Справа № 751/5036/16-ц Провадження № 22-ц/795/1969/2017 Головуючий у I інстанції -Цибенко І. В. Доповідач - Висоцька Н. В.
Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.

із секретарем - Зіньковець О.О.,

за участю: представників сторін ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 05 вересня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про визнання кредитного договору та договору застави майнових прав недійсними, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", третя особа ОСОБА_3 про визнання договору поруки припиненим, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", третя особа ОСОБА_3 про визнання договору поруки припиненим, за зустрічним позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", третя особа ОСОБА_3 про визнання договору поруки припиненим,

В С Т А Н О В И В :

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05.09.2017 в частині відмови у задоволенні позовної заяви ОСОБА_3, та постановити нове рішення, яким визнати недійсними кредитний договір № К2Р6GВ00260001 від 24.07.2007 та договір застави майнових прав, у іншій частині просить залишити рішення без змін.

За доводами апеляційної скарги судом допущено неповне з»ясування та недоведеність обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права.

Незаконність оскаржуваного рішення суду заявник обґрунтовує тим, що видача банком кредитних коштів в іноземній валюті євро є істотним порушенням вимог чинного законодавства, про що також зауважив експерт у своєму висновку, який міститься в матеріалах справи.

В обгрунтування апеляційної скарги заявник посилається на те, що ПАТ КБ "ПриватБанк" не надав суду жодних доказів щодо належного повідомлення ОСОБА_3 про збільшення процентної ставки за кредитним договором, а надіслав лише письмове повідомлення про зміну процентної ставки за 20 днів до вступу в чинність зміненої ставки.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог не оскаржується, тому не є предметом перегляду апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

ОСОБА_3 оскаржує рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05.09.2017 в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3, в іншій частині рішення місцевого суду не оскаржується.

З матеріалів справи вбачається, що 24.07.2007 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № К2Р6GВ00260001 (а.с. 14-15, том 1), відповідно до якого остання отримала кредитні кошти, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 44902,20 євро терміном до 24.07.2037 на наступні цілі: оплата по договору про участь у Фонді фінансування будівництва від 16.07.2007 року в розмірі 34500 євро, а також на сплату страхових платежів у сумі 10402,20 євро , у випадках та порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного кредитного договору, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,75 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту 0,2% від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати, за який приймається період з «15» до «20» числа кожного місяця.

Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_3 зобов'язалася погашати кредит, сплачувати винагороду за резервування та відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, визначеному договором шляхом сплати щомісячного платежу, що складає 349,70 євро.

В забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором № К2Р6GВ00260001 було укладено договори поруки № К2Р6GВ00260001/03 з ОСОБА_4 (а.с.16, том 1), № К2Р6GВ00260001/01 з ОСОБА_5 (а.с.17, том 1), № К2Р6GВ00260001/02 з ОСОБА_6 (а.с.18, том 1).

В порушення умов кредитного договору, у ОСОБА_3 перед банком утворилась заборгованість, яка станом на 23.03.2016 складається, з заборгованості за кредитом - 31741,12 євро, за відсотками - 3686,74 євро, з комісії - 106,72 євро, пеня 26,28 євро. (а.с. 4-8, том 1).

Вирішуючи позовні вимоги ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості місцевий суд прийшов до висновку, що відповідач порушив зобов'язання, взяті на себе за договором кредиту № К2Р6GВ00260001 від 24.07.2007 (а.с. 14-15, том 1), а тому на підставі ст. ст. 525, 526, 530, 1048 - 1052, 1054 ЦК України, позовні вимоги про стягнення заборгованості задоволено частково.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3 до ПАТ КБ "ПриватБанк" про визнання кредитного договору та договору застави майнових прав недійсними, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, який ґрунтується на матеріалах справи, відповідає вимогам законодавства та не спростовується доводами апеляційної скарги, враховуючи наступне.

Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, права споживачів та механізм їх захисту визначено Законом України "Про захист прав споживачів" N 1023-XII від 12 травня 1991 року, в редакції Закону N 3161-IV від 1 грудня 2005 року (далі - Закон).

Так, відповідно до положень статей 6, ч.1 ст.626, ст.627, ч.1 ст.628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У ч.1 ст.638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Певні особливості регулювання відносин за договорами про надання споживчого кредиту встановлено Законом України „Про захист прав споживачів".

Закріпивши на законодавчому рівні певний порядок і вимоги щодо укладення договорів, зокрема, і кредитних договорів, законодавець з метою захисту порушеного права учасників кредитних правовідносин визначив правові підстави визнання правочинів, в тому числі і кредитних договорів, недійсними у випадку недотримання вимог законодавства при їх укладенні.

За загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу, в силу яких особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а сам зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Статтею 230 ЦК України встановлено правові наслідки правочину, який вчинено під впливом, виходячи з аналізу зазначеної норми права обман є самостійною підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України замовчування стороною існування наявності обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину, є обманом.

