Справа № 465/5289/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Дзеньдзюра С.М.
Провадження № 22-ц/783/2804/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Бойко С.М., Ніткевич А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю представника правонаступника позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 04 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Львівської міської ради про визнання права власності,-

в с т а н о в и л а :

В серпні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності посилаючись на те, що є власником 3/5 частин житлового будинку, розташованого за адресою м. Львів, вул. Терлецького, 37, набутих за договором дарування від ОСОБА_5 Прийнята в дар частина домоволодіння не мала кухні та вигод, добудованих співвласником нерухомості самостійно за власний рахунок без виготовлення проектної і технічної документації. Звернення ОСОБА_4 до органів державного архітектурно-будівельного контролю з заявою про введення добудови в експлуатацію залишено без реагування. У звязку з цим він звернувся із позовом до Львівської міської ради про визнання права власності на належну йому частину будинку з урахуванням добудови. Вказує, що збільшена житлова площа відповідає усім встановленим державою вимогам, не порушує прав інших співвласників. Просить визнати за ним право власності на частину домоволодіння з урахуванням добудови.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 04 лютого 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 до Львівської міської ради про визнання права власності - задоволено.

Вирішено визнати за ОСОБА_4 право власності на 3/5 частину будинку № 37 по вул. Терлецького у м. Львові з урахуванням добудови.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 04 лютого 2017 року оскаржив ОСОБА_3, подавши апеляційну скаргу.

В обгрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з»ясування всіх обставин справи та із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що згідно договору дарування 3/5 часток житлового будинку від 06 липня 2007 року, ОСОБА_6 передав безоплатно у власність, а обдаровані прийняли у дарунок 3/5 ідеальних часток індивідуального житлового будинку № 37 по вул. Терлецького у м. Львові, позначеного на плані літерами «А-1», « А-2» в таких частках кожен: ОСОБА_4 - 2/10 частки, ОСОБА_7 3/10 частки, ОСОБА_3 - 1/10 часки. Таким чином, з вказаних 3/5 індивідуального житлового будинку № 37 по вул. Терлецького у м. Львові позивач отримав тільки 2/10 даного будинку з приміщеннями позначеними на плані 1-5; 1-6; 1-7; 1-8. Разом з тим апелянт з 3/5 частин цього будинку отримав 1/10 частину будинку з приміщеннями, позначеними на плані 1-10, 1-11. Всупереч зазначеному, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що відповідно до договору дарування від 06 липня 2007 року ОСОБА_4 є власником 3/5 індивідуального житлового будинку № 37 по вул. Терлецького у м. Львові, дане речове право зареєстровано в реєстрі речових прав. Вважає, що суд не з»ясувавши всіх обставин справи в своєму рішенні зазначив недостовірні обставини та факти, які нічим не підтвердженні.

Окрім цього, суд першої інстанції не встановив наявність інших співвласників спірного будинку, який знаходиться у спільній частковій власності, не залучив їх до участі в справі, а відтак і не застосував матеріальний закон, який підлягає застосуванню, зокрема вимоги ст. ст. 357, 358 ЦК України, що регулюють здійснення права спільної часткової власності.

Просить рішення Франківського районного суду м. Львова від 04 лютого 2016 рокускасувати та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника правонаступника позивача ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про задоволення такої, з наступних підстав.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

За приписами ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції з урахуванням приписів ст. ст. 376, 377 ЦК України, 120 ЗК України виходив з того, що відповідно до Договору дарування від 06 липня 2007 року ОСОБА_4 є власником 3/5 індивідуального житлового будинку № 37 по вулиці Терлецького у м. Львові. Дане речове право зареєстроване у Реєстрі речових прав на нерухоме майно.Відповідно до розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради №746 від 27 квітня 2006 року між співвласниками житлового будинку було розподілено приміщення домоволодіння, причому ОСОБА_6 за згодою з іншими співвласниками було виділено приміщення, позначені у технічному плані літерами 1-1;1-2;1-3;1-4;1-5;1-6;1-7;1-8;1-9;1-10;11-11, що у сукупності складають 3/5 житлового будинку. У подальшому саме ця частка була прийнята в дар позивачем по справі.

Згідно з технічним паспортом, виданим на належні ОСОБА_4Є 3/5 будинку, кухня, туалет, деякі інші приміщення, зведені без прийняття їх в експлуатацію. Таким чином, добудова дійсно споруджена для облаштування житла позивача кухнею та вигодами, приведення житла до встановлених вимог стосовно благо влаштованості. 22 лютого 1974 року ОСОБА_6 та ОСОБА_8 уклали нотаріально посвідчений договір про порядок користування жилим будинком № 37 по вулиці Торовій у м. Львові, у якому визначили й порядок користування присадибною земельною ділянкою пропорційно до частин, належних сторонам у праві власності на будинок. ОСОБА_6 як власнику половини домоволодіння відійшла в користування частина ділянки з північної сторони будинку. Таким чином, спадкодавцеві позивача по справі та дарувальнику за договором від 06 липня 2007 року належала на праві користування частина ділянки, закріпленої за будинком і необхідної для його обслуговування. Законним користувачем ділянки, належної дарувальнику після прийняття частину будинку в дар, став позивач по справі. Його статусу землекористувача не спростовує відсутність правопосвідчувальних документів на землю під забудовою. Враховуючи, що добудова споруджена на частині ділянки, закріпленої за будинком № 37 по вулиці Терлецького у м. Львові, необхідної для обслуговування частини будинку, що є у власності позивача, зведена з дотриманням державних будівельних норм та не порушує прав інших осіб, зокрема співвласників будинку, перешкод для визнання права власності на це майно суд не вбачав.

Колегія суддів, вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та вимогам закону, частина ж обставин, які суд вважав встановленими - не доведена та суд при вирішенні справи не взяв до уваги ряд обставин, що мають істотне значення для розгляду даної справи. Окрім того, судом першої інстанції порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до приписів ч. ч. 1, 3, 4 ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.

Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Приписами ч. 1 ст. 358 ЦК України встановлено, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме із Договору дарування 3/5 часток житлового будинку від 06 липня 2007 року, ОСОБА_6 передав безоплатно у власність, а обдаровувані - ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_3 прийняли дарунок 3/5 ідеальних часток житлового будинку № 37 на вулиці Терлецького у м. Львові, позначеного на плані літерами А- 1; А-2 в таких частках кожен: ОСОБА_4 - 2/10 частки, ОСОБА_7 - 3/10 частки, ОСОБА_3 - 1/10 частки ( а.с.4).

Врахувавши, що позивач, як співвласник майна мав право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, суд першої інстанції не з»ясував, чи можливо ці поліпшення (у вигляді добудови) відокремити, чи зроблені такі коштом позивача та зі згоди всіх співвласників будинковолодіння, чи додержано при цьому встановлений порядок використання спільного майна, і без будь-яких доказів прийшов до помилкового висновку, що позивач ОСОБА_4 з врахуванням проведеної ним добудови є власником 3/5 частки індивідуального житлового будинку № 37 по вулиці Терлецького у м. Львові та безпідставно визнав за останнім право власності на це майно.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (ч. 1 ст. 30 ЦПК України).

Згідно зі ст. 124 Конституції України та ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається зі змісту ст. ст. 33, 36, 119 ЦПК України, на позивача покладено обов'язок визначати відповідача у справі. При цьому суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов'язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень ст. 33 ЦПК України та з урахуванням ч. 4 ст. 10 ЦПК України роз»яснити позивачеві право на заміну неналежного відповідача.

Таким чином, суд, як державний орган, на який покладено обов»язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов»язаний визначити суб»єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів.

Суд першої інстанції на зазначені положення закону уваги не звернув та не вирішив питання про склад осіб, які беруть участь у справі, а саме, не з»ясував усіх співвласників спірного будинковолодіння, та не залучив їх до участі в даній справі, хоча у цій справі вирішується питання про їх права та обов»язки (із збільшенням частки позивача (з врахуванням добудови) зміняться їх частки у будинковолодінні).

Враховуючи, що на стадії апеляційного розгляду справи правила щодо заміни чи залучення відповідача не можуть бути застосовані, оскільки заміна неналежного відповідача чи залучення іншого відповідача передбачає розгляд справи спочатку судом першої інстанції, тому оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав, передбачених ч. 1 ст. 309 ЦПК України, що не позбавляє правонаступника позивача права на звернення до суду з позовом до належних відповідачів.

Керуючись ст. ст. 209 ч.3, п.2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст.309, ст.313, ч.2 ст.314, ст.ст.316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 04 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до Львівської міської ради про визнання права власності - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_9