Провадження №2/523/2123/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" жовтня 2017 р.

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Кисельова В.К.

при секретарі Дзюба Г.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на стороні позивача ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору. Позовні вимоги мотивовані тим, що 17 квітні 2006 року між ПриватБанк (МФО 305299, ) в особі Начальнику Департаменту споживчого кредитування індивідуальних клієнтів філії "Південне/ГРУ" ЗАТ КБ "ПриватБанк" ОСОБА_3 ("Банк"), який діяв на підставі довіреності № 6302 від 29.09.2005р., та ОСОБА_1 ("Позичальник") був укладений кредитний договір № ODH0GK01420064/

За умовами кредитного договору Банк був зобов'язаний надати Позичальнику споживчий кредит в загальній сумі 23600 доларів США, з яких 20000 доларів США за цільовим призначенням - придбання житла, а 3600 доларів на сплату страхових платежів, які Банк мав сплачувати самостійно щороку від імені позичальника. Кредит надавався за умовою сплати процентів за його користування у розмірі 1% на місяць від залишку неповернутого кредиту та винагороди Банку за надання фінансового інструменту у розмірі 0,21% щомісячно від суми виданого кредиту. Повернення кредиту, сплата процентів і винагороди повинна здійснюватися щомісячними рівними платежами у розмірі 284,18 доларів США (пункт 1.1. кредитного договору). На виконання кредитного договору Банк зобов'язався відкрити позичальнику рахунок 7482 для зарахування коштів, спрямованих на погашення кредиту; кредитний рахунок 2091; рахунок по процентам 2916; рахунок для обліку комісії 5439 (пункт 1.2. кредитного договору). Банк зобов'язався надати кредит шляхом і в межах сум, визначених в пункті 1.1. (пункт 2.1.1. кредитного договору). З метою надання і обслуговування кредиту Банк зобов'язався відкрити рахунки, що вказані в пункті 1.2. і здійснювати ведення кредитного досьє по кредиту (пункт 2.1.2. кредитного договору).

Перед укладенням кредитного договору Банк не повідомив Позичальника про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням процентної ставки за кредитом і вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних із одержанням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту.

При укладенні кредитного договору Банк не надав Позичальникові навіть графіку погашення кредитного договору.

Як убачається з заяви на видачу готівки від 17 квітня 2006 року, Банк виконав свої зобов'язання лише частково, надавши позичальнику тільки 20 000 доларів США. В той час, як Позичальник сплатив Банку 33 281,00 доларів в рахунок погашення кредиту і процентів, Банк переслідує його з вимогами достроково повернути кредит або передати у його власність квартиру.

Правова позиці ОСОБА_4 полягає у наступному.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (в чинній на час укладення кредитного договору редакції) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Сукупна вартість кредиту - є найбільш важливим показником властивостей споживчого кредиту, отже придбання кредиту з фактичною сукупною вартістю, яка значно перевищує ту, що вказана в Договорі, свідчить про придбання кредитного продукту, який не має потрібних споживачеві властивостей.

Підприємницька практика Банку не є чесною в розумінні пункту 14 частини першої статті 1 та частин з першої по третю статті 19 Закону України "Про захист прав споживачів".

Так, статтею 19 Закону України "Про захист прав споживачів" встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає зокрема будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: 1) основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; 4) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 5) характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Також, практика Банку є агресивною відносно Позичальника. Зокрема, 7 серпня 2016 року він отримав від Банку лист б/н від 21 липня 2016 року за підписом ОСОБА_5 про намір Банку здійснити дії щодо привласнення нерухомого майна, яке приналежить Позичальнику. Ці наміри підтверджувалися неодноразовими телефонними дзвінками ОСОБА_5, які призвели до серцевих нападів та психологічних розладів у Позичальника і його родини.

Позичальник добросовісно виконував свої зобов'язання перед Банком за кредитним договором, сплачуючи наперед кредитні платежі. Однак у вересні 2015 року Банк звернувся до нього з позовом про стягнення заборгованості, вимагаючи дострокового повернення кредитних коштів, процентів, комісії та штрафних санкцій. За наданими Суду розрахунками Банку станом на 31 липня 2015 року за Позичальником обраховувалась загальна заборгованість у розмірі 282 184,46 гривень (еквівалент 13 058,05 доларів США), з якої:

256 142,47 гривень (еквівалент 11 852,96 доларів США) заборгованість за кредитом;

19 264,45 гривень (еквівалент 891,46 доларів США) заборгованість по процентам за користування кредитом;

4 538,10 (еквівалент 210,00 доларів США) заборгованість по комісії за користуванням кредитом;

2 239,44 (еквівалент 103,63 доларів США) пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань.

Надані розрахунки заборгованості не відповідають фактичному стану взаєморозрахунків Позичальника з Банком.

Так, зі складеного у відповідності до пункту 1.1. кредитного договору графіку погашення кредиту, убачається, що при сплаті щомісячно 284,18 доларів США залишок тіла кредиту станом на 31 липня 2015 року мав скласти 11615,47 доларів США, а не 11852,96 доларів США, як заявив при поданні позову Банк. Всього, станом на 31 липня 2015 року, Позичальником було сплачено 33 281,00 доларів, в той час як за умовами договору (щомісячна сплата у розмірі 284,18 доларів) мало бути сплачено 31 543,98 доларів США.

Банк не звертався до Позичальника з вимогою про дострокове повернення кредиту на підставі пункту 2.3.3. кредитного договору, статті 1050 ЦК України в порядку частини десятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів".

Слід зазначити, що право Банку на дострокове повернення кредиту та порядок здійснення цього права, детально прописаний в Законі України "Про захист прав споживачів". Так частиною десятою статті 11 цього Закону встановлено: "Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченім іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п'ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність."

Верховний Суд України зробив правовий висновок у справі №6-223цс16, яким визначив, що за своїм змістом частина десята статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" є нормою, що встановлює особливий порядок врегулювання вимог кредитодавця у разі неналежного виконання умов договору споживчого кредиту, що відрізняється від задоволення вимог кредитора за договором банківського кредиту, на який положення законодавства про захист прав споживачів не поширюються. Визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб та чи використано цей кредит на зазначені потреби. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів.

Закон України "Про захист прав споживачів" регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Захист інтересів споживачів фінансових послуг є метою державного регулювання ринків фінансових послуг також відповідно до пункту 2 статті 19 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Згідно з положеннями пунктів 22, 23 статті 1 Закону України "Про захист прав споживачів" споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 10 листопада 2011 року в справі №1-26/2011 дійшов висновку, що положення Закону України "Про захист прав споживачів" спрямовані також на захист прав споживачів фінансово-кредитних послуг та збалансування цих прав з іншими суспільними цінностями, що захищаються публічною владою.

Як убачається, кредитний договір був укладений між ПриватБанк в особі Начальника Департаменту споживчого кредитування індивідуальних клієнтів філії "Південне ГРУ" ЗАТ КБ "ПриватБанк" ОСОБА_3 та ОСОБА_1, який зобов'язався використати його на споживчі цілі - придбання житла (пункт 1.1. кредитного договору). Отже правовідносини між сторонами підпадають під регулювання законодавства щодо захисту прав споживачів.

В якості додаткового забезпечення кредиту 17 квітня 2006 року між ПриватБанк в особі Начальника Департаменту споживчого кредитування індивідуальних клієнтів філії "Південне ГРУ" ЗАТ КБ "ПриватБанк" ОСОБА_3 ("Кредитор") та ОСОБА_2 ("Поручитель") був укладений договір поруки № 0064/Р, за яким вона прийняла на себе зобов'язання відповідати за повне та своєчасне виконання кредитного договору Позичальником.

