Справа № 477/1862/17
Провадження № 2/477/1020/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2017 року Жовтневий районний суд Миколаївської області в складі: головуючої судді - Семенової Л.М.,

при секретарі судового засідання - Сірюк С.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Вітовського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про визнання договору купівлі-продажу дійсним та скасування постанови про заборону відчуження нерухомого майна,

В С Т А Н О В И В:

25 вересня 2017 року позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку № 26, що розташований по вул. Садовій в с. Лимани Вітовського району Миколаївської області, укладений 08 вересня 2016 року між нею та відповідачем ОСОБА_3 за 50000,00 грн. Крім цього, просить скасувати постанову Вітовського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 18 червня 2012 року, за виконавчим провадженням №33058189 про оголошення заборони на відчуження житлового будинку за № 26 по вул. Садовій в с. Лимани Вітовського району Миколаївської області.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказує на те, що ОСОБА_3 попередня власниця житлового будинку за № 26 по вулиці Садова в селі Лимани Вітовського району Миколаївської області продала їй 08 вересня 2016 року вказаний житловий будинок за 50000 гривень.

Відповідно ст. 570 ЦК України вона за розпискою передала відповідачці завдаток в сумі 25 000 грн. за спірний будинок та домовилася із нею, що оформлення договору з купівлі-продажу житлового будинку після завершення розрахунку.

31 жовтня 2016 року вони звернулися до приватного нотаріуса ОСОБА_4 для вчинення нотаріальної дії з посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку за № 26 по вулиці Садова в селі Лимани Вітовського району Миколаївської області та 03.11.2016 року довідалася про арешт спірного будинку.

В подальшому позивачу також стало відомо про те, що 30 жовтня 2007 року відповідач ОСОБА_3 здійснила нотаріально завірений правочин з купівлі-продажу у продавця ОСОБА_5 житлового будинку за № 26 по вулиці Садова в селі Лимани Вітовського району Миколаївської області та має технічний паспорт на цей житловий будинок від 09 жовтня 2006 року.

Відповідач ОСОБА_3 04 жовтня 2016 року зареєструвалася по вулиці Шепетова, будинок 86 в місті Миколаєві та разом зі позивачем 31 жовтня 2016 року звернулася до нотаріуса ОСОБА_4 для вчинення правочину з продажу позивачу спірного житлового будинку.

27 жовтня 2016 року державний реєстратор ОСОБА_6 Жовтневої державної адміністрації Миколаївської області внесла запис за №32079046 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на житловий будинок за № 26 по вулиці Садова в селі Лимани Вітовського району Миколаївської області належний відповідачці ОСОБА_3.

Із витягу від 31 жовтня 2016 року стало відомо про те, що відповідач (ВДВС Жовтневого РУЮ) нині Вітовський районний відділ ДВС Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області за виконавчим провадженням ВП № 33058180 державний виконавець відділу ОСОБА_7 18 червня 2012 року своєю постановою наклав арешт та заборону на відчуження житлового будинку за № 26 по вулиці Садова в селі Лимани Вітовського району Миколаївської області, яка не була внесена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно до 27 жовтня 2016 року.

Таким чином, станом на 08 вересня 2016 року на час купівлі позивачем житлового будинку за № 26 по вулиці Садова в селі Лимани Вітовського району Миколаївської області, не перебував під обтяженням до 27 жовтня 2016 року, а відповідачка ОСОБА_3 не знала про його наявність.

Позивач вказує на те, що є добросовісним набувачем права власності на спірний житловий будинок згідно вимог ст. 330 ЦК України та останній не може бути витребуваний у неї, враховуючи, що він був проданий у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник позовні вимоги підтримали та пояснили про вище викладене. Позивач також пояснила, що про купівлю спірного будинку домовилась із ОСОБА_3 в 2015 році. Будинок потребував ремонту та вона з сімєю розпочали ремонтні роботи. 08 вересня 2016 року вона передала ОСОБА_3 як завдаток 25 000 грн. та стала проживати у цьому будинку, в яком також зареєструвалася. В жовтні 2016 році вони звернулись до нотаріуса з питання оформлення договору купівлі-продажу спірного будинку та лише тоді довідались про наявність заборони з його відчуження. Вважає, що є добросовісним набувачем.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги визнала та пояснила, що на час продажу будинку їй не було відомо про наявність обтяження щодо нього. Їй відомо про наявність судового рішення від 2012 року про стягнення з неї заборгованості за договором кредиту, проте за фактом фальсифікації документів відносно працівник банку порушено кримінальну справу, яка до цього часу перебуває на стадії досудового розслідування.

Відповідач - Вітовського РВ ДВС Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області свого представника в судове засідання не направив, про причини неявки не повідомив.

Вислухавши пояснення позивача та її представника, відповідача ОСОБА_3, та свідка ОСОБА_8, дослідивши письмові докази, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог з наступного.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 08 вересня 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали договір про намір купівлі-продажу спірного житлового будинку (попередній договір). Досягли згоди щодо ціни продажу в 50 000 грн. та обумовили суму завдатку в розмірі 25 000 грн. (а.с. 4).

Після звернення до нотаріуса з питання оформлення договору купівлі продажу вище вказаного житлового будинку, позивачу стало відомо про його обтяження з 2012 року, що підтверджується даними Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 13).

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 635 ЦК України, попередній договір укладається з метою зобов'язати сторони в певний термін укласти основний договір на умовах, передбачених попереднім договором.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Право власності на нерухоме майно виникає, в тому числі, із правочинів.

Відповідно до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ч.3 ст.640 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Згідно ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним.

Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України нікчемний правочин є недійсним з моменту його вчинення.

За встановлених в ході судового розгляду обставин слідує, що між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу укладено не було. Договір про наміри від 08.09.2016 року, форма якого до того ж не відповідає формі основного договору, не замінює собою основного договору та не тягне правових наслідків договору купівлі-продажу.

Більш того, позивачем не зазначено правових підстав для визнання його дійсним, адже за вимогами ст.15 ЦК та ст. 55 Конституції України захисту підлягає порушене, невизнане чи оспорюване право особи.

В своїй позовній заяві ОСОБА_1 лише посилається на наявність заборони щодо відчуження майна та вказує на себе як добросовісного набувача, в той час як застосування положень ст. 330 ЦК України нерозривно повязане із положеннями ст. 328 ЦК України, згідно яких право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Посилання позивача щодо набуття нею у власність спірного майна в порядку виконання судового рішення спростовується встановленими в ході судового розгляду обставинами, а отже підстав застосування положень ч.2 ст. 388 ЦК України не вбачається.

Враховуючи вище наведене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 ані з визнання дійсним договору купівлі-продажу, який фактично не укладався та за який позивач видає договір про наміри, ані з скасування постанови державного виконавця щодо заборони відчуження вказаного будинку, адже позивач не довела своїх прав як власника вказаного майна.

Керуючись ст.ст. 11, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Вітовського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про визнання дійсним договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від 08 вересня 2016 року щодо купівлі-продажу житлового будинку № 26, що розташований по вул. Садовій в с. Лимани Вітовського району Миколаївської області та скасування постанови державного виконавця про заборону відчуження вказаного нерухомого майна від 18 червня 2012 року, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через Жовтневий районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 26 жовтня 2017 року.

Суддя Л.М.Семенова