Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І.,Закропивного О.В.,
Хопти С.Ф., Штелик С.П.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення боргу за касаційною скаргою ОСОБА_8 на рішення апеляційного суду Черкаської області від 01 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_7 про стягнення боргу, мотивуючи свої вимоги тим, що 20 січня 2002 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 укладено договір про спільну діяльність. За умовами договору ОСОБА_9 передав відповідачу грошові кошти у розмірі 300 тис. доларів США на поворотній основі для купівлі нежитлової споруди за адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_7 придбав вказане нерухоме майно на підставі біржового контракту від 23 січня 2002 року. В подальшому було проведено реконструкцію даної споруди під станцію технічного обслуговування.

За умовами договору про спільну діяльність від 20 січня 2002 року кошти були надані строком до 20 січня 2013 року і у відповідності до п. 2.4. договору відповідач зобов'язувався починаючи з 20 січня 2012 року по 20 січня 2013 року кожного місяця 20 числа сплачувати ОСОБА_9 грошові кошти на повернення позики у рівних частинах. Відповідач умови договору не виконав, грошові кошти ОСОБА_9 у визначений в договорі строк не повернув.

22 вересня 2014 року між ним та ОСОБА_9 укладено договір відступлення права вимоги. За умовами даного договору первісний кредитор ОСОБА_9 передає, а він як новий кредитор приймає на себе право вимоги за договором про спільну діяльність від 20 січня 2002 року.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_6 просив стягнути із ОСОБА_7 борг у розмірі 6 306 тис. грн (еквівалент 300 тис. доларів США за курсом Національного банку України станом на 06 липня 2015 року).

Заочним рішенням Соснівського районного суду Черкаської області від 23 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 01 березня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, позов ОСОБА_6 задоволено. Стягнуто із суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 заборгованість за договором про спільну діяльність у розмірі 300 тис. доларів США, що на день звернення до суду становить 6 306 тис. грн (шість мільйонів триста шістдесят тисяч гривень). Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_8, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Вирішуючи спір, апеляційний суд виходив із обставин, що 20 січня 2002 року між ОСОБА_9 та суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_7 укладено договір про спільну діяльність. За умовами договору ОСОБА_9 передав відповідачу грошові кошти у розмірі 300 тис. доларів США на поворотній основі для купівлі нежитлової споруди за адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_7 придбав вказане нерухоме майно на підставі біржового контракту від 23 січня 2002 року.

За умовами договору про спільну діяльність від 20 січня 2002 року кошти були надані строком до 20 січня 2013 року і у відповідності до п. 2.4. договору відповідач зобов'язувався починаючи з 20 січня 2012 року по 20 січня 2013 року кожного місяця 20 числа сплачувати ОСОБА_9 грошові кошти на повернення позики у рівних частинах. Відповідач умови договору не виконав, грошові кошти ОСОБА_9 у визначений в договорі строк не повернув.

22 вересня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 укладено договір відступлення права вимоги. За умовами даного договору первісний кредитор ОСОБА_9 передав, а ОСОБА_6 як новий кредитор прийняв на себе право вимоги за договором про спільну діяльність від 20 січня 2002 року.

На підставі вказаних обставин справи апеляційний суд дійшов висновку про те, що договір про спільну діяльність від 20 січня 2002 року є змішаним, містить елементи у тому числі договору позики, який ОСОБА_9 не виконується, у зв'язку з чим стягнув із ОСОБА_7 заборгованість за позиковим зобов'язанням.

Із таким рішенням апеляційного суду не погодилася ОСОБА_8 та оскаржила його в касаційному порядку, посилаючись на те, що вона з ОСОБА_7 перебувала у зареєстрованому шлюбі із 14 червня 1995 року по 05 грудня 2013 року. Після реконструкції будівлі по АДРЕСА_1 їй було присвоєну нову поштову адресу: АДРЕСА_2, а рішенням виконавчого комітету Хмільницької міської ради від 29 квітня 2010 року «Про впорядкування нумерації поштово-адресного господарства по АДРЕСА_1» адресу нежитлового комплексу будівель та споруд, що розташований по АДРЕСА_2,змінено на адресу АДРЕСА_2. Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 19 вересня 2014 року будівлі та споруди, що розташовані по АДРЕСА_2, визнано об'єктом спільної сумісної власності подружжя, визнано за нею та ОСОБА_7 право власності на Ѕ частку цих будівель за кожним у порядку поділу майна подружжя. Право власності на Ѕ частку нерухомого майна по АДРЕСА_2 вона зареєструвала у встановленому законом порядку. У справі про поділ майна подружжя досліджувався й договір про спільну діяльність від 20 січня 2002 року, за змістом якого кошти у позику ОСОБА_7 отримав для придбання спірної будівлі. Разом з тим, рішенням суду встановлено, що будівлі та споруди по АДРЕСА_2 придбано за спільні кошти подружжя. ОСОБА_7 звернувся до неї із позовом про розподіл боргів подружжя, в якому просив стягнути Ѕ частину коштів, які за рішенням у даній справі стягнуто із нього на користь ОСОБА_6 Спір між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про стягнення боргу розглянуто без її участі, проте оскаржуваним рішенням апеляційного суду вирішено питання про її права та обов'язки.

Крім того, ОСОБА_8 зазначила, що рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 12 жовтня 2015 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_6 до неї та ОСОБА_7 про визнання права власності на нерухоме майно по АДРЕСА_2 з тих підстав, що ст. 430 ЦК Української РСР не передбачала можливості укладення договору про спільну діяльність між фізичною особою та фізичною особою-підприємцем; суду не було надано оригінал договору про спільну діяльність від 20 січня 2002 року, з копії цього договору вбачається, що він містить лише підписи сторін та не завірений печаткою, не зареєстрований в органах податкової інспекції; відсутні докази виконання договору, зокрема щодо передачі коштів.

На підтвердження доводів касаційної скарги ОСОБА_8 додано до матеріалів скарги копію рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 19 вересня 2014 року, копію рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 12 жовтня 2015 року, ухвали Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 31 березня 2016 року про відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8, третя особа - ОСОБА_6, про розподіл боргів подружжя.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 292, ч. 1 ст. 325 ЦПК України особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному та касаційному порядку такі судові рішення повністю або частково.

За вимогами ст. 130 ЦПК України, під час попереднього судового засідання суд має вирішити питання про склад осіб, які братимуть участь у справі.

Як вбачається зі змісту ст. ст. 33, 36, 119 ЦПК України на позивача покладено обов'язок визначати відповідача у справі. При цьому суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред'явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов'язується вирішити справу за тим позовом, що пред'явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Винятки становлять справи, вирішення яких є неможливим без участі усіх співвідповідачів у зв'язку із характером спірних правовідносин.

Враховуючи те, що у порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_8 визнано право власності на Ѕ частку нерухомого майна по АДРЕСА_2, а рішенням апеляційного суду у даній справі із суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 стягнуто заборгованість за договором про спільну діяльність 20 січня 2002 року із вмотивуванням, що вказаний договір є джерелом набуття будівлі по АДРЕСА_2, ОСОБА_8 мала бути залучена до участі у справі, оскільки розгляд цього спору впливає на її обов'язок відповідати за боргами подружжя.

Спір між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про стягнення боргу розглянуто без її участі, проте оскаржуваним рішенням апеляційного суду вирішено питання про її права та обов'язки, позбавлено ОСОБА_8 можливості доводити перед судом переконливість своїх доводів відносно тих обставин, що із договору про спільну діяльність 20 січня 2002 року для неї не виникли обов'язки як у другого із подружжя, оскільки спірна нерухомість придбавалася не за кошти, які суб'єкт підприємницької діяльності ОСОБА_7 отримав за цим договором.

Вирішення питання про залучення осіб до участі у справі можливе лише в межах провадження справи у суді першої інстанції, а тому судові рішення у справі підлягають скасуванню відповідно до ст. ст. 335 (із виходом за межі касаційної скарги щодо рішення суду першої інстанції), 338 ЦПК України із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити частково.

Заочне рішення Соснівського районного суду Черкаської області від 23 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Черкаської області від 01 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П. Штелик