На підставі викладеного, позивач просить визнати недійсним кредитний договір № ODH0GK01420064, який був укладений 17 квітня 2006 року між ПриватБанк (МФО 305299, ) в особі Начальника Департаменту споживчого кредитування індивідуальних клієнтів філії "Південне ГРУ" ЗАТ КБ "ПриватБанк" ОСОБА_3, який діяв на підставі довіреності № 6302 від 29.09.2005р., та ОСОБА_1.

Під час розгляду справи представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі, а в останнє судове засідання подав заяву, про розгляд справи за його відсутністю.

Третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на стороні позивача ОСОБА_2, згідно поданої заяви просила справу розглянути у її відсутність.

Представники відповідача в судове засідання не зявились, однак згідно поданого заперечення позовні вимоги не визнали посилаючись на наступні обставини. Так, позивача не вводили в оману, оскільки в договорі прописана валюта кредитування, відсоткова ставка, винагороди, розмір платежу, відповідальність, права та обов'язки сторін договору та багато іншого.

Таким чином, за думкою відповідача, ознайомившись з умовами кредитування до підписання договору, звіривши їх із положеннями договору, позивач отримав повну інформацію про умови кредитування та й власноруч підписав кредитний договір.

Крім того, Банком на виконання відповідних положень Закону України «Про захист прав споживачів» надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору. Враховуючи, що законом не встановлений обов'язок кредитора на відібрання підпису позичальника під наданою інформацією, доказом наявності факту виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» є положення ч. 2 ст. 638, ч. 2 ст. 642 ЦК України, тобто фактичне прийняття пропозиції до укладання договору дією (отримання кредиту боржником та сплата ним періодичних платежів). Крім того, вся передбачена інформація відповідно до норм законодавства була оприлюднена (оферта). Підтвердженням цього є звернення позичальника до банку за наданням кредиту, оформленням кредиту за обраними ним умовами, які послідовно відображені в кредитному договорі, який і є підтвердженням обізнаності позичальника з умовами, які були запропоновані (акцепт). Приєднання оферти до підписаного договору законодавчо не передбачено. До того ж, сторони у договорі можуть самостійно встановити перелік істотних умов, при порушенні яких наступають визначені нормами права наслідки, що й було зроблено сторонами при укладанні оспорюваного кредитного договору.

Відповідач також посилається на те, що посилання позивача на ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», не є аргументованими, адже сторони мають попередньо погоджені між собою передбачені договором права та обов'язки, а відповідно до п. 4.6 кредитного договору усі спори та суперечки вирішуються відповідно до норм чинного законодавства. Так, раніше доведено, що при укладанні договору: боржника не примушували до укладання договору; боржник міг обрати будь-яку фінансову установу для кредитування; відсутнє введення позичальника в оману; кредит виданий належним чином; немає дисбалансу прав сторін договору; положення договору справедливі; відсутні інші порушення законодавства про захист прав споживачів, а тому немає будь-якого підґрунтя для визначення фінансової діяльності банку «нечесною». Застосування позивачем положень ст. 19 «Про захист прав споживачів» є неаргументованим й таким, що черговий раз спрямоване на введення суду у оману.

Крім того, позивач просить застосувати строк позовної давності до позовних вимог.

Вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти, а також відповідні правовідносини.

Так судом встановлено, що 17 квітні 2006 року між ПриватБанк (МФО 305299, ) в особі Начальнику Департаменту споживчого кредитування індивідуальних клієнтів філії "Південне/ГРУ" ЗАТ КБ "ПриватБанк" ОСОБА_3 ("Банк"), який діяв на підставі довіреності № 6302 від 29.09.2005р., та ОСОБА_1 ("Позичальник") був укладений кредитний договір № ODH0GK01420064/

За умовами кредитного договору Банк був зобов'язаний надати Позичальнику споживчий кредит в загальній сумі 23600 доларів США, з яких 20000 доларів США за цільовим призначенням - придбання житла, а 3600 доларів на сплату страхових платежів, які Банк мав сплачувати самостійно щороку від імені позичальника. Кредит надавався за умовою сплати процентів за його користування у розмірі 1% на місяць від залишку неповернутого кредиту та винагороди Банку за надання фінансового інструменту у розмірі 0,21% щомісячно від суми виданого кредиту. Повернення кредиту, сплата процентів і винагороди повинна здійснюватися щомісячними рівними платежами у розмірі 284,18 доларів США (пункт 1.1. кредитного договору). На виконання кредитного договору Банк зобов'язався відкрити позичальнику рахунок 7482 для зарахування коштів, спрямованих на погашення кредиту; кредитний рахунок 2091; рахунок по процентам 2916; рахунок для обліку комісії 5439 (пункт 1.2. кредитного договору). Банк зобов'язався надати кредит шляхом і в межах сум, визначених в пункті 1.1. (пункт 2.1.1. кредитного договору). З метою надання і обслуговування кредиту Банк зобов'язався відкрити рахунки, що вказані в пункті 1.2. і здійснювати ведення кредитного досьє по кредиту (пункт 2.1.2. кредитного договору).

Позивач стверджує, що перед укладенням кредитного договору Банк не повідомив Позичальника про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням процентної ставки за кредитом і вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних із одержанням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту.

При укладенні кредитного договору Банк не надав Позичальникові навіть графіку погашення кредитного договору.

Так, між сторонами виникли договірні зобовязання, які регулюються наступними нормами законодавства.

Відповідно до ст. 626 ЦК України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В судовому засіданні представник позивача не заперечував того факт, що кредитний договір був укладений з метою придбання нерухомості, при цьому позивач розумів значення своїх дій, а також наслідки укладення кредитного договору.

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 1055 ЦК України договір кредиту складений в простій письмовій формі, у відповідності із законом.

Частиною 2 ст. ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України N 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, дія Закону України "Про захист прав споживачів" поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Отже, з умов кредитного договору вбачається, що кошти були наданні в споживчих цілях для придбання житла. Таким чином, оспорюваний кредитний договір являється договором споживчого кредиту.

На час укладення спірних договорів була чинною редакція Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991р. зі змінами станом на 13.01.2006р..

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991р. зі змінами станом на 13.01.2006р.. перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Однак ст.ст. 15 та 23 даного Закону не передбачають такого наслідку, яки визнання договору недійсним.

Крім того, позивач посилається на, що підприємницька практика Банку не є чесною в розумінні пункту 14 частини першої статті 1 та частин з першої по третю статті 19 Закону України "Про захист прав споживачів", а саме, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Окрім того, практика Банку є агресивною відносно Позичальника. Зокрема, 7 серпня 2016 року він отримав від Банку лист б/н від 21 липня 2016 року за підписом ОСОБА_5 про намір Банку здійснити дії щодо привласнення нерухомого майна, яке приналежить Позичальнику. Ці наміри підтверджувалися неодноразовими телефонними дзвінками ОСОБА_5, які призвели до серцевих нападів та психологічних розладів у Позичальника і його родини.

Суд вважає, що дані факти позивачем не доведені, оскільки позивач був ознайомлений з умовами кредитного договору, йому був наданий графік розрахунків за кредитним договором, тобто позивачу було надано повну інформацію про умови кредитування .

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Суд вважає, що відсутні підстави для визнання недійсним кредитного договору за обставинами, які викладені позивачем у позовних вимогах.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 203, 215 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору № ODH0GK01420064, який був укладений 17 квітня 2006 року між ПриватБанк (МФО 305299, ) в особі Начальника Департаменту споживчого кредитування індивідуальних клієнтів філії "Південне ГРУ" ЗАТ КБ "ПриватБанк" ОСОБА_3, який діяв на підставі довіреності № 6302 від 29.09.2005р., та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку через Суворовський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги в 10-ти денний строк з дня отримання рішення.

Суддя