Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1267/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дьомич Л. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

11.10.2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого судді: Дьомич Л.М.

суддів: Черненка В.В.; Мурашка С.І.

за участю секретаря: Гончар В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 01 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції Кіровоградської області про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Реєстраційна служба Кіровоградського міського Управління юстиції Кіровоградської області про визнання недійсним договору дарування 19/50 частин житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями № 61/14 по вул. Степанова, в м. Кіровограді, укладеного 24 листопада 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3.

В обгрунтування вимог зазначила, що 29 жовтня 2012 року з вини ОСОБА_4 скоєна автопригода, чим заподіяна їй шкода.

У листопаді 2012 року вона звернулась до суду з вимогою до винуватця ДТП про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 23 листопада 2012 року її заяву про забезпечення позову задоволено та накладено арешт на 19/50 частин житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями під № 61/14 по вул. Степанова в м. Кіровограді, що належали на праві власності ОСОБА_4

24 листопада 2012 року, тобто після судового арешту на майно відповідача, ОСОБА_4 на підставі договору дарування відчужив спірний будинок на користь свого сина ОСОБА_3

Вказаний договір порушує принцип публічності, не відповідає вимогам закону. Обєктом відчуження за даним правочином, було забезпечено її позов, гарантування виконання судового рішення.

Посилаючись на ст. 203, 215, 228 ЦК України просила задовольнити її вимоги в повному обсязі.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 01 лютого 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позову. Зазначає, що суд першої інстанції приймаючи рішення не повно зясував обставини, що мають істотне значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права. А саме, не враховано розяснення Пленуму ВСУ, викладене у постанові від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», не враховано та залишено поза увагою порушення принципу публічності під час укладення договору дарування, не надано належної оцінки наданим сторонами доказам, не встановлено, які правовідносини виникли між сторонами та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Суд може визнати недійсним правочин, недійсність якого прямо не встановлена законом, якщо одна із сторін, або заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом.

ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в судове засідання не зявилися, повідомлені про час та місце розгляду справи (а.с.220;229). ОСОБА_4 про час та місце розгляду справи повідомлявся через засоби масової інформації (а.с.220).

Частиною 2 статті 305 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_5, який представляє інтереси ОСОБА_3, дослідивши письмові докази по справі, перевіривши рішення суду у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги за наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема питання про те, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав визнати недійсним правочин в порядку ст. 228ЦК, публічний порядок не порушений.

Проте, суд не оцінив підставу вимоги за ст. 203 ЦК, на яку також вказувала сторона та зазначала обставини, а відтак не здійснив судовий висновок.

Судом встановлено, що 29 жовтня 2012 року ОСОБА_4 керуючи автомобілем Пежо, державний номер НОМЕР_1 по вулиці Жовтневої революції в місті Кіровограді не вибрав безпечної швидкості руху, не впорався з керуванням, порушив дорожню розмітку 1.3., виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем Тойота Камрі, державний номер НОМЕР_2, який рухався в зустрічному напрямку. Після зіткнення автомобіль Тойота Камрі, зіткнувся з автомобілем ЗАЗ. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження.

26 листопада 2012 року постановою Кіровського районного суду м. Кіровограда, залишеною 17 грудня 2012 року без змін постановою Апеляційного суду Кіровоградської області, ОСОБА_4 визнано винним за статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 350,00 грн. (а.с.5).

21 листопада 2012 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди. Одночасно з предявленням позову подала заяву про вжиття заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме: 19/50 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: вул. Степанова, 61/14, м. Кіровоград (а.с. 6).

23 листопада 2012 року ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда забезпечено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП та накладено арешт на 19/50 частин житлового будинку № 61/14 по вул. Степанова в м. Кіровограді, які належать на праві власності ОСОБА_4 (а.с.6).

24 листопада 2012 року між ОСОБА_4 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдаровуваний) укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за № 2985 (а.с. 106-107).

Згідно умов якого дарувальник, який володіє майном передає, а обдаровуваний приймає безоплатно у власність 19/50 частини житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель, яка розташована в місті Кіровограді по вулиці Степанова, 61/14. Дарувальник стверджує, що на момент укладення цього договору вказана вище 19/50 частина житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель не перебуває під арештом (забороною), щодо неї не ведуться судові спори, вона не заставлена, у податковій заставі не перебуває, відносно неї не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування з іншими особами, як юридична адреса вона не використовується (п. 1.1.; 1.4).

Лише 10 грудня 2012 року державним нотаріальним архівом в Кіровоградській області в Єдиний реєстр заборон відчуження обєктів нерухомого майна на підставі ухвали Кіровського районного суду м. Кіровограда від 23 листопада 2012 року, внесено запис про обтяження 19/50 частин житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями № 61/14 по вул. Степанова в м. Кіровограді (а.с.109).

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11 квітня 2013 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 197700,05 грн. матеріальних збитків, 1500,00 грн. у відшкодування моральної шкоди, 956,28 грн. витрат на проведення судової автотоварознавчої експертизи, 1500,00 грн. витрат на правову допомогу, а також 2003,78 грн. судового збору (а.с. 7-13).

У відповідності до ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

За приписами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правом оспорювати правочин Цивільний кодекс України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи».

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у постанові № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому, в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд правильно визначився з вимогою обґрунтованою положеннями ст. 228 ЦК. Відсутні підстави для висновку, що спірний правочин порушує публічний порядок.

Разом з тим, не дав оцінки підставі позову в порядку ст. 203 ЦК, за якою зміст правочину не може суперечити ЦК України, актам цивільного законодавства (частина перша статті 203, частина перша статті 215 цього Кодексу).

За загальними положеннями ЦПК України обовязок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

За ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджати про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Однак зазначеному судове рішення не відповідає.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 23 листопада 2012 року, забезпечено позов ОСОБА_2 та накладено арешт на 19/50 частин житлового будинку, що знаходиться по вул. Степанова, 61/14, в м. Кіровограді.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обовязковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Арешт майна тягне за собою накладення заборони власнику на право розпоряджатися таким майном до визначення його подальшої долі.

Згідно ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», обтяження - заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, встановлена законом, актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або така, що виникла на підставі договорів.

Відповідно до ч. 9 ст. 153 ЦПК України ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Порядок виконання ухвал про забезпечення позову тотожний порядку виконання судових рішень.

Матеріалами справи підтверджено, що ухвала якою забезпечено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, шляхом накладення арешту на 19/50 частин житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, постановлена Кіровським районним судом м. Кіровограда 23 листопада 2012 року.

В Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження, запис про обтяження 19/50 частин житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, розташованого по вул. Степанова, 61/14, в м. Кіровограді, по незалежним від позивача причин, внесено 10 грудня 2012 року.

У постановах Верховного Суду України, у справах № 6-2552цс16 від 18 січня 2017 р. та № 6-640 цс 17 від 24 травня 2017 р. здійснені правові висновки, згідно яких факт, що встановлені ухвалою суду про забезпечення позову обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу було відомо.

По даній справі ОСОБА_4 обєктивно передбачав цивільно-правову відповідальності, яка полягала у відшкодуванні шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою. Так як судами першої та апеляційної інстанцій тривалий час розглядалась справа про адміністративне правопорушення, за ст. 124 КУпАП. Тому, визнання недійсним договору дарування спірної по даній справі нерухомості не суперечитиме правовим висновкам Верховного Суду України, які здійснені за обставинами справ коли відповідач обєктивно не міг передбачати заборону розпорядження майном.

Договір дарування відбувся 24 листопада 2012 року під час судової заборони, відповідач подарував належну частину будинку своєму синові ОСОБА_3 (а.с.106-107). Доказів того, що укладення вказаного правочину відповідачем планувалося заздалегідь, як зазначалось в запереченнях на позов, суду не надано.

У звязку з відчуженням ОСОБА_4 вищевказаного нерухомого майна рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11 квітня 2013 року про стягнення з нього на корить ОСОБА_2 197700,05 грн. матеріальних збитків, 1500 грн. у відшкодування моральної шкоди, 956,28 грн. витрат на проведення судової автотоварознавчої експертизи , 1500 грн. витрат на правову допомогу та 2003,78 грн. судового збору залишилося невиконаним.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції в рішенні від 29 червня 2004 року у справі «Півень проти України», наголошує, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 , яка також захищає і виконання остаточних та обовязкових судових рішень, які, у країні, яка поважає

верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи

шкоди одній із сторін.

Враховуючи вищевикладене, оспорюваний правочин суперечить вимогам Цивільного законодавства, ст. ст. 203,215 ЦК України, становить перешкоду реалізації ОСОБА_2 її законних прав, а відтак є недійсним.

Вимога про скасування державної реєстрації вищевказаного договору дарування у звязку з визнанням його недійсним задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Записи скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними.

З огляду на те, що заяву про скасування державної реєстрації договору дарування 19/50 частин житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що належав ОСОБА_4 на праві приватної власності, ОСОБА_2 могла подати до нотаріуса чи державного реєстратора лише за наявністю у неї відповідного судового рішення про визнання недійсним договору дарування, дану вимогу слід вважати передчасною, оскільки будь-якої відмови від нотаріуса чи державного реєстратора з даного приводу вона не отримував.

Суд першої інстанції не надав належної правової оцінки спору, не зясував фактичні обставини справи, встановлення яких має важливе значення для правильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції з передбачених п.п.1, 3, 4, ч.1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню в повному обсязі з ухваленням нового рішення про часткове задоволення вимог.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню сплачений судовий збір за подачу позовної заяви та апеляційної скарг, за вимогу про визнання договору дарування недійсним.

Керуючись ст. 303, ст. 307, ст. 309, ст. 313, ст. 314, ст. 316, ст. 319 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 01 лютого 2017 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції Кіровоградської області про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування 19/50 частин житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями під № 61/14 по вул. Степанова в м.Кіровограді, укладеного 24.11.2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 по 606,32 грн. судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: