Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" жовтня 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Астахової О.О.

при секретарях: Швидкій Л.В., Сидоренко П.М., Наумовій О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, поданого в особі представника за довіреністю ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванов Павло Юрійович, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кирилюк Олена Юріївна, ОСОБА_6 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільно набутого майна, -

в с т а н о в и в :

Представник позивача звернувся до суду із позовною заявою в якій просить, із урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, визнати майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 сумісно нажитим майном ОСОБА_1 та ОСОБА_7 набутим ними за період перебування у шлюбі. Поділити майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 рівними частинами, виділивши ОСОБА_1 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 та виділивши ОСОБА_7 1/2 частину вказаної квартири.

Мотивуючи тим, що 03.03.1978 року між позивачем та ОСОБА_7 був зареєстрований шлюб.

У період перебування ОСОБА_1 у шлюбі із ОСОБА_7, ними була набута на підставі свідоцтва про право власності на житло від 08.08.1994 року квартира АДРЕСА_4.

30.09.1994 року подружжя на підставі договору купівлі продажу здійснили відчуження вказаної квартири. Того ж дня, на ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-проважу було зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Проте, якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього, в даному випадку, лише на ім'я одного з подружжя, не спростовує презумпції належності вищевказаного майна до спільної сумісної власності подружжя.

05.04.2000 року ОСОБА_7 за згодою позивача, відповідно до договору міни квартир, відчужила квартиру АДРЕСА_1 та набула в порядку обміну квартиру АДРЕСА_2.

У 2002 році шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 було розірвано.

Однак розподілу спільно набутого майна не відбулось, оскільки позивач виїхав на постійне місце проживання до США.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 померла.

У червні місяці 2015 року позивач вперше повернувся до України із Сполучених Штатів Америки. Звернувшись до приватного нотаріуса Кирилюк О.Ю. із заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_7, позивачу було відмовлено, оскільки приватним нотаріусом Івановим П.Ю. при посвідченні договору міни квартири не зазначено, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_1 і ОСОБА_7 на праві спільної сумісної власності. У зв»язку із чим позивач позбавлений на даний час права володіння, користування та розпорядження ? частиною квартири АДРЕСА_2.

Посилаючись на те, що факт розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, а дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, позивач просить позов задовольнити.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22.06.2017 року залучено до розгляду справи в якості третьої особи ОСОБА_6.

У судовому засіданні представники позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_8 підтримали позовні вимоги, просили позов задовольнити в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві.

Додатково представники позивача зазначили, що про порушення свого права на володіння, користування і розпорядження ? частини квартири АДРЕСА_2, позивач дізнався повернувшись до України із Сполучених Штатів Америки у 2015 році, після смерті колишньої дружини ОСОБА_7

Таким чином, просять суд не застосовувати наслідки спливу строку позовної давності, про застосування якого просить відповідач.

Також зазначили, що незважаючи на те, що квартира була придбана у період перебування позивача із ОСОБА_7 у шлюбі і являється спільно набутим майном подружжя, у договорі міни квартир від 05.04.2000 року ОСОБА_7 значиться власником. А тому, звернувшись до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право власності на ? частини квартири АДРЕСА_2, позивачу було відмовлено, оскільки ОСОБА_7 за життя склала заповіт, яким усе належне їй майно заповідала відповідачу ОСОБА_9

З огляду на означене представники позивача просили про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_10 заперечували щодо позовних вимог, просили відмовити в задоволенні позову з підстав викладених у письмових запереченнях.

Крім того, представник відповідача надала до суду заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності, посилаючись на те, що шлюб було розірвано між позивачем і ОСОБА_7 у 2002 році за позовом ОСОБА_1, а з даним позовом до суду про поділ майна подружжя він звернувся у 2016 році, тобто із пропуском строку позовної давності. Вважала, що відсутні причини, які можуть бути визнані судом поважними для поновлення такого строку, а тому просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Окрім означеного, відповідач та його представник вважали позовні вимоги незаконним та необгрунтованими з огляду на наступне.

30вересня 1994 року ОСОБА_1 та ОСОБА_7 відчужили двокімнатну квартиру загальною площею 53,1 кв.м. АДРЕСА_4. Відчуження відбулося за 75 000 000 (сімдесят п'ять мільйонів) карбованців.

Цього ж дня - 30 вересня 1994 року ОСОБА_7 купила однокімнатну квартиру загальною площею 32,4 кв.м. АДРЕСА_1. Придбання відбулося за 42 000 000 (сорок два мільйона) карбованців.

У серпні 1995 року ОСОБА_1 відбув до Сполучених Штатів Америки та перший раз повернувся до України лише у червні 2015 року. Перебуваючи у США, позивач, довіреністю від 29 грудня 1999 року надав повноваження ОСОБА_7 на обмін АДРЕСА_1.

05 квітня 2000 року ОСОБА_7 обміняла належну їй на праві особистої приватної власності однокімнатну квартиру загальною площею 32,4 кв.м. АДРЕСА_1 на однокімнатну квартиру АДРЕСА_2.

24 січня 2002 року рішенням Окружного суду округу Кук, штат Іллінойс США, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 було розірвано.

За життя ОСОБА_7 та з часу від»їзду позивача до США з 1995 року, спірних питань щодо поділу майна між колишнім подружжям не виникало.

11.02.2011 року ОСОБА_7 заповіла все своє майно ОСОБА_3, опікуном якого вона була з 1996 року, та з яким і проживала постійно до своєї смерті. Позивач протягом 20 років із ОСОБА_7 не проживав, сім'ї з нею не мав, за спірну квартиру оплату здійснювала власниця ОСОБА_7, про договір міни на спірну квартиру знав, але ніяких претензій, вимог про поділ квартири не пред'являв. Представник відповідача вважає, що ОСОБА_7 була єдиною власницею спірної квартири, на законних підставах заповіла її та інше майно відповідачу. Позивач спадкоємцем померлої не являється, оскільки був розлучений на момент смерті спадкодавця.

Більше того, позовна заява не містить доводів щодо порушення прав позивача саме відповідачем ОСОБА_3 Вважала, що ОСОБА_3 є неналежним відповідачем у справі, оскільки не має жодного відношення до поділу спільного майна подружжя.

Третя особа ОСОБА_6 у судовому засіданні підтримала заявлений позов, пояснила, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору міни квартири від 05.04.2000 року. Зазначила, що вказана квартира була набута позивачем і ОСОБА_7 під час перебування у шлюбі, після чого на підставі зазначеного договору міни подружжям було набуто у власність квартиру АДРЕСА_2, в якій із самого початку проживала ОСОБА_7 Враховуючи, що за життя ОСОБА_7 між останньою та позивач були довірливі відносини, то поділ майна не здійснювався. На даний час позивач повернувся до України і має намір користуватися належною йому власністю. Проте відповідач не бажає визнати право позивача на ? частини квартири АДРЕСА_2, у зв»язку із чим, ОСОБА_1 позбавлений можливості розпоряджатись належним йому майном. З огляду на означене просила про задоволення позовних вимог.

Треті особи: Приватні нотаріуси Київського міського нотаріального округу Іванов П.Ю. та Кирилюк О.Ю. у судове засідання не з'явились, хоча про день, час та місце судового розгляду справи повідомлялись належним чином.

Від Приватного нотаріусу Іванова П.Ю. надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та письмові пояснення по справі, зі змісту яких убачається, що він позовні вимоги підтримує. Зокрема вказує, що запис в тексті договору міни від 05 квітня 2000 року, зареєстрованого за № 427 про належність на праві приватної власності ОСОБА_7, квартири АДРЕСА_2, а не на праві спільної сумісної власності є суто технічною помилкою, яка жодним чином не порушувала ні права сумісної власності ОСОБА_1 як на квартиру АДРЕСА_1 так і на квартиру АДРЕСА_2, а тому просить задовольнити позовну заяву ОСОБА_1 в повному обсязі.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кирилюк О.Ю. направила заяву про розгляд справи у її відсутність.

Суд, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача, його представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 03.03.1978 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданого повторно 18 серпня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції міста Києва (Т. 1 а.с. 9).

За період перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_7 у шлюбі ними було набуто на праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_4, загальною площею 53,10 кв.м., яка на підставі договору купівлі-продажу нерухомості від 30.09.1994 року була ними відчужена. (Т. 1 а.с. 6).

Згідно із договором купівлі-продажу від 30.09.1994 року ОСОБА_7 придбала однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 32,40 кв.м. (Т. 1 а.с. 7).

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року, він набирає чинності з 01 січня 2004 року.

Цивільний Кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним Кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов»язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно із Прикінцевими Положеннями Сімейного Кодексу України, то він набирає чинності одночасно із Цивільним Кодексом України.

За положенням ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожний з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Кожний з подружжя має рівні права на майно і в тому випадку, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми чи з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Таким чином, не залежно від того, на кого із подружжя було здійснено реєстрацію права власності на майно, це не спростовує презумпції належності вищевказаного майна до спільної сумісної власності подружжя.

05.04.2000 року ОСОБА_7, за згодою ОСОБА_1 наданої ним на підставі довіреності від 29.12.1999 року, засвідченої в присутності нотаріуса штату Іллинойс США про надання права обміну житлової площі, здійснила відчуження в порядку обміну на користь ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_1 та набула у власність квартиру АДРЕСА_2. Для чого позивачем (Т. 1 а.с. 8,12,13).

Рішенням Окружного суду округу Кук штат Іллінойс США від 24.01.2002 року шлюб між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_7 був розірваний, справа розглядалася за заявою позивача ОСОБА_1 (Т. 1 а.с. 106-115).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим повторно 20 серпня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції міста Києва (Т. 1 а.с. 10).

За положеннями ст. 29 Кодексу про шлюб та сім'ю України, поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Такі самі норми містяться в нині чинній ст. 72 СК України.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідач звернувся до суду із заявою про застосування наслідків спливу строку позовної давності, як підстави для відмови у задоволенні позову. Мотивуючи тим, що шлюб між сторонами було розірвано на підставі судового рішення від 24.01.2002 року, а з позовом про поділ майна позивач звернувся 29.06.2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Положення ст. 261 ЦК України, встановлює, що перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Суд приймає до уваги пояснення представників позивача, що ОСОБА_1 дізнався про порушення його прав на користування, володіння та розпорядження ? частиною квартири АДРЕСА_2 у 2015 році, коли повернувся із Сполучених Штатів Америки, оскільки дана обставина підтверджується належними та допустимим доказами у розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України.

А тому, суд вважає, що саме з червня 2015 року розпочався перебіг строку позовної давності.

Із даним позовом до суду позивач звернувся 19.06.2016 року, тобто в межах строку позовної давності.

А відтак, заява відповідача і її представника про застосування наслідків спливу строку позовної давності, як підстави для відмови у задоволенні позовних вимог, не підлягає задоволенню.

Визначаючи природу спірного майна, на підставі досліджених у судовому засіданні доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку, що квартира АДРЕСА_2, являється спільно набутим у період шлюбу майном ОСОБА_1 та ОСОБА_7

Відмовляючи у позові суд виходить з наступного.

Згідно із ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом.

Предметом позову є поділ майна подружжя між позивачем ОСОБА_1 та померлою ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_11

Відповідно до ст. ст. 28, 29 ЦПК України, здатність мати цивільні процесуальні права та обов'язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи.

Цивільна процесуальна дієздатність - це здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді, яку мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Цивільна правоздатність та дієздатність ОСОБА_7 припинилась у момент її смерті, тобто ІНФОРМАЦІЯ_3.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не вірно обрано спосіб захисту прав. Визначати частки подружжя у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно (квартиру) за померлим, суперечить вимогам ст.ст. 3, 27-31 ЦПК України, оскільки другий із подружжя - ОСОБА_7 померла і вирішення питань про її права, тобто особи, яка не є стороною процесу та, яка у зв'язку зі смертю не має цивільної процесуальної правоздатності і дієздатності не відповідає нормам цивільно-процесуального права.

Аналогічний висновок міститься в Ухвалі Колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 17 лютого 2010 року № 6-23633св08.

Як встановлено рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 червня 2016 року у цивільній справі №755/22204/15-ц, що набрало законної сили, та яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Іванова Павла Юрійовича, ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 (Т. 2 а.с. 66-69). Позивач ОСОБА_1 виїхав до США у 1995 року, де проживав по 2015 рік. ОСОБА_7 була призначена опікуном неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживав разом з нею до її смерті, в тому числі - в спірній квартирі з часу її придбання.

На підставі ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

11.02.2011 року ОСОБА_7 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Десятої Київської нотаріальної контори Домашенко В.В., яким заповіла на випадок її смерті все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати і на що вона за законом матиме право ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (Т. 1 а.с. 119).

Даний заповіт недійсним (частково недійсним) не визнавався, у судовому порядку позивачем не оспорюється.

Згідно із ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Таким чином, правовідносини, які виникли між сторонами , виникають не із сімейних відносин, а тому відповідач ОСОБА_3 не є належним відповідачем у спорі щодо поділу майна між колишнім подружжям ОСОБА_1 та померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7

З огляду на означене, виходячи із диспозитивності цивільного судочинства, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог відповідно до ст. 11 ЦПК України, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 3,27-29,57-60, 88, 208, 209, 212-215, 218, 294, ЦПК України, ст.ст. 22, 28, 29 КпШС, ст. 72 Сімейного кодексу України, ст.ст. 15,16, 253,261,267, 372 ЦК України, суд,-

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1, поданого в особі представника за довіреністю ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванов Павло Юрійович, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кирилюк Олена Юріївна, ОСОБА_6 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільно набутого майна - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва, шляхом подання апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10-ти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя

Повний текст рішення суду виготовлений 24.10.2017 року.