Апеляційний суд Житомирської області
Справа №295/3983/17 Головуючий у 1-й інст. Слюсарчук Н. Ф.
Категорія 57 Доповідач Галацевич О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Галацевич О.М.

суддів Борисюка Р.М., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», треті особи Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, про визнання частково недійсними договору відступлення права вимоги та договору про передачу прав за договорами забезпечення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1,

на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 12 вересня 2017 року,

встановила:

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 12 вересня 2017 року у задоволенні вищевказаного позову ОСОБА_1 про визнання частково недійсними договору відступлення права вимоги та договору про передачу прав за договорами забезпечення відмовлено.

У апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить зазначене судове рішення скасувати та ухвалити нове - про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив обставини, на які посилався, як на підставу своїх позовних вимог та вказав, що суд не дав належної оцінки наданим ним доказам та поясненням, порушивши вимоги процесуального права. Крім цього, вважає таким, що не відповідає дійсності висновок суду про те, що представник Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі Нацкомфінпослуг), в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову. Зазначив, що резолютивна частина рішення суду про відмову у задоволенні позову не відповідає висновку, зробленому у мотивувальній частині про задоволення позову. Вважає, що суд не звернув уваги на те, що банк відступив відповідачу право вимоги за іншим кредитним договором, оскільки у Додатку №1 наведені дані, які містять розбіжності у даті укладення кредитного договору та в сумі заборгованості за ним.

Заслухавши доводи осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 512 Цивільному кодексу України (далі - ЦК України), кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно із ч. 1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 514 ЦК України, до новою кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 1 ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Судом встановлено, що 04.01.2008 між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство) та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № Ф-1, за умовами якого останній отримав кредит у сумі 170000,00 грн. та зобов'язався повернути його і сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором (а. с. 9-10).

Зобовязання по зазначеному договору забезпечено договором іпотеки, за яким ОСОБА_1 цього ж числа передав Акціонерному комерційному промислово-інвестиційному банку (закрите акціонерне товариство) в іпотеку належну йому на праві власності квартиру № 20 по вул. Московській (провул. Московський 1), буд. 27/23 у м. Житомирі (а. с. 11).

17.12.2012 між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - Банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі Товариство) укладено договір відступлення прав вимоги, за яким Товариство одержало право вимоги за вищевказаним кредитним договором (а. с. 13-18, 44-58). Цього ж дня між ними укладено договір про передачу прав за договорами забезпечення, у тому числі за вищевказаним договором іпотеки (а. с. 21-22, 59-69).

Оспорюючи дійсність вищевказаних договорів про відступлення прав вимоги та про передачу прав за договорами забезпечення, ОСОБА_1 послався на невідповідність цих правочинів вимогам чинного законодавства, зокрема на те, що відповідачем під час укладення договору про відступлення прав вимоги порушені існуючі на той час обмеження в частині придбання відступної вимоги до фізичної особи. Зазначив, що недійсність даного правочину зумовлює недійсність договору про передачу прав за договорами забезпечення.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції послався на відсутність підстав для визнання оспорених правочинів недійсними та виходив з того, що правовідносини, які виникли між сторонами, не регулюються Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оспорені договори відповідають вимогам чинного законодавства, між Банком та Товариством укладено договір про відступлення прав вимоги, який не є фінансовою послугою та не є по своїй суті договором факторингу.

Такий висновок суду є правильним, відповідає встановленим судом обставинам справи та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення сторонами оспорених договорів обмеження в частині придбання відступної вимоги до фізичної особи є безпідставними з огляду на зміст положень ст. ст. 512-517 ЦК України, які не містять спеціальних застережень щодо неможливості відступлення прав вимоги щодо божників фізичних осіб.

При укладенні оспорених договорів не відбувалось надання фінансової послуги, оскільки відбулась виключно заміна сторін (кредитора) у низці кредитних договорів, у зв'язку з чим суд дійшов правильного висновку, що оспорений договір про відступлення прав вимоги за своєю правовою природою не є договором факторингу та до спірних правовідносин Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» застосуванню не підлягає.

Враховуючи зазначені обставини, є також безпідставним посилання позивача на лист Нацкомфінпослуг щодо порушення Товариством вимог чинного законодавства про фінансові послуги.

Доводи апеляційної скарги щодо помилкового посилання у мотивувальній частині рішення про задоволення позову, про участь у судовому засіданні представника Нацкомфінпослуг, який просив відмовити у задоволенні позову, не може бути підставою для скасування судового рішення.

Обовязковими для застосування іншими судами згідно ст. 360-7 ЦПК України є судові рішення Верховного Суду України, а тому посилання ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 21.03.2017, як судову практику, яка підлягає застосуванню у даних правовідносинах є помилковими.

Посилання на розбіжності у Додатку до договору про відступлення прав вимоги у даті укладення кредитного договору та в сумі заборгованості за ним не можуть бути підставами для визнання цього договору недійсним.

Зокрема, відсутність інших, укладених між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство), кредитних договорів, вказує на те, що у даному Додатку (а.с. 56-58) допущена описка у даті укладення кредитного договору (замість 04.01.2008 помилково вказано 08.01.2008). Допущення такої описки також підтверджується Додатком до договору про передачу прав за договорами забезпечення (а.с. 63-69), який містить посилання на передачу прав за договором іпотеки від 04.01.2008, яким забезпечувався кредитний договір саме від 04.01.2008. Обставина відступлення права вимоги за даним кредитним договором встановлена також рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 15.02.2016, відповідно до якого з ОСОБА_1 на користь Товариства стягнуто заборгованість за цим договором та на підставі договору про відступлення права вимоги від 17.12.2012 (а.с. 110-122). Питання щодо відмінності суми заборгованості за процентами у Додатку до договору не має правового значення для вирішення даного спору. Борг за кредитним договором від 04.01.2008 стягнутий з ОСОБА_1 на користь Товариства вищевказаним судовим рішенням, яке набуло законної сили.

Посилання у заяві ОСОБА_1 від 08.11.2017 на неналежне оформлення акту приймання-передачі за оспореними договорами, незаконність реєстрації відповідачем права власності на іпотечне майно не входило до меж заявлених ним позовних вимог. Окрім того, зазначені обставини на правильність ухваленого рішення не впливають.

Судові витрати по справі підлягають компенсації за рахунок держави, оскільки відповідач звільнений від їх оплати судом.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 12 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді: