АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Ратнікової В.М., Поліщук Н.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 травня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: Шевченківський районний у м. Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Відділ опіки та піклування Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання батьківства, внесення змін до актового запису про народження, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2016 року позивач звернувся із позовом, уточнивши який зазначив, що із лютого 2011 року до червня 2014 року позивач ОСОБА_2 перебував із відповідачкою ОСОБА_1 у фактичних шлюбних відносинах.

ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3, було видано свідоцтво про народження ОСОБА_4. Проте коли дитину хрестили у свідоцтві було зазначено ОСОБА_4.

На підставі вищевикладеного просив визнати його ОСОБА_2 батьком дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 про що внести відповідні зміни до Актового запису про народження дитини. (т. 1 а.с. 1-3, 46-48, 103, 206-207)

Відповідачка не заперечуючи біологічне батьківство ОСОБА_2 відносно сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, проти задоволення позовних вимог заперечувала з посиланням на відсутність предмету спору. Крім того зазначила, що з 24 квітня 2012 року до цього часу позивач відвідував відповідачку з дитиною, проте сторони не проживали разом за винятком червня 2014 року, дитина була записана на прізвище матері з метою отримання державної соціальної допомоги, зміна прізвища не відповідатиме інтересам дитини. Просила застосувати положення частини 2 ст. 129 СК України як підставу відмови в позові. (т.1 а.с.68-76, 119-120, 138-141, 154-155, 160-164, т.2 а.с.5-14)

Начальник Шевченківського районного у м. Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві подав письмову заяву в якій проти позову не заперечував, просив розглянути справу за відсутності представника третьої особи. (т.1 а.с.101, 115, 228, т.2 а.с.2)

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 10 травня 2017 року позов задоволено, визнано ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 батьком ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, внесено зміни до актового запису №948 від 18 травня 2012 року про народження ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, зробленого Шевченківським РАЦС м. Києва, записавши батьком ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 - громадянина України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1102,40 грн. (т.2 а.с.18-21)

В апеляційній скарзі відповідачка посилалася на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просила скасувати рішення районного суду і ухвалити нове про відмову в позові. На обґрунтування скарги зазначила, що суд не врахував обставин і доказів, які викладені на обґрунтування заперечень проти заявленого позову і дійшов помилкового висновку про задоволення позову. (т.2 а.с.27-36)

В судовому засіданні ОСОБА_1, її представник ОСОБА_6 підтримали скаргу і просили її задовольнити. ОСОБА_2, його представники ОСОБА_7, ОСОБА_8, представник третьої особи Відділу опіки та піклування Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації - Ольховська О.В. заперечували проти скарги і просили її відхилити.

Інші особи до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином про що у справі є докази. Начальник Шевченківського районного у м. Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві надіслала письмову заяву з проханням розглянути справу за відсутності представника відділу. (т.2 а.с.81-85)

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 76, ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку такою, що не перешкоджає розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно з вимогами чч. 1 і 2 ст. 128 СК України за відсутності заяв, право на подання яких встановлено статтями 126 і 127 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.

Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.

Справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 1 січня 2004 року, суд має вирішувати відповідно до норм СК України, зокрема ч. 2 ст. 128 СК України, на підставі будь-яких доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства (п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів").

Судом встановлено і сторони цього не заперечували, що із жовтня 2011 року і до 24 квітня 2012 року позивач ОСОБА_2 перебував із відповідачкою ОСОБА_1 у фактичних шлюбних відносинах, протягом певного часу сторони проживали разом без реєстрації шлюбу, при цьому кожна із сторін не перебувала в іншому зареєстрованому шлюбі. (т.1 а.с.1-3, 70-71)

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_3, було видано свідоцтво про народження ОСОБА_4.

За витребуваними (за клопотанням сторони) апеляційним судом копією актового запису та повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян № 7 щодо актового запису про народження № 948 від 18 травня 2012 року, щодо ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьком дитини записаний ОСОБА_10, запис зроблено на підставі заяви матері від 18 травня 2012 року. (т.2 а.с.86-90)

Вищевказаних обставин та факт того, що позивач ОСОБА_2 є біологічним батьком сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідачка ОСОБА_1 не заперечувала, як в суді першої інстанції так і в апеляційному суді, про що свідчить журнал та звукозапис судового засідання. При цьому, клопотань про призначення в суді першої інстанції судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи з метою встановлення батьківства сторони та їх представники не заявляли.

Тому, з огляду на положення частини 1 ст. 61 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання вказаних обставин встановленими без призначення судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи.

Оскільки нових фактичних обставин або доказів апелянт ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_6 в суді апеляційної інстанції не зазначили, колегія суддів відхилила доводи про необхідність призначення судової експертизи встановлення батьківства з посиланням на витребування апеляційним судом вищезазначених копії актового запису та повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян.

При цьому, колегія суддів виходила з того, що витребувані апеляційним судом (за клопотанням сторони) вищевказані копії актового запису та повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо народження дитини, не є доказами на підтвердження батьківства, а отримані судом з метою перевірки встановлених фактичних обставин справи, зокрема, факту народження дитини.

З цих підстав колегія суддів відхилила заяву представника апелянта про неврахування цих доказів судом апеляційної інстанції.

Оскільки в запереченнях проти позову відповідачка зазначала про можливість врегулювання спірного питання визнання батьківства у позасудовому порядку разом із визначенням умов утримання дитини та участі батьків у її вихованні шляхом укладення відповідного договору згідно з частиною 4 ст. 157 та ст. 189 СК України, колегія суддів відхилила доводи апелянта про відсутність предмету спору. (т.2 а.с.11-12)

Доводи апелянта з посиланням на те, що суд першої інстанції не встановив, що безпосередньо перед здійсненням державної реєстрації народження дитини, позивач за власною ініціативою запропонував не надавати дитині прізвище позивача, а відповідач не чинила перешкод у спілкуванні з дитиною та участі у її вихованні, колегія суддів визнала такими, що не мають правового значення для предмету доказування по справі та відхилила.

Посилання апелянта, що позов ОСОБА_2 є спробою останнього повторно реалізувати право, передбачене частиною 1 ст. 126 СК України, не може бути визнано підставою для відмови в задоволенні заявлених вимог.

Крім того, відповідно до статті 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу.

У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 129 СК України особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред'явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства.

У частині другій цієї статті закріплено, що до вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство.

На підставі викладених норм сімейного права можна зробити наступні висновки. Законодавець у частині першій статті 20 СК України закріпив вичерпний перелік статей цього Кодексу і відповідно вимог, що випливають із сімейних відносин, до яких застосовується позовна давність. До цього переліку належить у відповідності до частини другої статті 129 СК України вимога про визнання батьківства особою, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком. Тому положення частини другої статті 129 СК України, яке є спеціальним, не може бути поширене на положення про визнання батьківства, передбачені у статті 128 СК України.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2017 року у справі № 6-617цс17, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України.

Відповідачка не заперечувала того, що в момент зачаття та народження дитини вона не перебувала у шлюбі з іншим чоловіком. Зазначені апелянтом мотиви із посиланням на фактичні обставини справи не містять підстав, які б давали можливість суду відступити від вищевказаної правової позиції Верховного Суду, тому, колегія суддів дійшла висновку, що остання застосована районним судом правильно.

Тому, колегія суддів визнала неспроможними та відхилила доводи апелянта про помилкове застосування районним судом норм матеріального права із посиланням на положення частини 1 ст. 6, ст. 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 травня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді Апеляційного суду міста Києва: Б.Б.Левенець

В.М.Ратнікова

Н.В.Поліщук

Справа № 22-ц/796/9847/2017

Унікальний номер 761/10732/16-ц

Головуючий у першій інстанції - Волошин В.О.

Доповідач Левенець Б.Б.