Справа № 397/1064/17
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26.10.2017 року Олександрівський районний суд Кіровоградської області в складі:
головуючого судді -Пляка С.Л.,
при секретарі - Захаренко С.А.,
розглянувши в відкритому судовому засіданні, в залі суду в сел. Олександрівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ "Лізингова компанія "ЄВРОКАР УКРАЇНА"" про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення грошових коштів за невиконаним договором фінансового лізингу,-
Позивач вказав, що даний договір фінансового лізингу суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів», вимогам Цивільного кодексу України, умови договору фінансового лізингу є несправедливими.
Тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх майнових прав та законних інтересів.
В судове засідання представник позивача не зявився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, уточнені позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с.52).
Представник відповідача у судове засідання не зявився, був належним чином повідомлений про розгляд справи рекомендованим листом з повідомленням ( а.с.51) . Згідно ст.224 ЦПК України суд, зі згоди представника позивача, проводить заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.
Вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.
В судовому засіданні встановлено, що 13 січня 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія "ЄВРОКАР УКРАЇНА"» та позивач ОСОБА_1 уклали договір №173 фінансового лізингу (а.с. 9-16).
За умовами вказаного договору ТОВ "Лізингова компанія "ЄВРОКАР УКРАЇНА"" зобов'язалася придбати предмет лізингу та передати його у користування позивача, який у свою чергу зобов'язався до отримання предмету лізингу, на умовах та в порядку, передбаченому договором, сплатити передбачені даним договором платежі та у встановлений термін і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов договору (п. 3.1, п. 3.3 ст.3).
Квитанцією №0.0.685357642.1 підтверджується, що на виконання договору позивач сплатив 13 січня 2017 року на банківський рахунок відповідача платіж щодо оплати комісії за організацію по договору фінансового лізингу №173 від 13.01.2017 року в сумі 22 224,40 грн., сума комісії за даний платіж склала 222 грн. 24 коп. (а.с.17).
Пунктом п.4.1 договору було визначено, що відповідач передає у користування Предмет Лізингу позивачу не пізніше 90 (дев'яносто) календарних днів з дати отримання на поточний рахунок Лізингодавця наступних платежів: - Комісія за організацію Договору; - Авансового платежу; - Комісії за передачу Предмета Лізингу; - у разі наявності, оплатити різниці до вже сплаченого Авансового платежу на умовах викладених у п.9.4 ст.9 даного Договору, з урахуванням умов викладених у п.1.7 ст.1 даного Договору.
До теперішнього часу відповідач не надав позивачу у користування предмет лізингу та не повернув сплачений ним платіж.
Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами у справі договору фінансового лізингу транспортного засобу, суд приходить до висновку про його недійсність.
Відносини, що виникають із договору фінансового лізингу регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю - продаж та положеннями Закону України "Про фінансовий лізинг".
Відповідно до частин 1 та 2 до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості з лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов"язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Тобто, за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає із змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.
Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі, договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Судом встановлено, що доказів того, що договір фінансового лізингу, укладений 13 січня 2017 року між ТОВ "Лізингова компанія "ЄВРОКАР УКРАЇНА"" та фізичною особою ОСОБА_1, було нотаріально посвідчено, матеріали справи не містять.
Згідно ч.1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Нікчемний договір не породжує тих прав і обов"язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.
Правові наслідки недійсності договору передбачені ст. 216 ЦК України. Положення ст. 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.
Також суд вважає, що договір, укладений із позивачем, як із споживачем, містить несправедливі умови і допускає істотний дисбаланс договірних прав та обов"язків на шкоду позивачу.
Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", згідно якої умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов"язків на шкоду споживачу.
Згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).
Як вбачається із статей 3 та 10 договору №173 фінансового лізингу від 13 січня 2017 року, укладеного між сторонами у справі, в ньому виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.
Пунктом 1.5 передбачена солідарна відповідальність лізингодавця та продавця перед лізингоодержувачем виключно за зобов"язаннями щодо продажу якісного предмету лізингу.
Згідно статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмету договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов"язання щодо якості, комплектності, справності предмету договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмету договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов"язаннями щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.
Оскільки за спірним договором вибір продавця предмету лізингу здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то ст. 6 договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності в період гарантійного строку суперечать положенням ст. 808 ЦК України.
Окрім того, згідно п. 4 частини 1 ст. 34 Закону України " Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.
Здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. (ч. 2 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».
Згідно пункту 11-1 ст. 4 вказаного вище закону послуга з адміністрування фінансових активів для придбавання товарів у групах є фінансовою послугою.
У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Згідно п. 3 ч.1 ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», відповідно до спеціальних законів господарська діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню. Господарською діяльністю в розумінні вказаного Закону є будь-яка діяльність, у тому числі підприємницька, юридичних осіб, а також фізичних осіб - підприємців, пов'язана з виробництвом (виготовленням) продукції, торгівлею, наданням послуг, виконанням робіт.
Органом, що здійснює видачу ліцензій для здійснення фінансовими установами діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб є Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. (п.4 ч.1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).
З огляду на положення зазначених вимог чинного законодавства України, послуги з фінансового лізингу ТОВ «Лізингова компанія «ЄВРОКАР УКРАЇНА» мало право здійснювати лише за умови набуття статусу фінансової установи, та отримання відповідних ліцензій.
Судом не встановлено, що на момент укладення із позивачем договору фінансового лізингу ТОВ "Лізингова компанія "ЄВРОКАР УКРАЇНА" мало ліцензію для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства.
Отже, суд приходить до висновку, що на момент укладення договору фінансового лізингу від 13 січня 2017 року між сторонами у справі, відповідач не мав статусу фінансової установи, не мав ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг, а тому відповідач не мав права на здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг.
Відповідно до ч.1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.
Таким чином, суд вважає, що укладений між сторонами договір фінансового лізингу належить визнати недійсним з підстав, передбачених статями 203, 215 ЦК України.
Згідно частин першої, третьої, пятої та шостої статті ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першої-третьою, пятою та шостою ст. 203 ЦК України.
Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15.
Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Оскільки спірний правочин визнається судом недійсним, до нього належить застосувати наслідки недійсності правочину.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що з відповідача на користь позивача належить стягнути сплачений ним платіж за договором фінансового лізингу.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача має бути стягнуто на користь позивача судовий збір.
Керуючись ст. ст. 209, 212-215, 224, 226 ЦПК України, суд-
Позов задовольнити.
Визнати договір №173 фінансового лізингу від 13 січня 2017 року між ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЄВРОКАР УКРАЇНА» недійсним.
Відповідач може подати заяву про перегляд заочного рішення протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня проголошення резолютивної частини рішення, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії повного рішення.
СУДДЯ: /підпис/
Копія вірна.
Рішення набуло законної сили ____ _______________року та підлягає виконанню .

Оригінал рішення зберігається у справі №397/1064/17.

Суддя Олександрівського районного

суду Кіровоградської області ОСОБА_3