Крім того, відповідно до ст. 19 ЗУ „Про захист прав споживачів" будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману, є нечесною підприємницькою практикою, а тому встановлено заборону на таку діяльність. Пунктом 2 ч. 1 ст. 19 вказаного Закону визначено, що практикою, яка вводить в оману стосовно основних характеристик продукції, зокрема, таких, як її наявність, переваги, очікувані результати споживання, є підприємницька практика, що спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б. Також згідно частини 2 вказаної статті Закону підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЗУ „Про захист прав споживачів" в редакції, яка діяла на час укладення договору (далі - Закон), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Недотримання зазначених вимог відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону є підставою для визнання правочину недійсним, як такого, що укладений з використанням нечесної підприємницької практики.

Згідно ч.ч. 1, 2, 5, 6, 7 ст. 18 Закону Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Таким чином, статті 18, 19 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII „Про захист прав споживачів" передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними.

Аналізуючи положення ст.18 цього Закону, для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійним в цілому.

Положення ст. 18 ЗУ „Про захист прав споживачів" щодо необхідності доведеності порушення прав споживача узгоджується з положеннями і з вимогами норм цивільного та цивільно-процесуального права.

Так, відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України, статей 1 та 3 ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, а тому під час розгляду спору в суді доказуванню підлягає не лише сам по собі факт порушення норм матеріального права, зокрема і в сфері договірних правовідносин під час укладення договору, а підлягають встановленню обставини доведеності порушення законних прав позивача, їх істотності та з'ясуванню, в чому саме полягає порушення його законних прав.

Необхідність встановлення причинно - наслідкового зв'язку у договірних правовідносинах порушення законних прав позивача в зв'язку з недотриманням вимог законодавства при укладенні договорів вбачається з правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду України у справах № 6-27цс14 від 30 квітня 2014 року, №6-119цс14 від 10 вересня 2014 року та №6-110 цс14 від 10 вересня 2014 року, №6-121цс14 від 01 жовтня 2014 року.

Статтею 213 ЦПК України встановлено вимоги до рішення суду, яке повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Виходячи з аналізу зазначеної норми права, підставою для визнання правочину недійсним є його невідповідність вимогам закону на час його укладення, а тому наступні дії сторін, пов'язані з невиконанням чи неналежним виконанням умов договору, зокрема і виплати чи невиплати позичальнику кредитних коштів не можуть бути підставою для визнання самого кредитного договору недійсним. За таких обставин, посилання позивача в обґрунтування недійсності кредитного договору на обставини, які стосуються виконання умов кредитного Договору, зокрема і порушення банком положень глави 3 «Порядку видачі готівки з каси банку» розділу ІІІ «Касові операції банків з клієнтами» Інструкції № 337, щодо видачі коштів, про що також зазначено у висновку експерта, не можуть бути підставою для визнання самого кредитного договору недійсним.

Як вбачається, своїм підписом на кожній сторінці кредитного договору ОСОБА_3 підтвердила своє волевиявлення на отримання кредитних коштів на умовах, викладених в договорі, крім того кошти ОСОБА_3 сплачувались протягом тривалого часу періодичними платежами згідно умов договору, а за викладених обставин доводи щодо не доведення умов договору, в тому числі щодо неможливості визначення щомісячного платежу є необґрунтованими.

Виходячи з предмета спору, з врахуванням положень статей 58 і 59 ЦК України щодо належності і допустимості доказів, враховуючи, що доводи апеляційної скарги щодо відсутності визначеного алгоритму розрахунку щомісячно платежу, стосуються виконання умов Договору, проте розмір заборгованості не спростований належними та допустимими доказами.

Доводи скарги щодо не належного повідомлення ОСОБА_3 про збільшення процентної ставки за кредитним договором є не обгрунтованими, оскільки в матеріалах справи наявний лист ПАТ КБ «ПриваБанк» № 20.1.3.2/6-3241088 від 09.2008 про повідомлення ОСОБА_3 про зміни умови Кредитного договору, а саме що починаючи з 21.10.2008 відсоткова ставка за кредитним договором № К2Р6GВ00260001 складатиме 11,04 % на рік (а.с. 91 том 2).

Пунктом 2.3 Договору передбачено право банку та умови в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом.

Відтак, заявник була повідомлена про зміни Кредитного договору, крім того, у вказаному листі банк пропонував позичальнику у разі незгоди зі змінами кредитного договору звернутися у відділення банку, та надати письмове повідомлення про свою незгоду із зміненими умовами кредитування та погасити заборгованість за Кредитним договором в повному обсязі. Вказаними правами позичальник не скористалася, матеріали справи не містять таких даних.

За викладених обставин, висновок суду про відсутність підстав для визнання кредитного договору та договору застави майнових прав недійсними ґрунтується на матеріалах справи і відповідає вимогам закону.

Не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції і посилання на помилку в рішенні суду щодо зазначення року укладення договору «2017» замість «2007» (а.с. 32 т. 4), оскільки нормами ст. 219 ЦПК України процесуально врегульовано зазначене питання.

Оскаржуване рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених доказах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують та не містять передбачених законом підстав для скасування вірного по суті рішення.

Апеляційна скарга не містить посилання на докази, які доводять, обставини з якими ОСОБА_3 пов»язує наявність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 до ПАТ КБ "ПриватБанк" про визнання кредитного договору та договору застави майнових прав недійсними в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 05 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: