Справа № 154/1554/17 Провадження № 22-ц/773/1276/17 Головуючий у 1 інстанції: Лященко О.В.
Категорія: 48 Доповідач: Матвійчук Л. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 жовтня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Матвійчук Л.В.,

суддів - Осіпука В.В., Русинчука М.М.,
з участю секретаря Лимаря Р.С.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

представника третьої особи - Шевченко Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору служба у справах дітей Володимир-Волинської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дітей, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 22 серпня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:
В червні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 18 червня 2002 року перебувала з відповідачем у шлюбі, від якого народилось троє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Шлюб між сторонами було розірвано рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області 03 квітня 2017 року. Після розірвання шлюбу сторони не дійшли згоди щодо місця проживання дітей, які зареєстровані та мають усі належні умови для проживання та виховання в АДРЕСА_1 . На даний час сини навчаються стаціонарно у Володимир-Волинській спеціалізованій школі-інтернаті з неповним державним забезпеченням,тому п`ять днів на тиждень (з понеділка по суботу) проживають, виховуються й харчуються за місцем навчання. Малолітня дочка ОСОБА_7 навчається в середній школі села Микуличі Володимир-Волинського району. Після занять проживає в АДРЕСА_2 у спільному житловому будинку сторін.
Позивач перебуває на військовій службі у АДРЕСА_3 , має стабільне матеріальне і речове забезпечення.
Відповідач ОСОБА_3 на даний час ніде не працює, вибуває регулярно за межі України в країни Прибалтики, тому неповнолітні діти часто залишаються самі або під наглядом родички відповідача в с. Міжлісся. Відповідач не дозволяє дітям проживати за місцем реєстрації дітей та її місцем проживання в селі Бегета, хоча нею для них створено всі найкращі умови для розвитку, виховання і духовного зростання.
З вересня 2016 року по квітень 2017 року позивач виконувала свої службові обов`язки в зоні проведення АТО. За період її відсутності відповідач ОСОБА_3 займався вихованням дітей. При цьому дався взнаки його негативний вплив на них, підбурювання дітей проти матері. На даний час дії відповідача цілеспрямовані на створення умов для усунення її від виховання та спілкування з дітьми, мали місце й факти застосування відповідачем відносно неї фізичного насильства та неправомірної поведінки при дітях, психологічного негативного впливу на дітей при їх спілкуванні з нею.
05 квітня 2017 року органом опіки та піклування Володимир-Волинської районної державної адміністрації за зверненням ОСОБА_3 складено висновок про визначення місця проживання неповнолітніх дітей з батьком. Вважає, що даний висновок абсолютно не відповідає вимогам статті 19 Сімейного кодексу України та встановленій процедурі прийняття рішень органом опіки та піклування.
Просить визначити місце проживання малолітньої дочки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , неповнолітніх синів ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір`ю, ОСОБА_1 , в АДРЕСА_1 .
Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 22 серпня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору служба у справах дітей Володимир-Волинської районної державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , покликаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просила скасувати це рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду частковому скасуванню з ухваленням нового рішення з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.06.2002 року, який було розірвано рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області 03.04.2017 року. Під час спільного проживання у них народилося троє дітей сини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та донька ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується відповідно свідоцтвами про їх народження.
Позивач ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у в/ч НОМЕР_1 , має стабільне матеріальне і речове забезпечення, що стверджується довідкою про її грошове забезпечення.
Відповідач ОСОБА_3 , в даний час перебуває на обліку в центрі зайнятості населення та отримує допомогу по безробіттю.
З пояснень сторін вбачається, що з вересня 2016 року по квітень 2017 року позивач виконувала свої службові обов`язки в зоні проведення АТО. За період її відсутності вихованням дітей займався відповідач ОСОБА_3 .. Після повернення із зони проведення АТО позивач звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу діти залишились проживати в АДРЕСА_2 з батьком, а позивач проживає в будинку її матері в АДРЕСА_1 . З актів обстеження умов проживання позивача ОСОБА_1 , та відповідача ОСОБА_3 вбачається, що за місцем проживання кожного з батьків для дітей створені всі належні умови для навчання та відпочинку.
Судом також встановлено, що діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 навчаються у Володимир-Волинській спеціалізованій школі-інтернат, а у вихідні дні проживають з батьком.
Малолітня дочка ОСОБА_7 навчається в середній школі села Микуличі Володимир-Волинського району. Після занять проживає в АДРЕСА_2 разом із батьком.
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з небажання дітей проживати з матір`ю, відсутність прихильності до неї, та що проживання всіх трьох дітей разом з батьком буде відповідати найкращим інтересам саме дітей.

Однак з такими висновками суду повністю погодитись не можна з огляду на наступне.

За правилами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Як зазначено у ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 2 ст. 161 СК України передбачено, що суд не може передати дитину для проживання лише з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Виходячи з роз`яснень п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Конвенцією ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (чинна для України з 27 вересня 1991 року) передбачено у п. 1 ст. 3, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (п. 1 ст. 18 цієї Конвенції ООН).

Як зазначено у п. 1 ст. 9 Конвенції ООН, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції покликався на висновок органу опіки та піклування Володимир-Волинської районної державної адміністрації від 05 квітня 2017 року про доцільність спільного проживання дітей з батьком.

Проте, цей висновок не повністю відповідає обставинам справи та не узгоджується з вимогами чинного сімейного законодавства, тому його не можна визнати достатнім для ухвалення рішення про визначення місця проживання всіх трьох дітей з батьком.

Зокрема, вказаний висновок відображає лише бажання проживати з батьком двох старших дітей ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який досяг 14 років та вправі визначати місце проживання з одним із батьків самостійно, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який досяг 13 років та вправі висловлювати згоду щодо свого місця проживання з одним із батьків та не містить відомостей про думку малолітньої ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Також висновок не містить відомостей про житлово-побутові умови проживання матері і її можливість забезпечення дітей необхідним, що доведено іншими доказами у справі, крім того, зазначивши у висновку, що мати ОСОБА_1 висловила бажання, щоб неповнолітні діти проживали з нею, органом опіки і піклування не обгрунтовано наявність перепон для визначення місця проживання дітей разом із матір`ю.

Разом з тим, судом врахована думка, допитаних в судовому засіданні неповнолітніх дітей, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 щодо визначення їх місця проживання та визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_10 .

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції, згідно з якою Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Разом з тим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати та захищати права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією та Декларацією прав дитини.

А тому, покладаючи в основу судового рішення згоду дитини на проживання з одним з батьків, суд повинен проаналізувати, чи не порушує така згода положень Конвенції, та навести у судовому рішенні мотиви, з яких він дійшов висновку про необхідність узяти за за основу саме думку дитини та надати їй перевагу по відношенню до інших доказів.

Проте. вирішуючи даний спір та визначаючи місце проживання дітей на підставі бажання дітей проживати з батьком, суд не зазначив, чи не суперечить таке бажання правам та інтересам саме малолітньої ОСОБА_7 , визначеним Конвенцією та Декларацією прав дитини, не мотивував це у своєму рішенні, при тому що думка малолітньої дитини у спосіб передбачений законом вислухана не була, а тому дійшов передчасного висновку про відмову в позові повністю у зв`язку з чим визначив місце проживання малолітньої дочки з батьком.

Так, судом встановлено, що мати дітей має постійне місце проживання, постійне місце роботи та джерело існування, вона створила всі умови для проживання, виховання та розвитку дітей.

При цьому, судом не встановлено виняткових обставин у розумінні положень ч. 2 ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання малолітньої дочки разом із матір`ю.

Разом з тим, враховуючи вік малолітньої ОСОБА_7 , якій на день ухвалення судового рішення виповнилось 7 років, і вона не може дати об`єктивної згоди на проживання з одним із батьків самостійно, тому проживання малолітньої дочки з матір`ю буде відповідати саме інтересам дитини, яка потребує постійного догляду та турботи матері у зв`язку з фізіологічними особливостями дівчинки, позитивно сприятиме її розвитку як психологічному так і фізичному.

Враховуючи встановлені судом обставини справи, норми чинного законодавства колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у визначенні місця проживання малолітньої дочки ОСОБА_7 з матір`ю та ухвалення в цій частині нового рішення про часткове задоволення позову та визначення місця проживання малолітньої дочки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з матір`ю.

При цьому, проживання доньки ОСОБА_10 з матір`ю не позбавить батька права брати участь у вихованні дитини, її утриманні, а також можливості вільно спілкуватися з нею.

Підстав для визначення місця проживання з матір`ю неповнолітніх синів ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які висловили свою згоду на проживання з батьком, відповідно до вимог ст. 160 СК України, колегія суддів не вбачає, а тому рішення в цій частині підлягає залишенню без змін.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову не відповідають встановленим обставинам справи, рішення в частині відмови у визначенні місця проживання малолітньої дочки ОСОБА_7 з матір`ю ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права і відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову в цій частині.

Керуючись ст. ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 22 серпня 2017 року в даній справі в частині відмови у визначенні місця проживання малолітньої дочки ОСОБА_7 з матір`ю скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Визначити місце проживання малолітньої дочки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з матір`ю ОСОБА_1 .

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий
Судді