповіту їй стало відомо лише після спливу шестимісячного строку, встановленого для подання заяви про прийняття спадщини. При цьому в справах, що переглянуті верховним судом, в обох випадках, встановлено декілька спадкоємці - за законом (який вчасно звернувся до нотаріуса) - за заповітом (який не знав про існування заповіту), а нотаріус при зверненні першого не вчинив дій в порядку ст. 63 Закону України «Про нотаріат» для його пошуку.

В цій же справі ОСОБА_2 достеменно знала про існування заповіту, про що свідчить відмітка секретаря сільської ради в його дублікаті від 21.05.12, від 02.11.2015 про те, що заповіт не змінено і не відмінено. І за умови, що вона є єдиним спадкоємцем, про що свідчить Витяг зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) (а.с.7), оскільки спадкова справа після смерті ОСОБА_3 не заводилась, а тому й нотаріус був позбавлений законних підстав, до звернення ОСОБА_4, в порядку ст. 63 Закону України «Про нотаріат», вчиняти будь-які дії щодо пошуку спадкоємців після смерті ОСОБА_3.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.3,4,6,8,10,11,57,58,59,60,209,212-215 ЦПК України, ст.ст.1220, 1222, 1223, 1233, 1269, 1270, 1272 ЦК України, ст. 63 Закону України «Про нотаріат», Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 суд ,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення через Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Жмеринського

міськрайонного суду ОСОБА_5