Справа № 158/428/16-ц Провадження № 22-ц/773/1204/17 Головуючий у 1 інстанції: Корецька В.В.
Категорія: 48 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2017 року місто ОСОБА_1

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю. ,

суддів - Киці С.І., Русинчука М.М.,

з участю:

секретаря Лимаря Р.С.,

позивача ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя та визнання майнового права забудовника, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності подружжя, за апеляційною скаргою позивача за первісним позовом ОСОБА_2 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 25 липня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

В лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд до ОСОБА_4 із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що за час перебування у шлюбі з відповідачкою в період з листопада 2004 року по лютий 2016 року ними було придбано на підставі договору купівлі-продажу від 16 листопада 2007 року житловий будинок №5 з надвірною будівлею та спорудою, що розташований в м. Ківерці Волинської області на вулиці Луцькій (раніше Фрунзе).

05 вересня 2008 року земельну ділянку, на якій знаходився придбаний будинок, було приватизовано на ім»я відповідачки ОСОБА_4

Позивач зазначає, що у 2008 році сторони з дозволу міської ради знесли придбаний будинок і на його місці спільною працею та за спільні кошти почали будувати новий житловий будинок площею 108,4 кв.м, який на даний час перебуває у стані готовності на 87%.

У звязку з цим позивач, уточнивши позовні вимоги, просив визнати за ним право власності на 1/2 частину земельної ділянки, що знаходиться за адресою: вул. Луцька, 5 в м. Ківерці Волинської області; право власності на ? частину жилого будинку за даною адресою; право власності на ? частину будівельних матеріалів, що були використані в процесі будівництва вказаного житлового будинку та право забудовника на ? частину недобудованого житлового будинку по вул. Луцькій, 5 в м. Ківерці Волинської області.

16 травня 2017 року відповідач ОСОБА_4 також звернулась в суд із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності подружжя, який судом було об»єднано в одне провадження із названим вище первісним позовом. ОСОБА_4 мотивувала вимоги тим, що перебування спірного незавершеного житлового будівництва у спільній частковій власності не сприятиме збереженню майна та чинитиме перешкоди їй як власнику земельної ділянки і забудовнику у продовженні будівництва на цій земельній ділянці, тому просила врахувати інтереси дітей та поділити майно, що є об»єктом спільної сумісної власності подружжя незавершений будівництвом житловий будинок на вул. Луцькій, 5 в м.Ківерці Волинської області, визнавши за нею право власності на вказане майно, а відповідачу ОСОБА_2 присудити грошову компенсацію в сумі 274606,50 грн., які нею внесені на депозит суду, виходячи із половини вартості будівельних матеріалів, визначеної висновком судової будівельно-технічної експертизи.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 25 липня 2017 року в задоволенні первісного позову відмовлено, зустрічний позов задоволено повністю. Визнано за ОСОБА_4 право власності на незавершене будівництво житлового будинку за адресою: вул. Луцька, 5 м. Ківерці Волинської області. Присуджено ОСОБА_2 грошову компенсацію в сумі 274606,50 грн., внесену на депозитний рахунок ТУ ДСА України у Волинській області згідно квитанцій від 15.05.2017 року. Вирішено питання щодо судового збору та накладеного арешту на дане майно.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, позивач за первісним позовом ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає про незаконність ухваленого рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове - про задоволення його первісних позовних вимог.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Задовольняючи зустрічний позов та відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив із інтересів обох сторін та відсутності істотної шкоди, беручи до уваги інтереси малолітніх дітей, батьком яких є ОСОБА_2 і які проживають разом із матір»ю ОСОБА_4, котра внесла на депозитний рахунок суду відповідну суму грошової компенсації.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону у повній мірі не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 листопада 2004 року. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 лютого 2016 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.6,143 т.1).

За час шлюбу сторонами було придбано на підставі договору купівлі-продажу від 16 листопада 2007 року житловий будинок з надвірними спорудами по вул. Луцькій, 5 в м. Ківерці Волинської області.

Згідно з договором купівлі-продажу від 16 листопада 2007 року майном, що відчужується, є житловий будинок житловою площею 13,6 кв.м. із надвірними будівлями та спорудами. Земельна ділянка, на якій розташований відчужуваний житловий будинок, не приватизована та перебуває у віданні Ківерцівської міської ради Волинської області (а.с.86-89). При оформленні даного договору покупцем вищезазначеного майна зазначено відповідача ОСОБА_4 При укладенні договору нотаріусом сторонам зміст ст.ст.57-59,60-65 СК України роз»яснено.

