Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 1-101/11 Головуючий у 1 інстанції Ярош С.О.
№ провадження 22-ц/778/3259/17 Доповідач: Кочеткова І.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

Суддів: Гончар М.С.,

Маловічко С.В.,

секретар: Ващенко З.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на дії державного виконавця Гуляйпільського районного відділу державної виконавчої служби Гуляйпільського районного управління юстиції Запорізької області,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника за довіреністю ОСОБА_2 на ухвалу Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 03 липня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

23.06.2017 року до суду звернувся ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 зі скаргою на дії державного виконавця Гуляйпільського районного відділу державної виконавчої служби Гуляйпільського районного управління юстиції Запорізької області. Зазначав, що 19.05.2017р. Гуляйпільський районний суд задовольнив його скаргу, скасував акт опису та арешту 1/5 частки квартири, складений державним виконавцем Гуляйпільського ВДВС 18.02.2012р. Посилаючись на те, що до теперішнього часу судове рішення не виконано, арешт з нерухомості не знято, просив суд в порядку ст.383 ЦПК України і ст.ст.19,55 Конституції України зобов'язати державного виконавця виконати судове рішення.

Ухвалою судді Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 26 червня 2017 року скаргу залишено без руху як таку, що за формою і змістом не відповідає вимогам ст.ст.119, 383 ЦПК України, оскільки в скарзі не зазначено суб'єкт оскарження, заявнику надано строк для усунення недоліків, який не може перевищувати 5 днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвалоюсудді Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 03 липня 2017 року скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на дії державного виконавця Гуляйпільського районного відділу державної виконавчої служби Гуляйпільського районного управління юстиції Запорізької області визнано неподаною і повернуто заявнику.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника за довіреністю ОСОБА_2 просить ухвалу суду скасувати як незаконну, і вирішити питання по суті неприйнятої судом скарги.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна підлягає частковому задоволенню з огляду на такі обставини.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 312 ЦПК України за наслідками розгляду скарги на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати ухвалу і передати питання на новий розгляд суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

Статтею 122 ЦПК України передбачено, що суддя відкриває провадження у цивільній справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому цим Кодексом, зокрема ст. 119 ЦПК. Частиною 2 вказаної норми права передбачені підстави відмови у відкритті провадження у справі, зокрема, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Встановлено, що ОСОБА_3 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця з підстав не виконання останнім судового рішення, ухваленого за результатами розгляду скарги на неправомірні дії державного виконавця - про скасування акту опису і арешту належного ОСОБА_3 нерухомого майна . (а.с.2, 4-7).

Ухвалою судді Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 26 червня 2016 року скаргу залишено без руху як таку, що не відповідає вимогам ч.1 ст.383 ЦПК України і ст.82 Закону України «Про виконавче провадження»: в скарзі на зазначений суб'єкт оскарження - державний виконавець або інша посадова особа, яка представляє орган виконавчої служби.

03.07.2017р. ОСОБА_3 подав уточнену скаргу. Проте, оскаржуваною ухвалою від 03 липня 2017 року скарги ОСОБА_4 визнані неподаними і повернуті заявникові.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Залишаючи позовну заяву без руху, а потім повертаючи її позивачеві як таку, що за формою і змістом не відповідає вимогам ст.383 ЦПК України і ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» суд фактично дійшов висновку про відсутність передбачених ч.2 ст.121 ЦПК України підстав для відмови у відкритті провадження у справі і вдався до оцінки відповідності форми і змісту скарги вимогам процесуального закону.

Проте, суд не обговорив питання про те, чи підлягає така скарга розгляду в порядку цивільного судочинства.

Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа викладає в скарзі власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Таким чином аналізуючи наведене, особа, яка вважає, що її права порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Між тим, за положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов'язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Відповідно до ст. ст. 31, 119, 215 ЦПК України визначати предмет та підстави позову є виключним правом позивача і суд не може їх змінити без згоди позивача.

Таким чином, у разі порушення цивільного права відповідно до ст.ст. 3, 11, 31 ЦПК України особа має право обирати той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу, а перевірка відповідності цього способу наявному порушенню і меті судового розгляду у відповідності до ст.4 ЦПК є обов'язком суду.

Як встановлено судом, підставою для звернення ОСОБА_3 до суду із цією скаргою є невиконання державним виконавцем судового рішення, ухваленого за результатами розгляду його скарги, поданої в порядку ст.383 ЦПК України, на дії державного виконавця.

Відповідно до частини п'ятої статті 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Частинами 1,2 ст. 14 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Складовою справедливого судового розгляду, згідно даної Конвенції та практики Європейського суду з прав людини, є своєчасне та повне виконання судових рішень, з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

Зокрема, в рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004 року Європейський суд зазначив, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Умови і порядок примусового виконання рішень судів визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Тобто наведеними положеннями Законодавства передбачені обов'язковість судових рішень та умови і порядок їх примусового виконання у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Тому вимога скарги про зобов'язання виконати рішення суду нівелює встановлені Конституцією України та іншими актами Законодавства засади судочинства.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ своєю постановою № 3 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» роз'яснив , що розгляд судами скарг у порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, є однією з форм судового контролю за виконанням судових рішень, виконання яких є складовою частиною цивільного процесу, оскільки провадження у справі завершується виконанням ухвалених у такій справі судових рішень.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 12 червня 2013 року № 6-32цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Законами України «Про виконавче провадження», «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», «Про державну службу» передбачений спеціальний спосіб захисту порушеного права учасників виконавчого провадження у випадку невиконання державним виконавцем своїх посадових обов'язків, зокрема, у випадку невиконання судового рішення, яким процесуальні дії державного виконавця під час виконання судового рішення вже визнані судом неправомірними.

З огляду на зазначені обставини, колегія суддів вважає, що ухвала судді про визнання неподаною та повернення позовної заяви ОСОБА_3М не відповідає вимогам процесуального законодавства, а тому підлягає скасуванню з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.307,313 п.3 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника за довіреністю ОСОБА_2 задовольнити частково

Ухвалу Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 03 липня 2017 року по цій справі скасувати з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді