Справа № 348/2145/16-ц
Провадження № 22-ц/779/1410/2017
Головуючий у 1 інстанції Мужик І.І. І. І.
Суддя-доповідач Василишин
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Василишин Л.В.

суддів: Максюти І.О., Томин О.О.

секретаря Турів О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та стягнення грошової компенсації замість частини у праві спільної сумісної власності на майно, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_4 на рішення Надвірнянського районного суду від 24 липня 2017 року,-

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом.

Свої вимоги обгрунтовував тим, що з листопада 1998 року до 09 серпня 2013 року він перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі.

23.12.2005 року між ОСОБА_2 та ТзОВ «Будівельна компанія «ЕСПО» було укладено договір про дольову участь у будівництві житлового будинку в м.Надвірна, за умовами якого відповідачка фінансує будівництво, а будівельна компанія зобов'язується збудувати та передати їй у визначені строки документи для оформлення права власності на трикімнатну квартиру, загальною площею 88,6 кв.м. по вулиці Франка, 6-а.

29.12.2008 року відповідачка отримала свідоцтво про право власності на квартиру в м.Надвірна, по вул. Франка, 6-а/21.

Позивач вважає, що зазначена квартира є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбана у період шлюбу за спільні кошти.

Водночас у період шлюбу 01.12.2007 року відповідач ОСОБА_2 позичила 500 000 грн. у своєї матері ОСОБА_3 та зобовязалась повернути борг до 01.01.2011 року, про що було надано розписку.

Рішенням Яремчанського міського суду від 09.06.2011 року з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_3 борг 500 000 грн. за борговою розпискою.

Однак на думку позивача, з рішення суду не вбачається, що зазначені кошти відповідач використала в інтересах сімї. Крім того, позивач не знав про те, що ОСОБА_2 позичала 500 000 грн. і що такі були стягнути з неї за судовим рішенням.

В подальшому, 06.08.2013 року на підставі акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на спірну квартиру АДРЕСА_1.

Згідно акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 13.06.2013 роу вбачається, що ринкова вартість спірної квартири становить 487 127,00 грн.

Посилаючись на положення ст.ст.60,61,63,68-71 СК України та ст.ст.368,372 ЦК України, позивач просив суд визнати трикімнатну квартиру по вул.Франка, 6-а/21 в м.Надвірна такою, що належала подружжю на праві спільної сумісної власності; стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача грошову компенсацію за 1/2 вартості вказаної квартири, а саме 243 563,50 грн.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 24 липня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_4 на рішення суду подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зазначив, що спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя. На підтвердження придбання квартири за спільні кошти позивач надав копію трудової книжки та відомості про застраховану особу, з яких вбачається, що в період з 2004 року по серпень 2016 року позивач мав постійний дохід, а тому твердження, що він не брав учаті в купівлі квартири, не відповідають дійсності.

Суд першої інстанції взяв до уваги рішення Яремчанського міського суду від 09.06.2011 року, однак судом не враховано, що з даного рішення не вбачається факт придбання спірної квартири за позичені позивачкою кошти.

В розписці також не вказано, що кошти надаються на придбання житла.

Відтак, на думку представника апелянта, позичені ОСОБА_2 кошти в сумі 500 000 грн. є її особистими коштами, які вона витратила на особисті потреби, а не в інтересах сімї, зокрема на купівлю спірної квартири. Відповідачка не надала доказів, що квартира була придбана саме за позичені нею кошти.

Таким чином, спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, а відповідачка розпорядилася нею на власний розсуд для погашення особистих боргів в сумі 500000 грн. без відома та письмової згоди позивача, а тому позивач має право на 1/2 частину грошової компенсації вартості спірної квартири.

З наведених підстав представник апелянта просив суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позов задоволити.

У судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта вимоги скарги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача скаргу не визнала, просила відмовити в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 придбала спірну квартиру у період шлюбу, проте за кошти, які належали їй особисто, що підтверджується розпискою про отримання нею в борг 500 000 грн. та рішенням Яремчанського міського суду від 09.06.2011 року. А тому, за правилами п.4 ч.1 ст.57 СК України спірна квартира була особистою приватною власністю дружини та відповідно поділу не підлягала.

Відповідно до ч.1 ст.303, ч.ч.2,3 ст.213 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеним вимогам оскаржуване рішення суду відповідає не в повній мірі з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.11.1998 року (а.с.5).

Рішенням Надвірнянського районного суду від 09.08.2013 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.6).

У період шлюбу, а саме 23.12.2005 року ОСОБА_2 та ТзОВ «Будівельна компанія «ЕСПО» уклали договір про дольову участь у будівництві житлового будинку, за умовами якого ОСОБА_2 зобов'язується здійснювати фінансування будівництва в обсязі, порядку та строки, зазначені в договорі, а будівельна компанія зобов'язується здійснити будівництво шестиповерхового будинку по вул. Франка в м.Надвірна та надати замовнику всі необхідні документи для оформлення права власності на трикімнатну квартиру, загальною площею 88,6 м.кв.

Згідно п.2.2 договору сторони обумовили повну вартість квартири у розмірі 89 486,00 грн. (а.с.7-8).

Рішенням виконавчого комітету Надвірнянської міської ради від 20.11.2008 року №1083 24-квартирному житловому будинку на вул.Франка, який збудований ТзОВ «Будівельна компанія «ЕСПО», присвоєно адресний номер 6 «а», (9).

Згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 29.12.2008 року ОСОБА_2 набула права власності на трикімнатну квартиру, яка розташована в м.Надвірна по вул.Франка, 6-а/21 (а.с.11).

Отже, право власності на спірну квартиру ОСОБА_2 набула, перебуваючи у шлюбі з позивачем ОСОБА_1

За правилами ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Водночас відповідно до п.4 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка зокрема є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Правовий аналіз наведеної статті вказує на те, що визначаючи правовий статус майна при поділі спільного майна подружжя, зокрема встановлюючи належність такого до особистої приватної власності одного із подружжя, суду слід зясовувати чи було придбано це майно за особисті кошти одного з подружжя.

В спірному випадку, суд першої інстанції взяв до уваги розписку від 01.12.2007 року, згідно якої ОСОБА_2 отримала позику грошових коштів у ОСОБА_5 в сумі 500 000 грн. та які зобовязалася повернути до 01.01.2011 року (а.с.12).

Посилаючись лише на факт отримання ОСОБА_2 зазначеної позики, суд дійшов висновку про те, що відповідачка придбала спірне житло за позичені особисті кошти, а тому нерухомість є її приватною власністю та не підлягає поділу.

Однак, на думку колегії суддів, суд не взяв до уваги наступне.

Відповідно до ч.3 ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України, розписка є доказом укладення договору позики.

Із змісту спірної розписки не вбачається, з якою метою були позичені кошти і що такі позичені ОСОБА_2 для власних потреб, а не в інтересах сімї.

Обставина щодо позики коштів не в інтересах сімї стороною відповідача не доведена.

Таким чином, кошти отримані відповідачкою за розпискою 01.12.2007 року в розумінні ч.3 ст.61 СК України були об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, матеріали справи не містять доказів про те, що спірна квартира була придбана саме за кошти, позичені ОСОБА_2 згідно розписки від 01.12.2007 року, а сама розписка лише констатує факт позики грошей.

Відтак обставина придбання спірної квартири ОСОБА_2 за кошти, які належали їй особисто, залишається недоведеною, а висновок суду в частині віднесення спірної квартири до особистої приватної власності відповідачки не можна вважати обгрунтованим.

Разом з тим, позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст.65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Як вбачається з матеріалів справи, в подальшому, у період шлюбу - 09.06.2011 року рішенням Яремчанського міського суду з ОСОБА_2 було стягнуто на користь ОСОБА_3 борг за договором позики від 01.12.2007 року у розмірі 500 000 грн. (а.с.13).

13.06.2013 року відділом ДВС Надвірнянського районного управління юстиції складено Акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, з якого вбачається, що при примусовому виконанні виконавчого листа №2-157 від 12.03.2012 року проведено опис і арешт майна боржника ОСОБА_2, а саме трикімнатної квартири АДРЕСА_1 (а.с.18).

06.08.2013 року приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу, відповідно до ст.61 Закону України «Про виконавче провадження», на підставі акта про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, затвердженого відділом державної виконавчої служби Надвірнянського районного управління юстиції 13.06.2013 році, посвідчено, що ОСОБА_3 належить на праві власності квартира по вул.Франка, 6-а/21 в м.Надвірна, загальною площею 88,1 кв.м., вартістю 487 127,00 грн. Право власності зареєстроване в Реєстрі речових прав на нерухоме майно 06.08.2013 року. Майно раніше належало ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 29.08.2008 року. (а.с.17,18,19).

Таким чином, за рахунок спільного майна подружжя трикімнатної квартири АДРЕСА_1, у період шлюбу погашено спільний борг подружжя згідно позики від 01.12.2007 року. Доказів оскарження договору, судового рішення чи правовстановлюючих документів, повязаних з наведеними обставинами, стороною апелянта не представлено. Тому підстави вважати наявним спільне майно квартири, яке підлягає поділу, відсутні.

З огляду на наведене, рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити з наведених підстав.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313,314,316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_4 задоволити частково.

Рішення Надвірнянського районного суду від 24 липня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири вул.Франка,6-а/21, що в м.Надвірна вартістю 487127,00грн. загальною площею 88,1кв.м.спільною сумісною власністю подружжя та стягнення грошової компенсації замість частини у праві спільної сумісної власності на майно відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча: Василишин Л.В.

Судді: Максюта І.О.

ОСОБА_6