Судом також встановлено, що земельна ділянка площею 0,0652 га на підставі рішення Ківерцівської міської ради Волинської області від 07 грудня 2007 року № 18/30 «Про передачу безоплатно у власність земельних ділянок» передана у власність ОСОБА_4, яка відповідно оформила це право Державним актом на право власності на земельну ділянку від 05 березня 2008 року серії ЯД № 279809, кадастровий номер ділянки :01:001:4001, цільове призначення для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (а.с.64-65 т.1).

Рішенням Ківерцівської міської ради Волинської області №30 від 03.07.2008 року ОСОБА_1 було надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку з мансардою розміром 8,5 м х 9,5 м на приватизованій земельній ділянці за адресою: вул. Луцька, 5 м. Ківерці Волинська область, із знесенням існуючого будинку до початку будівництва нового, а після закінчення будівництва здати в експлуатацію та провести державну реєстрацію прав власності. (а.с.12).

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобовязано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Як визначено статтею 60 СК України, а також зазначено у ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до положень ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України).

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України, ч. 2 ст. 372 ЦК України).

Майном відповідно до ч. 1 ст. 190 та ст. 179 ЦК України є окремі речі, сукупність речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обовязки.

У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об'єкт нерухомого майна» (ч. 1 ст. 181, п. 6 ч. 1 ст. 346, ст. 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об'єкт незавершеного будівництва» (ст. 331), «об'єкт будівництва» (ст. ст. 876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Таким чином, об'єкт будівництва (об'єкт незавершеного будівництва) це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб'єктивних майнових, а також зобов'язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб'єктивних цивільних прав стосовно об'єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного точки зору, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 4 жовтня 1991 року "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок", право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої Ради. За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців, суд вправі провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

При неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з врахуванням конкретних обставин залишити його одній із сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Зі змісту ст. ст. 60, 63, 69 СК України та ст. ст. 328, 331, 368, 372 ЦК України можна дійти висновку про те, що об'єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

При цьому суд може визнати право на частину обєкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710 цс15 та від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16.

Як вбачається із матеріалів справи, для визначення ступеня готовності будинку, вартості виконаних робіт, переліку використаних будівельних матеріалів при будівництві житлового будинку ухвалою місцевого суду було призначено у даній справі судову будівельно-технічну експертизу.

Згідно з висновком будівельно-технічної експертизи від 07 лютого 2017 року № О-4 визначено, що до складу будинковолодіння входять: незавершений будівництвом житловий будинок з мансардою (А-1) з двома ганками під козирком, огорожа (1), ворота з хвірткою (2). Рік початку будівництва 2008, технічний стан наявних конструктивних елементів будинку і огорожі та воріт добрий, будинок забезпечений електропостачанням, газопостачанням, опаленням від місцевого котла, водопостачанням від свердловини, місцевою каналізацією, теплою підлогою санвузлів.

Вартість заміщення будинковолодіння в експертному висновку вказана в сумі 1098426 грн., вартість фактично виконаних робіт з будівництва житлового будинку - в розмірі 549213 грн.; вартість матеріалів у вартості будівництва будинковолодіння становить 549213 грн. Також визначено ступінь будівельної готовності мансардного житлового будинку (А-1) по вул. Луцькій, 5 в м.Ківерці, який становить 87% (а.с.176-181).

У судовому засіданні в апеляційній інстанції ОСОБА_2 та його представник пояснили, що присудження судом грошової компенсації є неправомірним та таким, що суперечить інтересам позивача за первісним позовом, оскільки позивач не надавав своєї згоди на отримання грошової компенсації та вважають, що припинення права на частку у спільному майні подружжя завдасть йому істотної шкоди, так як іншого житла у нього немає. Дані доводи колегія суддів приймає до уваги з огляду на наступне.

Згідно із частиною пятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

У пункті 25 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного суду України розяснив, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, пятої статті 71 СК України щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

Таким чином, виходячи із положень статей 60, 69, 70 СК України, частини третьої статті 368 ЦК України, незавершений будівництвом будинок, зведений за час шлюбу, може бути визнаний обєктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При поділі майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України.

Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.

При цьому відповідно до ч. 2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

У даній справі один з подружжя позивач ОСОБА_2, предявивши позов про визнання за ним права власності на ? частину спільного сумісного майна подружжя, фактично відмовився від присудження судом сплати грошової компенсації замість своєї частки у праві спільної сумісної власності на майно, а інший з подружжя відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 внесла на депозитний рахунок суду грошову суму в розмірі 274606,50 грн., що становить половину вартості матеріалів у вартості спірного будинковолодіння, що підтверджено квитанцією, наявною в матеріалах справи.

Зі змісту позовних заяв сторін та їх пояснень у суді слід зробити висновок, що фактично вони не оспорюють питання щодо належності до спільної сумісної власності подружжя придбаного ними будинку, який було знесено, та нового будинковолодіння, що збудований на тому ж місці. Спір між ними виник лише з питань поділу зазначеного незавершеного будівництвом нерухомого майна, а також щодо права на земельну ділянку, на якій знаходиться забудова.

Як вбачається з матеріалів справи, сторонами не заявлялось клопотання про поділ спірного незавершеного будинковолодіння в натурі між ними із визначенням можливих варіантів поділу на окремі частини, на вирішення експерта не ставилось питання про можливість поділу вказаного об»єкта, а також зустрічний позов про поділ майна ОСОБА_4 не обґрунтовувала підставами, передбаченими ст. 365 ЦК України.

Враховуючи відмову ОСОБА_2 від присудження йому грошової компенсації, колегія суддів вважає, що в цьому випадку суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про задоволення позовних вимог зустрічного позову ОСОБА_4 і визнав за нею право власності в цілому на незавершене будівництво, а ОСОБА_2 присудив грошову компенсацію в сумі 274606, 50 грн.

Отже, при таких обставинах у даному випадку первісний і зустрічний позови підлягають до часткового задоволення, а тому слід поділити спільне майно подружжя, визнавши за кожним із сторін право власності на 1/2 частину незавершеного будівництвом будинку та залишивши спірне майно за сторонами на правах спільної часткової власності.

Разом з тим, як розяснив Пленум Верховного Суду України в постанові від 19.03.2010 № 2 «Про внесення змін та доповнень до постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК України.

Отже, оскільки сторони за час шлюбу збудували незавершений будівництвом будинок, право власності на який відповідно до вимог статей 60, 70 СК України набули в рівних частках, позивач з правом власності на 1/2 частину незавершеного будівництвом житлового будинку має право на 1/2 частинку земельної ділянки, на якій розміщений цей житловий будинок, з урахуванням того, що земельна ділянка виділена у власність одному із подружжя ОСОБА_4 саме для обслуговування цього будинку.

Таким чином, оскільки вимоги про поділ земельної ділянки, на якій розташований недобудований житловий будинок, необхідної для обслуговування частки сторін у ньому, на підставі ст. 120 ЗК України, є похідними від вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя, то рішення в цій частині також підлягає скасуванню, а позов ОСОБА_2 щодо визнання за ним права власності на ? частину земельної ділянки до задоволення.

Разом з тим, позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання за ним права забудовника на ? частину недобудованого будинку в порядку поділу майна подружжя не підлягають до задоволення з огляду на норми ст.60,61 СК України, оскільки це не є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому не підлягає поділу.

За таких обставин судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення і ухвалення нового рішення - про часткове задоволення первісного та зустрічного позову і визнання за кожним із сторін права власності на 1/2 частину незавершеного будівництвом жилого будинку та земельної ділянки для обслуговування цього будинку. В решті позовних вимог первісного і зустрічного позовів слід відмовити .

Керуючись ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 25 липня 2017 року в даній справі скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права власності на частку в спільному сумісному майні подружжя та визнання майнового права забудовника та зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити частково.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя виділити ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у власність по 1/2 частині незавершеного будівництвом жилого будинку по вул. Луцькій, 5 в м. Ківерці Волинської області, та по 1/2 частині земельної ділянки для обслуговування жилого будинку, площею 0,0652 га, кадастровий №:01:001:4001, яка знаходиться за адресою: вул. Луцька, 5 в м. Ківерці Волинської області

В решті позовних вимог первісного та зустрічного позовів відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді