Провадження № 4-с/161/175/17
У Х В А Л А

17 жовтня 2017 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого судді - Крупінської С.С.

при секретарі Ярмолюк І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Луцька справа за скаргою ОСОБА_1 про визнання незаконною та скасування постанови, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася в суд з скаргою про визнання незаконною та скасування постанови. Свої вимоги мотивує тим, що постановою державного виконавця першого відділу державної виконавчої служби у Волинській області від 06 квітня 2016 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-2745/19 від 24.09.2010 року. 20 липня 2017 року державним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі в 89373 грн. 53 коп. за невиконання боржником у встановлений строк виконавчого листа.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 75 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою, у якій оскаржує дії (рішення) державного виконавця другого відділу державної виконавчої служби міста Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області ОСОБА_2 з приводу стягнення виконавчого збору.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: 1) спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Закон, що визначає сукупність дій органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і які проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, іншими законами та нормативно-правовими актами, які підлягають примусовому виконанню, є Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII.

Так, відповідно до ст. 74 даного Закону, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (ч.1).

Відповідно до частини 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Тобто, положеннями ч. 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», чітко визначена юрисдикційна приналежність розгляду справ у випадку оскарження постанов державного виконавця про накладання штрафів, а саме така категорія спорів віднесена до юрисдикції адміністративних судів.

Постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору належать до видів відповідальності за невиконання рішення самостійно, за невиконання без поважних причин рішення, що зобов'язує боржника вчинити певні дії.

За змістом п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про виконавче провадження", постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору є самостійним виконавчими документами, який може бути підставою для примусового виконання.

У п. 7 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» судам роз'яснено, що за змістом п. 7 ч. 2 ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є окремими виконавчими документами. У зв'язку із цим справи щодо державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях стосовно примусового виконання судового рішення у цивільній справі, належать до компетенції адміністративних судів.

З огляду на чітку законодавчу визначеність щодо розгляду судами спорів зазначеної категорії, тобто законодавчо встановлений порядок судового провадження.

На підставі викладеного, що з урахуванням положень, в тому числі статей 17, 18, 181 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору при примусовому виконання усіх виконавчих документів незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

Аналізуючи наведене, суд приходить до висновку, що даний спір слід розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Згідно п.1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

На підставі викладеного, суд вважає необхідним закрити провадження у справі та розяснити позивачу про необхідність звернутися з позовом в порядку адміністративного судочинства.

Керуючись ст. ст. 8, 10, 60, 212 -215, 205, 210 ЦПК України, ст. 17 КАС України, Законом України "Про виконавче провадження", суд,

у х в а л и в :

Провадження в справі за скаргою ОСОБА_1 про визнання незаконною та скасування постанови - закрити.

Розяснити заявнику право звернення до компетентного суду з адміністративним позовом в порядку адміністративного судочинства.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Волинського області через Луцький міськрайонний суд протягом 5 днів з моменту проголошення, а для осіб, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення ухвали протягом пяти днів з дня її отримання.

Суддя Луцького міськрайонного суду С.С. Крупінська