Справа № 303/5961/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

04 жовтня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., СОБОСЛОЯ Г.Г.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про солідарне стягнення боргу, за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 1 листопада 2016 року, -

встановила:

ПАТ КБ «ПриватБанк» заявою, датованою 26.08.2015, що надійшла до суду 11.09.2015, пред'явило зазначений позов до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 мотивуючи наступним. 13.10.2006 ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», уклало із ОСОБА_1 кредитний договір № MKA0GA00000197, на підставі якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит у розмірі 7394,00 дол. США строком до 13.10.2010, а остання зобов'язалася повернути кошти у цей строк і сплатити проценти за користування кредитом. Виконання зобов'язань позичальником було забезпечено порукою ОСОБА_2, із якою банк 13.10.2006 уклав договір поруки.

Банк свої зобов'язання виконав, тоді як позичальник свої порушив, на вимоги банку про погашення боргу боржники не відреагували. Заборгованість станом на 13.08.2015 склала 53490,54 дол. США, а саме: за кредитом - 6674,64 дол. США, за процентами - 14689,90 дол. США, за комісією - 587,56 дол. США, пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань - 31538,44 дол. США.

Посилаючись на ці обставини та на передбачене законом і договорами право солідарної вимоги боргу, банк просив стягнути на свою користь солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 53490,54 дол. США, що за офіційним курсом НБУ 1,00 дол. США/21,38 грн станом на 13.08.2015 складає 1143627,75 грн, а також покласти на відповідачів судові витрати.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 01.11.2016 у позові відмовлено.

Позивач рішення суду оскаржив у частині вирішення вимог про солідарне стягнення з відповідачів процентів і пені в межах позовної давності у сумі 9296,11 дол. США, виходить із незаконності та необґрунтованості рішення суду в частині відмови в задоволенні цих вимог. Сторона, посилаючись на умови договору, які передбачають нарахування процентів до повного погашення заборгованості за кредитом на суму залишку заборгованості, вказує на наявність у неї права одержати нараховані за ставкою 2,5% на місяць за період з 07.09.2012 по 07.09.2015 на суму основного боргу 6674,64 дол. США проценти в розмірі 6007,18 дол. США. Так само, слід стягнути нараховану за ставкою 0,15% за кожен день прострочення за період з 07.09.2014 по 07.09.2015 на суму прострочених процентів 6007,18 дол. США пеню в розмірі 3288,93 дол. США.

Відповідно до умов договору поруки, вона мала припинитися 13.10.2015 (порука діє 5 років з дня настання терміну повернення кредиту), тоді як до суду із позовом кредитор звернувся 07.09.2015, тобто, в межах строку дії поруки, тому поручитель несе солідарну з боржником майнову відповідальність за порушення зобов'язання.

Сторона просить рішення суду в оскарженій частині скасувати та ухвалити нове, яким стягнути солідарно з відповідачів на його користь проценти і пеню в межах позовної давності у сумі 9296,11 дол. США.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників: позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» Дурдинець Р.Ю., яка апеляцію підтримала, відповідача ОСОБА_2 адвоката Новікової І.С., яка скаргу не визнала, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, оглянувши справу № 303/2456/14-ц, суд приходить до такого.

У справі встановлені такі факти, обставини та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами ЦК України щодо зобов'язань, позовної давності в редакції, чинній на час їх виникнення.

Відповідно до ст.ст. 11-14, 202, 204, 509, 525, 526, 541, 543, 549, 550, 553, 554, 611, 612, 614, 622-625, ст. 1050 ч. 2, ст. 1054 ЦК України, цивільні права та обов'язки, що виникають з договорів, повинні належно виконуватися; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; позичальник зобов'язаний повернути борг кредитору, а останній вправі вимагати стягнення боргу, за відповідних умов - достроково, включно зі штрафними санкціями з боржника і поручителя, які відповідають перед кредитором як солідарні боржники; поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник. Наявність підстави для виникнення боргу, пред'явленого до стягнення, його розмір і обґрунтованість доказуються кредитором, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання (ст. 614 ч. 2, ст. 623 ч. 2 ЦК України).

За загальним правилом, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.ст. 598, 599 ЦК України).

Згідно із нормами ст. 559 ч.ч. 1, 4 ЦК України, порука припиняється, зокрема, із припиненням забезпеченого нею зобов'язання; після закінчення строку, встановленого в договорі поруки; у разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя; якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ст. 631 ч., 4 1 ЦК України), договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

За правилами ЦК України про позовну давність загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки, а до вимог про стягнення неустойки, застосовується позовна давність тривалістю в один рік; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання; перебіг позовної давності переривається, зокрема, у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, після переривання перебіг позовної давності починається заново; зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо); позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст.ст. 256, 257, ст. 258 ч. 1, ч. 2 п. 1, ст. 260, ст. 261 ч.ч. 1, 5, ст. 264, ст. 266, ст. 267 ч.ч. 1-4 ЦК України).

Суд розглядає цивільну справу в межах заявлених позивачем вимог, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ст. 11 ч. 1, ст. 303 ч. 1 ЦПК України). Особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов'язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки; при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання правом не допускається; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист; кожна сторона зобов'язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обов'язок доказування позову лежить на позивачеві; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 31, 57-61 ЦПК України). Про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 212-215 ЦПК України)

Встановлено, що Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (у подальшому - Публічне акціонерне товариство) за договором від 13.10.2006 № MKA0GA00000197 відкрило ОСОБА_1 непоновлювану кредитну лінію на суму 7000,00 дол. США із видачею цих коштів 13.10.2006, на сплату страхових платежів - 394,00 дол. США, на строк по 13.10.2010 зі сплатою за користування коштами 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00% від суми виданого кредиту у момент його надання, щомісяця в період сплати 0,20% від суми виданого кредиту та інших передбачених договором платежів, належний з позичальника щомісячний платіж був визначений у розмірі 198,91 дол. США, період сплати - з 23 по 28 число кожного місяця (п. 1.1.) (а.с. 10-12, 16, 18, 19). Договором сторони також визначили, зокрема, що:

згідно ст. 212 ЦК України, при порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту… позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,5% на місяць, нараховані на суму непогашеної в строк заборгованості… відсотки сплачуються щомісяця в період сплати понад зазначену в п. 1.1. суму щомісячного платежу… (п. 3.2.);

остаточне погашення заборгованості виконується не пізніше дати, зазначеної в п. 1.1. (п. 3.3.);

нарахування відсотків здійснюється в останню дату списання відсотків, при цьому, відсотки розраховуються на фактичний залишок заборгованості за кожний календарний день… відсотки розраховуються щомісяця, за період з першої дати поточного періоду сплати включно… дата погашення кредиту в розрахунок не включається… повне погашення відсотків здійснюється не пізніше дня повного погашення суми кредиту (п. 3.4.);

при порушенні позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених п. 2.2. договору (сплата належних за договором платежів), банк управі нарахувати, а позичальник зобов'язаний сплатити пеню в розмірі 0,15% від суми заборгованого, але не менше 1,00 грн за кожен день прострочення, у випадку, якщо кредит надається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату сплати (п. 4.1.).

Відповідно до п. 2.3. договору, у разі порушення позичальником своїх зобов'язань банк має право, зокрема, зажадати дострокового повернення кредиту та належних за договором платежів шляхом направлення позичальнику повідомлення, при цьому, згідно зі ст.ст. 212, 611, 651 ЦК України вважається, що строк виконання зобов'язання настав у зазначену в повідомленні дату, в яку позичальник зобов'язується повернути банку кредит у повному обсязі, сплатити винагороду і відсотки за фактичний строк користування кредитом, виконав повністю інші зобов'язання за договором (пп. 2.3.3. «а»).

На забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором банк 13.10.2006 уклав із ОСОБА_2 договір поруки № MKA0GA00000197 (а.с. 13). За його умовами ОСОБА_2 зобов'язалася відповідати перед кредитором за повне та своєчасне виконання боржником зобов'язань за кредитним договором у повному обсязі таких зобов'язань, поручитель і боржник відповідають перед кредитором як солідарні боржники (п.п. 1, 2, 4). Пунктом 12 договору сторони обумовили, що порука припиняється після закінчення п'яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

ОСОБА_1 порушила свої зобов'язання щодо сплати належних із неї коштів за кредитним договором. ПАТ КБ «ПриватБанк» посилаючись на положення, зокрема, ст. 1050 ч. 2 ЦК України надіслав ОСОБА_1 вимогу від 04.03.2014 № 30.1.0.0/2-073, якою зажадав у 30-денний строк з дня її отримання повністю погасити борг за кредитним договором, що його визначив у сумі 39631,36 дол. США, вимогу адресат отримав 13.03.2014 (а.с. 15-21 справи № 303/2456/14-ц). Заявою, датованою 09.04.2014, що надійшла до суду 23.04.2014, банк пред'явив до ОСОБА_2 позов про звернення в рахунок погашення боргу ОСОБА_1 за кредитним договором від 13.10.2006 № MKA0GA00000197 стягнення на предмет іпотеки - належний ОСОБА_2 житловий будинок по вул. Підгорянській, 87 в м. Мукачеві Закарпатської області шляхом продажу будинку банком від імені іпотекодавця, ОСОБА_1 була зазначена третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача (а.с. 4-7 справи № 303/2456/14-ц).

Банк пред'явив вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу за кредитним договором від 22.08.2007 № MKG0GK00000045, який визначив станом на 09.04.2014 в сумі 40503,76 дол. США (еквівалент 480779,63 грн за курсом НБУ 1,00 дол. США/11, 87 грн), де заборгованість: за кредитом - 6674,64 дол. США, за процентами - 11938,83 дол. США, за комісією - 587,56 дол. США, пеня - 21302,73 дол. США (а.с. 10-14 справи № 303/2456/14-ц). Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 29.09.2014, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 29.01.2015, у позові відмовлено внаслідок дії мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (а.с. 138-141, а.с. 65-68, 102-108 справи № 303/2456/14-ц).

З розрахунку боргу в справі № 303/2456/14-ц і з розрахунків боргу, пред'явленого до стягнення в справі, що розглядається, визначеного станом на 13.08.2015 в сумі 53490,54 дол. США, де заборгованість: за кредитом - 6674,64 дол. США, за процентами - 14689,90 дол. США, за комісією - 587,56 дол. США, пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань - 31538,44 дол. США, а потім довідково щодо динаміки боргу станом на 08.09.2016 в сумі 65314,06 дол. США, де заборгованість: за кредитом - 6674,64 дол. США, за процентами - 16886,27 дол. США, за комісією - 587,56 дол. США, пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань - 41165,59 дол. США (а.с. 4-5, 150-152), випливає, що порушення виконання позичальником зобов'язань розпочалися майже одразу після отримання кредиту, прострочення платежів виникли вже в листопаді 2006 року і були тривалими, всього платежі зафіксовані 27.11.2006, 30.03.2007, 24.04.2007 і останній за часом - 28.03.2008 (258,11 дол. США пені).

Таким чином, право на позов як щодо часткових платежів за кредитним договором у зв'язку з порушенням боржником строків їх сплати, так і щодо дострокового стягнення всього боргу виникло у кредитора вже із закінченням чергового періоду сплати у 2006 році, тобто, принаймні з 29.12.2006. Право кредитора на позов пов'язується також із установленим договором кінцевим строком повернення кредиту (13.10.2010). Кредитним договором не встановлено інших, аніж передбачені ст. 257, ст. 258 ч. 1, ч. 2 п. 1 ЦК України, строків загальної та спеціальної позовної давності (три і один рік відповідно).

Заявами і запереченнями від 28.04.2016, від 14.07.2016 і від 17.10.2016 представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Новікова І.С. вказувала на пропуск позивачем позовної давності за пред'явленими вимогами і просила застосувати позовну давність (а.с. 63-65, 104-106, 162).

Загальна позовна давність, перебіг якої розпочався з 14.10.2010 з урахуванням кінцевого строку виконання основного зобов'язання, спливла 13.10.2013. Із цим спливла давність для стягнення заборгованої суми кредиту (6674,64 дол. США), яка є базою для нарахування всіх інших похідних платежів (відсотки, пеня тощо), а також і спеціальна позовна давність, давність до всіх додаткових вимог. Ці кошти не можуть бути стягнені з позичальника за рішенням суду. Вимогу від 04.03.2014 до ОСОБА_1, як і позов від 09.04.2014 до ОСОБА_2 банк пред'явив після спливу позовної давності, за межами відповідного строку та безпідставно посилався при цьому на правила, які регулюють дострокове виконання зобов'язання в разі порушення його боржником. Дії банку не переривали перебігу позовної давності. Після 28.03.2008 не вчинялися дії, які б переривали перебіг позовної давності, й боржниками.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Верховний Суд України у постанові від 16.09.2015 у справі № 6-68цс15 висловив у контексті питання про позовну давність та відповідної практики Європейського суду з прав людини правову позицію, за змістом якої позовна давність є важливим правовим інститутом, покликаним забезпечити правову визначеність, стабільність цивільного обороту, сталість правовідносин, вона, як зазначив Європейський суд з прав людини у ряді своїх рішень, є законним правом правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення; термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Подібна правова позиція щодо правової природи та призначення інституту позовної давності висловлювалася і в інших постановах Верховного Суду України. Окрім того, що позовна давність слугує захисту боржника в спорі від надто тривалої правової невизначеності, вона не може розглядатися як порушення прав кредитора, натомість стимулює його вживати своєчасних і необхідних заходів для захисту свого права в розумний строк з моменту обізнаності з фактом його порушення, спонукає не допускати необґрунтованого зволікання із вчиненням відповідних дій, що може мати наслідком порушення прав як відповідача внаслідок невиправданого збільшення розміру стягнення, так і позивача.

Суд першої інстанції застосував позовну давність у даному спорі, банк стосовно цієї обставини рішення суду не оскаржував, а з правової позиції сторони, наведеної в апеляційній скарзі, випливає, що кредитор погодився із застосуванням позовної давності та ставить питання про часткове задоволення позову саме з урахуванням такої давності. Втім, для задоволення апеляційної скарги підстав немає.

Оскільки договором поруки не було встановлено субсидіарної відповідальності поручителя перед кредитором, поручитель і позичальник відповідають перед кредитором власне за порушення зобов'язань позичальником як солідарні боржники, в однаковому обсязі (ст.ст. 553, 554 ЦК України). При цьому, кредитор управі вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від обох боржників разом, так і від будь-кого з них окремо; солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі; виконання солідарного обов'язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов'язок іншого солідарного боржника перед кредитором; боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ст.ст. 541, 543, 544 ЦК України). Поручитель має право висунути проти вимоги кредитора заперечення, які міг би висунути сам боржник, за умови, що ці заперечення не пов'язані з особою боржника; поручитель має право висунути ці заперечення також у разі, якщо боржник відмовився від них або визнав свій борг; до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання (ст.ст. 555, 556 ЦК України).

Отже, у справі, що розглядається, зі спливом позовної давності щодо вимог до позичальника про погашення основного боргу за кредитом, процентів, комісії та пені спливла позовна давність і щодо таких самих вимог, які пред'являлися до поручителя, забезпечувальні зобов'язання якого є похідними від основного зобов'язання позичальника. Закон не передбачає обмеження, унеможливлення застосування правил про позовну давність щодо зобов'язань поручителя. Для покладання на поручителя ОСОБА_2 іншої за обсягом і умовами відповідальності (більшої за обсягом, застосування тривалішого строку для відповідальності тощо), порівняно із відповідальністю позичальника ОСОБА_1, правових підстав немає.

Міркування про те, що з огляду на встановлений строк поруки відповідні вимоги до поручителя ОСОБА_2 підлягають задоволенню не ґрунтуються на законі та суперечать обставинам справи. За змістом наведених вище норм закону, які регулюють правовідносини щодо солідарної відповідальності боржників, в т.ч., поручителя, останній має рівні із позичальником права на захист від пред'явленого позову, може висувати заперечення проти вимог кредитора і в тому разі, якщо такі не висуває боржник, а в разі виконання поручителем обов'язку за боржника поручитель набуває прав кредитора щодо боржника та права пред'явлення регресної вимоги до нього. Це апріорі передбачає наявність правових підстав для виконання зобов'язання поручителем і можливість стягнення боргу, щодо якого існував спір із кредитором, відповідно до закону та умов договору, тоді як сплив позовної давності стосовно вимоги відповідного боргу унеможливлює по суті реалізацію таких прав поручителем. Тож у даній справі немає підстав для стягнення лише з поручителя боргу, позовна давність щодо якого спливла за вимогами до позичальника, а відповідна вимога до поручителя є правомірною в межах строку дії поруки в тому разі, якщо позов своєчасно, в межах позовної давності був пред'явлений до позичальника, або якщо така позовна давність, у разі її пропущення з поважних причин, була поновлена судом (ст. 267 ч. 5 ЦК України). Такого в справі не встановлено, питання про поновлення позовної давності позивач перед судом не ставив, задоволення за таких умов вимог, що пред'являються до поручителя, тягне порушення його прав.

Далі. При вирішенні вимог щодо стягнення процентів, неустойки окрім вчинення боржником дій, що свідчать про визнання ним свого боргу або іншого обов'язку, має значення факт ухвалення судом рішення про стягнення боргу з позичальника на користь кредитора, що не виконується (не виконувалося) належним чином. Верховний Суд України у справі № 6-1206цс15 (постанова від 23.09.2015) у контексті питань про виконання зобов'язання, його припинення та відповідальності за порушення зобов'язання у взаємозв'язку з умовами договору і наявністю відповідного судового рішення, висловив правову позицію, згідно зі змістом якої відповідно до ст.ст. 525, 526, 599, 611, 1048 ЦК України наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України; нарахування процентів за користування кредитом та пені після закінчення строку дії договору та з моменту ухвалення судового рішення до його фактичного виконання відповідно до закону та умов договору не виключається, проте, таке, якщо інше не передбачено договором, здійснюється на рівні облікової ставки НБУ. Правову позицію щодо правомірності вимоги кредитора до боржника про стягнення процентів, пені, сум, нарахованих згідно із положеннями ст. 625 ч. 2 ЦК України, в межах відповідної позовної давності зважаючи на строк дії договору, зміну строку виконання зобов'язання, порушення зобов'язання, правила про виконання зобов'язань і власне про позовну давність, сплив якої окремою підставою для припинення зобов'язання ЦК України не визнає, Верховний Суд України неодноразово підтвердив у постановах у справах, що випливають із кредитних правовідносин (від 02.12.2015 у справі № 6-249цс15, від 15.05.2017 у справі № 643/4395/16-ц, від 22.03.2017 у справі № 363/3858/15-ц та ін.).

Тобто, право кредитора на пред'явлення відповідних вимог не заперечується як таке, що, однак, не звільняє від обов'язку пред'явити позов із належних підстав, обґрунтувати та довести його належним процесуальним порядком. Лише в такому разі можуть мати місце законні підстави для задоволення позову повністю або в обґрунтованій і доведеній частині. Втім, у справі не встановлено ані факту вчинення відповідачами дій, що свідчать про визнання ними свого боргу або іншого обов'язку, ані наявності судового рішення про стягнення з позичальника боргу, саме в контексті невиконання (неналежного виконання) якого могло ставитися відповідне питання позивачем і висловлювалися відповідні правові позиції Верховним Судом України.

Позивач в апеляційній скарзі зазначив, що розрахунок процентів у сумі 6674,64 дол. США здійснив за період з 07.09.2012 по 07.09.2015 за підвищеною (штрафною) ставкою 2,5% на місяць (тобто, 30% річних). Таке нарахування процентів безпідставне, позаяк умовами кредитного договору не передбачене нарахування процентів за цією ставкою після закінчення строку дії договору, навпаки, за змістом умов договору відповідні проценти могли нараховуватися лише у конкретні періоди сплати і по останній день погашення кредиту, встановлений договором (13.10.2010). У цьому зв'язку апеляційний суд констатує, що апелянтом не враховані відповідні правові позиції Верховного Суду України, для відступу від яких суд підстав не вбачає (ст. 214 ч. 2, ст. 360-7 ч.1 ЦПК України). Відсутнє і обґрунтування власне щодо того, в який спосіб визначена сума процентів у 6674,64 дол. США, відповідного розрахунку щодо визначення цієї бази немає. Понад те, ставлячи в апеляції відповідні вимоги, позивач всупереч положенням ст. 11 ч. 1 ЦПК України вийшов за межі заявлених ним вимог, які в суді першої інстанції пред'являлися за період по 13.08.2015 включно, апеляційний суд на справі вирішувати вимоги, які в суді першої інстанції не пред'являлися і не розглядалися (ст. 303 ч. 1 ЦПК України).

Таким чином, розрахунок процентів, що слугують базою для нарахування пені в розмірі 6007,18 дол. США, є некоректним і не може бути покладений в основу розрахунку пені, що тягне безпідставність нарахування вказаної в апеляційній скарзі пені, щодо якої, крім того, існують ті ж застереження, що вказувалися стосовно періоду нарахування процентів. З огляду на такі обставини те, що всупереч умовам договору поставлено питання про стягнення пені в іноземній валюті, значення вже не має.

Беручи до уваги викладені вище обставини у взаємозв'язку з межами доводів апеляції та відсутністю скарги відповідачів на рішення суду, колегія суддів констатує, що для задоволення апеляції позивача зі скасуванням в оскарженій частині рішення суду першої інстанції та ухваленням нового рішення в цій частині підстав немає і попри сплив позовної давності за пред'явленим банком позовом у задоволенні власне апеляції належить відмовити через її необґрунтованість і недоведеність.

Відтак, з урахуванням ст. 303 ч. 1 ЦПК України та на підставі ст. 308 цього Кодексу, апеляцію слід відхилити, рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст. 303 ч.1, ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити, рішення Мукачівського міськрайонного суду від 1 листопада 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді