Справа № 522/5993/16-ц
Провадження №2/522/9198/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2017 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

при секретарі Шевчик В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач 06.04.2016 року звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири.

В обґрунтування позову зазначив, що він є власником квартири АДРЕСА_1, а відповідачу ОСОБА_2 належить на праві власності квартира АДРЕСА_2. 22.08.2014 року квартира ОСОБА_1 була затоплена з вини ОСОБА_2, про що складено акт кооперативу ОК «Гранит». Даним актом встановлено що причиною затоплення є недбале ставлення власника квартири АДРЕСА_3 - ОСОБА_2. Згідно з висновком експерта від 22.08.2014 року вартість проведення ремонту квартири становить 130392 грн.. Проте, фактично на ремонт квартири та придбання будматеріалів, обладнання, позивач витратив 150 561, 55 грн.. Крім того, посилався, що неправомірними діями відповідача йому було завдано моральну шкоду, яка виразилася у негативних емоціях та переживаннях з приводу пошкодження майна та неможливості нормального користування ним, порушення звичного способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для його нормалізації. Розмір відшкодування за завдану моральну шкоду позивач оцінив у 10 000 грн..

04.10.2017 року позивач подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, згідно якої просив також стягнути з відповідача на його користь інфляційні збитки за період з 01.09.2014 року по 01.09.2017 року на суму 139 457, 18 грн. та три відсотки річних від простроченої суми шкоди за період з 01.09.2014 року по 01.09.2017 року у сумі 13 575, 29 грн. (а.с.119).

У судовому засіданні позивач позовні вимоги з урахуванням збільшень підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. У минулих судових засіданнях пояснив, що 22 серпня 2014 року було затоплено його квартиру з квартири відповідача , яка знаходиться над його квартирою (було затоплено всю квартиру і кухню, коридор, пошкоджено побутову техніку, меблі; були замочені стіни, гіпсова стеля промокла та стала непридатною; було пошкоджено ламінат у гардеробній та коридорі (він вздувся по всій квартирі)). Відповідача у квартирі не було, вода текла протягом доби. Згодом домоуправління змогли увійти в квартиру відповідача у присутності його рідного брата, і позивач у ній також був та бачив, що квартира без ремонту від будівельника, були лише поштукатурені стіни; поліетиленовий шланг був вставлений у стояк загального водопроводу, а на іншому кінці була лійка яка лежала на підлозі і з неї текла вода, оскільки кран не був закрученим, то зі шлангу текла вода на протязі доби, затопило аж до підвального приміщення. Після чого були викликані усі мешканці, квартири яких розташовані по даному стояку, та у присутності працівників домоуправління складено акт та зроблено фотознімки усіх залитих квартир, у тому числі квартири відповідача. Позивач звязувався з відповідачем по телефону та спочатку ОСОБА_2 обіцяв, що здійснить ремонт квартири позивача, проте одразу після залиття відповідач зник, до початку 2015 року він не зявлявся, у подальшому відповідач почав ухилятись від своїх обіцянок, на телефоні дзвінки не відповідав. Зазначив, що відповідачу було відомо про затоплення квартири з його вини та іншим мешканцям будинку відповідач вже відшкодував шкоду. Він ніколи не бачився з відповідачем, хоч і намагався , проте останній уникає зустрічей і не живе в своїй квартирі. Унаслідок залиття він вимушений був знову робити ремонт, покупати нову побутову техніку, яка не підлягала відновленню, на підтвердження витрат надав до суду чеки. Після затоплення за його замовленням було здійснено експертну оцінку пошкодження майна. При цьому позивач вважає, що саме ОСОБА_2 як власник квартири, є належним відповідачем у спорі. Весь цей час понад трьох років відповідач не хоче з ним улагодити це питання.

Представник відповідача ОСОБА_3 (по довіреності від 20.07.2017 року) у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1, просив відмовити в позові. В обґрунтування своєї позиції надав до суду письмові заперечення на позову (а.с.125-129), згідно яких зазначив, що 01.07.2014 року між відповідачем та ОСОБА_4 було укладено договір оренди належної відповідачу квартири АДРЕСА_4. Відповідно до даного договору, належна відповідачу квартира фактично перебувала у користуванні гр.. ОСОБА_5; умовами договору (п.5.4.3) було передбачено, що орендар повинен провести капітальний ремонт обєкта оренди за свій рахунок у строк, що не перевищує 6 місяців з дня укладення договору. ОСОБА_2 був повідомлений, що ОСОБА_4 було укладено договір побутового підряду на ремонт квартири з ПП «Буд-системс». Ремонт мав бути здійснений у період з 15.07.2014 року по 15.01.2015 року. Саме у процесі проведення ремонтних робіт, внаслідок недбалості підрядника було залито квартиру №107, яка належить позивачу. Згідно п.7.10 Договору, за шкоду, заподіяну третім особам в процесі користування нею, несе відповідальність орендар, тому вважає, що відповідальність мають нести саме винні особи та ремонт квартири позивача мав бути проведений із залучення відповідних підрядників, які спричинили збитки. Одразу після залиття він ОСОБА_4 десь зник з квартири і відповідач втратив з ним зв'язок. Заперечував проти висновку про вартість шкоди, наданого позивачем, вважає, що розмір шкоди можливо встановити лише на підставі проведеної у рамках судового розгляду судової експертизи. Вважає, що вартість пошкоджених речей завищена; що позивачем необґрунтовано закуплено більша кількість будівельних матеріалів та обсяг проведених ремонтних робіт був більшим, ніж це було необхідним. Отже, заявлену суму збитків вони вважають необґрунтованою. Також згідно додаткових письмових пояснень від 09.10.2017 року (а.с.192-194), вважають, що підстав для нарахування позивачем на суму боргу інфляційних витрат та трьох відсотків річних немає, така відповідальність передбачена лише у разі порушення грошового зобовязання, у свою чергу відшкодування шкоди це відповідальність, а не боргове (грошове) зобовязання. На дані правовідносини положення ч.2 ст. 625 ЦК України не поширюються. При цьому на питання суду відповів, що він не вважає необхідним скористатись правом щодо призначення судової будівельно-технічної експертизи, що це є обовязком позивача.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_5, на підставі свідоцтва про право власності від 02.04.2013 року. (4-й поверх).

Згідно технічного паспорту квартира АДРЕСА_6, загальною площею 61, кв.м., складається з однієї кімнати, житловою площею 23,4 кв.м. та розташована на 4 поверсі будинку (а.с.9-11).

Також судом встановлено, що відповідачу ОСОБА_2 належить квартира АДРЕСА_7, на підставі свідоцтва про право власності від 12.02.2015 року, що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.16-16 зворот).

Судом встановлено, що 22.08.2014 року відбулось залиття квартир №86, 93, 107, 393 мешканців будинку №10-В по вул. М. Говорова в м. Одесі, у тому числі квартири позивача №107, що підтверджується Актом комісії від 22.08.2014р.

За цим фактом 22.08.2014 року представниками кооперативу ОК «Граніт» та мешканців вказаних квартир було складено відповідний акт, згідно якого вказано, що при огляді квартир, розташованих на поверсі вище, було встановлено, що на пятому поверсі з-під дверей кв. 114 (ОСОБА_2І.) витікає вода. Після потрапляння до квартири відповідача комісією було встановлено, що кран подачі води, нижче облікового приладу, - був відкритий ; і до стояку водопостачання підключений поливальний поліетиленовий шланг, з якого витікала вода; пістолет розпилювач лежав рядом. За попереднім рішенням комісія дійшла висновку, що під тиском води вищевказаний пістолет зірвало з поливального шлангу. При обстежені представниками кооперативу була здійснена фотофіксація.

Як вбачається з пояснень позивача та фотознімків (а.с.45-56), 22.08.2014 року було залито кухню позивача, унаслідок чого були замочені стіни, промокла та була зіпсована гіпсова стеля, був залитий та вздувся ламінат по квартирі, а також пошкоджено побутову техніку (духову шафу, газову поверхню, витяжку), кухонні меблі.

Згідно звіту про незалежну оцінку величини матеріального збитку, причиненого власнику рухомого та нерухомого майна внаслідок залиття, складеного 08.09.2014 року ТОВ «Експертне бюро «Айстра», внаслідок затоплення квартири позивача було пошкоджено значну кількість побутових приладів, кухонних меблів та оздоблення стін, стелі й підлоги (зокрема, вказано про пошкодження ламінату (набухання у місцях стиків плит (швах), викривлення по вертикальній лінії); плінтусу (відшарування верхнього оздоблювального та захисного шару); положки (набухання, деформація); духової шафи (замкнення коротке); газової поверхні (замикання електричної мережі); витяжки (замикання електричних та електронних мереж); кухонної меблі (набухання окремих частин, випинання та відшарування).

Проте, відповідач по справі відмовляється відшкодовувати заподіяний збиток, такими діями позивач вважає, що йому заподіяна матеріальна шкода.

У відповідності до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За правилом ч. 1, 2, 4 та 5 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобовязаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 151 ЖК УРСР громадяни, які мають в приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов'язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку прибудинкову територію. Безгосподарне утримання громадянином належного йому будинку (квартири) тягне за собою наслідки, передбачені Цивільним кодексом.

Згідно до п. 18 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених постановою KM України від 8.10.1992 р. N 572, власники квартир, наймачі та орендарі зобов'язані використовувати приміщення житлових будинків за призначенням, забезпечувати збереження жилих і підсобних приміщень квартир та технічного обладнання будинків, дотримуватись правил пожежної безпеки. При появі несправностей у квартирі вживати заходів до їх усунення власними силами або силами підприємств по обслуговуванню житла.

Згідно ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

У правовідносинах щодо відшкодування шкоди діє презумпція заподіювача шкоди: не позивач доводить наявність вини відповідача у заподіянні йому шкоди, а відповідач доводить відсутність своєї вини.

Пунктом 3 ст. 386 ЦК України передбачено, що власник, права якого порушенні, має право на відшкодування заданої йому майнової та моральної шкоди.

Отже, суд вбачає, що факт залиття квартири позивача підтверджується поясненнями самого позивача та також фотокартками наданими позивачем до суду (а.с.45-56), з яких вбачається залиття та вздуття ламіната у квартирі позивача, залиття стелі та стін; пошкодження кухонної меблі та побутових приладів.

Існуючі дефекти у квартирі позивача в цілому співпадають з пошкодженнями вказаної квартири, наведеними у висновку ТОВ «Експертне бюро «Айстра» від 08.09.2014 року, поясненнями позивача та фотознімками.

Крім того, факт залиття квартири позивача відповідачем будь-якими доказами не спростовано. При цьому, суд не приймає до уваги посилання представника відповідача стосовно відсутності його вини у залитті квартири позивача, оскільки саме останній є власником квартири, з якої відбулось залиття, тому повинен відповідати за належне утримання свого майна.

Таким чином, суд вважає, що вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та суд приходить до висновку про наявність підстав для покладення на відповідача обов'язку відшкодувати ОСОБА_1 збитки, пов'язані із залиттям його квартири, останнє відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

Щодо розміру шкоди, яка підлягає відшкодуванню, суд враховує наступне.

Стаття 22 ЦК України визначає, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

За правилом ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, частина 4 ст. 60 ЦПК України вказує на те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В розумінні ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Судом встановлено, що позивачем проведено відновлювальний ремонт залитої квартири та придбано нову техніку, яка не підлягала відновленню, та кухонну мебель.

Позивачем в обґрунтування позовних вимог надано до суду квитанції та акти виконаних робіт щодо проведеного ремонту та покупки побутової техніки, зіпсованої внаслідок залиття квартири АДРЕСА_8, а саме:

- акт прийому-передачі виконаних робіт ТОВ «Мобайл» №Л-00000182 від 02.04.2015 року на суму 28070 грн. та квитанцію про сплату даних коштів;

- акт прийому-передачі виконаних робіт ФОП Волков №162 від 18.09.2014 року на ремонт побутової техніки на суму 4450 грн. та квитанцію №162 від 18.09.2014 року про сплату даних коштів;

- квитанція №226 від 28.03.2015 року на суму 48 052 грн., сплачених за накладною ФОП Васильченко від 28.03.2015 року, на придбання ламінату, плінтусу та положки;

- товарний чек від 20.09.2014 року на придбання техніки на суму 20 300 грн., сплачених за накладною №38 від 20.09.2014 року.

- рахунок ТОВ «Меркс Інтеріо» №140540102 від 21.04.2015 року на суму 45 014, 42 грн. та квитанцію до прибуткового касового ордеру №143 від 25.04.2015 року на вказану суму;

У матеріалах справи також наявний рахунок ТОВ «Меркс Інтеріо» №140541099 від 21.04.2015 року ну суму 4 200, 13 грн.; рахунок №140541101 від 21.04.2015 року на суму 475, 20 грн.. Проте, доказів щодо сплати коштів за вказаними рахунками з боку позивача суду не представлено.

Не заслуговують на увагу доводи представника відповідача про те, що вказаний у звіті характер та обсяг робіт не відповідає тим пошкодженням, які відображені в акті про залиття, оскільки ці доводи спростовуються дослідженими у судовому засіданні доказами. Між тим, заперечення представника відповідача проти звіту не спростовують їх вини у завдані шкоди майну позивачу.

При цьому, розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, відповідач та його представник не надали суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що дійсний розмір заподіяного збитку є меншим, ніж вказано позивачем.

Отже, з урахуванням викладеного, суд вбачає, що позивачем доведено суму реальних збитків, яка підлягає відшкодуванню відповідачем, у загальному розмірі 145 886 грн. 42 копійок.

У частині вимог ОСОБА_1 щодо стягнення коштів на суму 4 200, 13 грн. та 475, 20 грн. суд відмовляє за недоведеністю.

Також, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення з відповідача інфляційних збитків за період з 01.09.2014 року по 01.09.2017 року на суму 139 457, 18 грн. та трьох відсотків річних від простроченої суми шкоди за період з 01.09.2014 року по 01.09.2017 року у сумі 13 575, 29 грн., виходячи з наступного.

Положення стаття 625 ЦК регулює зобов'язальні правовідносини, тобто поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду.

Суд враховує, що відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов'язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності.

Таким чином, дія частини другої статті 625 ЦК про обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди.

Отже, підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у цій частині немає.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п. 9, 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При заподіянні особі моральної шкоди, обов'язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.

Проте, дослідивши матеріали справи, суд вбачає, що позовна заява не містить відомостей, у чому саме полягає моральна шкода, завдана позивачу, якими неправомірними діями чи бездіяльністю відповідача її заподіяно, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір такої шкоди, а також які саме моральні страждання позивач зазнав. Під час судового розгляду справи суду також не надано належних та допустимих доказів на підтвердження даних вимог.

Враховуючи, що судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, з огляду на вищевикладене, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди з необґрунтованості

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

З урахування норм закону, суд вважає, що судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог та вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у розмірі 1734 грн. 86 копійок (1458, 86 грн. + 276, 00 грн.).

У задоволенні інших вимог суд відмовляє з причин їх необґрунтованості й безпідставності.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 11-16, 22, 23, 319, 322, 360, 383, 386 , 391, 1166-1167 ЦК України, ст. ст. 1, 3, 10, 57, 60, 64, 79, 88 , 208-209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ід код НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ід код НОМЕР_2) матеріальну шкоду у розмірі 145 886 грн. 42 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 (ід код НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ід код НОМЕР_2) судові витрати у розмірі 1734 грн. 86 копійок.

В іншій частині позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, яки брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Домусчі Л.В.