Справа № 381/4694/16-ц Головуючий у І інстанції Буймової Л.П.
Провадження № 22-ц/780/4187/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 53 10.10.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

10 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді Фінагєєва В.О.,

суддів Журби С.О., Лівінського С.В.,

за участю секретаря Топольського В.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Національного банку України на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 04 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Національного банку України про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом та просив визнати незаконним та скасувати наказ Національного банку України № 2020-к від 24 травня 2016 року про звільнення ОСОБА_2 з посади провідного інженера технічного сектору відділу експлуатації автотранспорту автомобільного підприємства Головного господарського управління Національного банку України; поновити ОСОБА_2 на посаді провідного інженера технічного сектору відділу експлуатації автотранспорту автомобільного підприємства Головного господарського управління Національного банку України; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 кошти в розмірі 10 763 грн. 06 коп. на місяць за весь період вимушеного прогулу та 20 000 грн. в якості відшкодування за спричинену моральну шкоду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що протягом 18 років ОСОБА_2 працював в Національному банку України. Звільнення позивача з роботи відбулося без попередньої згоди на це виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої він був. Підприємство, на якому працював ОСОБА_2, не ліквідовано й продовжує існувати. Розпочавши процедуру звільнення позивача з попередження від 18 листопада 2015 року, з яким ОСОБА_2 ознайомився 03 грудня 2015 року, роботодавець мотивував прийняте рішення виробничою необхідністю скорочення штату та чисельності працівників, в тому числі і посади, яку він обіймав. Однак, за наявною у позивача інформацією відбулося фактичне перейменування посади, яку обіймав позивач, та працевлаштування на неї іншої особи. Роботодавець запропонував позивачу роботу за нижчим кваліфікаційним рівнем та в інших містах України. ОСОБА_2 вважає, що наказ від 24 травня 2016 року про звільнення його з роботи не відповідає вимогам трудового законодавства. Так, в мотиваційній частині наказу роботодавець зазначає про підставу звільнення: - у звязку з скороченням чисельності та штату працівників. Наведена мотивація не відповідає вимогам закону. Неправомірними діями відповідача ОСОБА_2 завдано моральну шкоду, так як позивач був вимушений докладати зусиль по збереженню сталих родинних відносин, неодноразово позичати гроші у близьких та родичів.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 04 липня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ Національного банку України № 2020-к від 24 травня 2016 року про звільнення ОСОБА_2 з посади провідного інженера технічного сектору відділу експлуатації автотранспорту автомобільного підприємства Головного господарського управління Національного банку України. Зобовязано Національний банк України поновити ОСОБА_2 на посаді провідного інженера технічного сектору відділу експлуатації автотранспорту автомобільного підприємства Головного господарського управління Національного банку України. Стягнуто з Національного банку України на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 140 430 грн. 48 коп., яка обрахована без врахування податків та обов'язкових платежів та за виключенням суми вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку. Стягнуто з Національного банку України на користь ОСОБА_2 5 000 грн. моральної шкоди. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді провідного інженера технічного сектору відділу експлуатації автотранспорту автомобільного підприємства Головного господарського управління Національного банку України та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Національний банк України просить скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне зясування обставин, що мають значення для справи та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що позивач був попереджений про вивільнення згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. ОСОБА_2 не надав доказів наявності інших, крім тих, що були запропоновані, вакантних посад. Суд фактично поклав тягар доказування щодо незаконності звільнення на відповідача. 12 листопада 2015 року правлінням НБУ була прийнята постанова № 787, яка є чинною. 17 листопада 2015 року було видано наказ «Про скорочення штату та чисельності працівників автомобільного підприємства Головного господарського управління Національного банку України». Висновок суду щодо збільшення кількості працівників та штатних посад є безпідставним. На момент звільнення позивача з посади у банку була відсутня первинна профспілкова організація, членом якої був ОСОБА_2 Позивач не є членом профспілкової організації НБУ, яка діє до цього часу. Стягуючи середній заробіток за час вимушеного прогулу, суд вийшов за межі компетенції та самовільно здійснив розрахунок днів вимушеного прогулу без жодного обґрунтування. Час з дати звільнення позивача до дати його звернення до суду не повинен включати в час вимушеного прогулу. Зі змісту оскаржуваного рішення не вбачається, в чому саме полягає моральна шкода, якими діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 працював у Національному банку України та станом на 25 травня 2016 року обіймав посаду провідного інженера технічного сектору відділу експлуатації автотранспорту автомобільного підприємства Головного господарського управління Національного банку України.

12 листопада 2015 року Правлінням Національного банку України було прийнято постанову № 787 «Про передавання функцій щодо автотранспортного забезпечення до Департаменту забезпечення діяльності Національного банку України та вдосконалення його структури» (а.с.45).

Наказом Головного господарського управління Національного банку України № 493-к від 17 листопада 2015 року скорочено штат і чисельність працівників автомобільного підприємства Головного господарського управління Національного банку України (а.с.48).

03 грудня 2015 року ОСОБА_2 було попереджено про вивільнення (а.с.49). Згідно попередження про вивільнення 24 травня 2016 року ОСОБА_2 запропоновано посаду прибиральника службових приміщень відділу забезпечення діяльності Національного Банку України в регіонах України (м. Запоріжжя або м. Полтава) управління господарського забезпечення Департаменту забезпечення діяльності Національного банку України, з зайняттям якої позивач не погодився.

Згідно подання Національного банку України до Голови первинної профспілкової організації Головного господарського управління Національного банку України, відповідач звертався за згодою на вивільнення працівників, у тому числі ОСОБА_2 (а.с.50).

Згідно листа ОСОБА_3 від імені первинної профспілкової організації Головного господарського управління Національного банку України від 26 лютого 2016 року первинна профспілкова організація Головного господарського управління Національного банку України припинила своє існування, що унеможливлює розгляд подання від 09 лютого 2016 року (а.с.51).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що Головне господарське управління Національного банку України є відокремленим підрозділом юридичної особи і його ліквідація зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією чи реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. Порушення трудових прав позивача при звільненні за п. 1 ст. 40 КЗпП України свідчать про незаконність наказу Національного банку України від 24 травня 2016 року про звільнення позивача з посади провідного інженера технічного сектору відділу експлуатації автотранспорту автомобільного підприємства Головного господарського управління Національного банку України.

Колегія суддів погоджується по суті з висновками суду першої інстанції в частині визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 працював на посаді провідного інженера технічного сектору відділу експлуатації автотранспорту автомобільного підприємства Головного господарського управління Національного банку України. Постановою правління Національного банку України від 12 листопада 2015 року було вирішено з 01 грудня 2015 року передати до Департаменту забезпечення діяльності Національного банку України функції щодо автотранспортного забезпечення, яке виконувало Головне господарське управління. Разом з тим, вказаною постановою збільшено граничну чисельність працівників Департаменту забезпечення діяльності Національного банку України на 83 одиниці.

03 грудня 2015 року ОСОБА_2 був попереджений про вивільнення. 24 травня 2016 року позивачу було запропоновано посаду прибиральника службових приміщень відділу забезпечення діяльності Національного Банку України в регіонах України (м. Запоріжжя або м. Полтава), з якою він не погодився.

Однак, з постанови від 12 листопада 2015 року вбачається, що після передання функцій щодо автотранспортного забезпечення Департаменту забезпечення діяльності Національного банку України кількість посад у вказаному департаменті збільшилася на 83 посади. Натомість, ОСОБА_2 було запропоновано лише одну посаду, яка явно не відповідає його кваліфікації та досвіду, є значно нижчою за посаду провідного інженера, та зайняття якої можливе лише в інших регіонах України.

В той же час позивачу не було запропоновано жодну з 83 посад, які вводилися до структури Департаменту забезпечення діяльності Національного банку України.

В апеляційній скарзі відповідач вказує на те, що позивач не надав доказів наявності інших, крім тих, які були запропоновані, вакантних посад у системі Національного банку України. Позивач не ставив питання про наявність чи відсутність іншої роботи. Станом на 31 травня 2016 року у Департаменті забезпечення діяльності кількість штатних одиниць складала 86 посад, тоді як станом на 2015 рік у Головному господарському управлінні кількість штатних посад становила 145 посад.

Однак, такі доводи відповідача не заслуговують на увагу, оскільки, як було зазначено вище, постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2015 року було збільшено кількість посад на 83 одиниці, а позивачу, як працівнику, що підпадав під скорочення, повинні були бути запропоновані посади, що відповідають його кваліфікації та досвіду. На роботодавця покладено обовязок запропонувати наявні посади. Під час розгляду справи відповідач не надав доказів про відсутність інших посад.

Скорочуючи працівників Головного господарського управління, та звільняючи їх з роботи, в тому числі і позивача, відповідач на новостворені посади призначав нових співробітників, не дивлячись на те, що за функціональними обовязками, нові посади відповідали обовязкам позивача на посаді провідного інженера технічного сектору відділу експлуатації автотранспорту автомобільного підприємства Головного господарського управління Національного банку України. Зазначені обставини визнані представником відповідача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, а відтак силу вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доведенню.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції в частині визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на наявних у справі доказах, доводи апеляційної скарги зазначених висновків не спростовують, а відтак вимоги апеляційної скарги в цій частині задоволені бути не можуть.

Оскаржуючи рішення суду, Національний банк України вказує на те, що судом першої інстанції невірно обраховано середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Так, відповідно до наданої суду довідки середньомісячна заробітна плата позивача складає 10763.06 грн. (а.с. 71)

У березні та квітні 2016 року кількість фактично відпрацьованих позивачем робочих днів становить 43 дні.

Отже, середньоденна заробітна плата позивача складає 250 грн. 30 коп. (10763.06/43).

Враховуючи, що позивач був незаконно звільнений 24 травня 2016 року та поновлений на роботі рішенням суду від 04 липня 2017 року, колегія суддів приходить до висновку, що позивач має право на середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 травня 2016 року по 04 липня 2017 року, тобто за 13 місяців з 24 травня 2016 року по 24 червня 2017 року та 9 днів з 25 червня 2017 року по 04 липня 2017 року.

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу буде складати (10763.06 грн.*13) + (250.3 грн.*9) = 139 919,69 + 2252,7 грн., разом 142 172,39 грн., без врахування податків та інших обовязкових платежів.

Стягуючи середній заробіток за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції вирахував середній заробіток за час вимушеного прогулу та стягнув його на користь позивача сумі 140 430 грн. 48 коп., що є дещо меншим за суму на яку позивач має право.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Враховуючи, що позивач не оскаржує рішення суду в частині невірного розрахунку суми середнього заробітку, колегія суддів приходить до висновку що рішення суду в цій частині не може бути скасоване в межах доводів апеляційної скарги відповідача.

В апеляційній скарзі відповідач вказує на те, що час з дати звільнення позивача до дати його звернення до суду не повинен включати в час вимушеного прогулу. Однак, вимушеним прогулом є період часу, який обраховується з моменту звільнення працівника з роботи до моменту його поновлення на посаді, яку він обіймав.

Звернення позивача для вирішення даного спору до адміністративного суду, колегія суддів не може прийняти до уваги в якості підстави до зменшення часу вимушеного прогулу, оскільки не вбачає в таких діях вини позивача.

Як вбачається з матеріалів справи 23.06.2016 року позивач звернувся до окружного адміністративного суду м. Києва з позовною заявою про поновлення на роботі.

05 липня 2016 року окружним адміністративним судом м. Києва відкрито провадження у справі.

Отже питання віднесення вказаного спору до певної юрисдикції було проблемним навіть для суду, а отже не виключає добросовісної помилки позивача у вирішенні даного питання.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України закріплює, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Заявляючи позовну вимогу про стягнення відшкодування за спричинену моральну шкоду, ОСОБА_2 вказував, що протиправними діями відповідача його було незаконно звільнено з посади і саме тому йому було спричинено моральну шкоду.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Однак, матеріали справи не містять будь-яких доказів, які б обєктивно підтверджували доводи позивача щодо спричинення йому моральної шкоди, а відтак зазначені вимоги не можуть бути задоволені.

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача відшкодування за спричинену моральну шкоду.

Висновки суду в цій частині не відповідають фактичним обставинам справи та не ґрунтуються на наявних у справі доказах, що у відповідності до вимог ст. 309 ЦПК України є підставою до скасування рішення суду та ухвалення в цій частині нового рішення по суті вимог позивача.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі апеляційної скарги відповідачем було сплачено судовий збір за вимогу про стягнення відшкодування за спричинену моральну шкоду у розмірі 704 грн. Оскільки колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду в цій частині та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні вказаної позовної вимоги, на користь відповідача з позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704 грн.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції в порушення вимог ст. 88 ЦПК України не розподілив судові витрати.

Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Оскільки позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі підлягають до задоволення, а позивач звільнений від їх сплати в силу вимог Закону України «Про судовий збір», судовий збір у розмірі 1 191 грн. 20 коп. (551,2 (поновлення на роботі)+640 (визнання незаконним та скасування наказу)), який підлягав сплаті при подачі позовної заяви, підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Крім того, при подачі позовної заяви ОСОБА_2 не був звільнений від сплати судового збору за вимогу про стягнення відшкодування за спричинену моральну шкоду, а тому судовий збір у розмірі 640 грн. підлягає стягненню з позивача в дохід держави.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Національного банку України задовольнити частково.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 04 липня 2017 року в частині відшкодування моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Національного банку України про стягнення відшкодування за спричинену моральну шкоду відмовити.

В іншій частині рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 04 липня 2017 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2, проживаючого ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь Національного банку України, місце знаходження вул. Інститутська, 9 у м. Київ, , судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири гривні).

Стягнути з ОСОБА_2 проживаючого ІНФОРМАЦІЯ_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок гривень).

Стягнути з Національного банку України, місце знаходження вул. Інститутська, 9 у м. Київ, , в дохід держави судовий збір у розмірі 1 191 (одна тисяча сто девяносто одна гривня), 20 копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Фінагєєв В.О.

Судді: Журба С.О.

ОСОБА_4