Справа № 755/4320/17
"13" жовтня 2017 р. м. Київ
Дніпровський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді - Савлук Т. В.
при секретарі - Бурячек О. В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька,-
22 березня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить надати дозвіл ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 на тимчасовий виїзд за кордон та дозвіл на виїзд на постійне місце проживання за кордон без дозволу (згоди) батька ОСОБА_2, до досягнення дітьми повнолітня та надати їй дозвіл без згоди батька ОСОБА_2 на оформлення документів для тимчасового або постійного виїзду або супроводу неповнолітніх дітей до країн Шенгенської угоди, зокрема, до Королівства Нідерланди, Федеративної республіки Німеччина, Великобританії, Франції а також Канади та Сполучених Штатів Америки до досягнення дітьми повноліття.
В процесі розгляду справи ОСОБА_1 змінила свої позовні вимоги та просила надати дозвіл ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 на тимчасовий виїзд за кордон без дозволу (згоди) батька ОСОБА_2 з 02 березня 2017 року до 02 березня 2022 року до Федеративної республіки Німеччини, Королівства Нідерланди та Польщі та дозволити їй без згоди (дозволу) батька ОСОБА_2 та надати їй дозвіл без згоди (дозволу) батька ОСОБА_2 на оформлення документів для тимчасового виїзду та супроводу неповнолітніх дітей до Федеративної республіки Німеччини, Королівства Нідерланди та Польщі у вказаний період часу.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 23 жовтня 2004 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. 07 лютого 2012 року рішенням Дніпровського районного суду міста Києва шлюб між сторонами було розірвано. Відповідач відсторонився від участі у вихованні дітей та забезпеченні їх потреб у навчанні, вихованні та спілкуванні. Протягом останніх трьох років відповідач проживає за кордоном, з дітьми не бачиться, спілкується з ними тільки за власною ініціативою у зручний для себе час періодичними телефонними дзвінками, приховує свій дохід, сплачує аліменти на утриманні дітей в мінімальному розмірі, не сплачує додаткових потреб дітей, необхідних для їх всебічного розвитку.
Позивач зазначає, що у період з 03 червня 2017 року по 29 червня 2017 року нею запланована поїздка за кордон до Федеративної республіки Німеччини та куплено відповідні білети на літак. Підставою поїздки є запрошення її нареченого, який являється громадянином Королівства Нідерланди, який забезпечує їй та її дітям місце проживання та виступає гарантом усіх витрат.
На прохання позивача оформити згоду на виїзд дітей за кордон відповідач погодився не вагаючись, однак, при оформленні документу допустив помилку у серії її закордонного паспорта і відмовився її усунути, що і стало підставою звернення позивача з позовом до суду.
Позивач в судове засідання не з'явилась, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов завольнити.
Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, шляхом направлення судових повісток про виклик до суду за адресою, вказаною у позовній заяві, про причини неявки відповідач суд не повідомив, процесуальним правом надати письмові пояснення по суті предмету спору не скористався.
На підставі ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного.
Статтею 33 Конституції України закріплено право кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України.
Відповідно до ст. 51 Конституції України турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обов'язком батьків.
У відповідності до ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Крім цього, ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до конвенції про права дитини (ст. 18) проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування.
У відповідності до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини
Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народився ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 року народився ОСОБА_4, батьками дітей записані - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 12, 13).
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 лютого 2012 року було розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 5).

Відповідно до Довідки (форма №3) виданої Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» від 03 лютого 2017 року (бланк № 500) в квартирі АДРЕСА_1 проживає та зареєстрована ОСОБА_1 разом з неповнолітніми дітьми: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 14).

Особисте немайнове право на свободу пересування фізичної особи закріплене ст. 313 ЦК України. Згідно з ч. 3 даної статті фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України, і в'їзду в Україну громадяни України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону правона виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231, визначено, зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон.

Пунктом 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Для дітей віком від 14 до 18 років у заяві зазначається відсутність обставин, що обмежують згідно із законодавством право їх виїзду за кордон.

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (п. 4). Відповідно до п. п. 1.4 даних Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Отже за змістом наведених норм, питання про виїзд за кордон дитини, яка не досягла шістнадцятирічного віку, у разі відсутності згоди одного з батьків, вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, мети виїзду.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, закріпленого ст.ст. 141,157 СК України.

Крім того, не можуть бути задоволені позовні вимоги щодо захисту права, яке може бути порушене в майбутньому і щодо якого невідомо, чи буде воно порушене, зокрема, вимоги про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди одного з батьків, оскільки невідомо, чи буде необхідність в отриманні дозволу, а якщо і настане така необхідність, можливо, відповідач безперешкодно його надасть.

Відповідно до ст.ст.15,16 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Так, об'єктом захисту позовного провадження є порушене, невизнане або оспорюване право чи охоронюваний законом інтерес.

Аналізуючи встановлені на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті наведених норм чинного законодавства, суд приходить до висновку про відсутність достатніх підстав для задоволення позову. Правова позиція суду, покладена в основу такого результату розгляду справи, ґрунтується на тому, що основною обставиною, яка підлягає доведенню в межах предмету доказування у справі (окрім інших та логічних - як то наявність у сторін спільних дитей, які не досягли 16-річного віку, потреба дітей у виїзді за кордон з тих чи інших підстав тощо), є безпідставне ненадання чи ухилення одного з батьків (відповідача) від надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон спільних дітей сторін, які не досягли 16-річного віку. Доказами означеного факту можуть бути не отримане з вини адресата чи безпідставно ним проігнороване письмове звернення, звернення за допомогою зв'язку через мережу Інтернет, смс-повідомлень чи зафіксоване в будь-якій іншій придатній для дослідження в суді формі (звуко-, відеозапис) звернення матері до батька дитини щодо необхідності з'явитись до нотаріальної контори у певний день та час для надання дозволу для виїзду цієї дитини за кордон (із зазначенням країни та проміжку часу для виїзду), покази свідків, присутніх при усному зверненні матері до батька дитини з приводу надання останнім оформленого належним чином дозволу на виїзд дитини за кордон, а також зафіксована письмовими чи іншими належними і допустимим доказами безпідставна пряма відмова відповідача в наданні дозволу на виїзд спільної дитини сторін за кордон. Неподання позивачем суду доказів на підтвердження фактів прямої відмови у наданні дозволу чи ухилення від надання дозволу на виїзд дитини за кордон другим з батьків є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Аналогічної правової позиції дотримується і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїх ухвалах від 11 червня 2015 року у справі №6-12521св15 та від 29 липня 2015 року у справі №6-10368св15.

В судовому засіданні знайшла своє підтвердження обставина надання відповідачем згоди на тимчасове або постійне проживання за кордоном України та на виїзд за кордон України, зокрема, з України до Нідерландів, Федеративної республіки Німеччини, країн Європейського союзу, Канади, Сполучених Штатів Америки та до будь-яких країн світу у період з 02 березня 2017 року до 02 березня 2022 року неповнолітніх синів: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, у супроводі матері ОСОБА_1, на яку покладено відповідальність за забезпечення належних умов перебування її дітей за кордоном, якій доручено, у випадку необхідності, вжити усіх можливих заходів для збереження життя та здоров'я дітей та поверне їх до місця постійного проживання по закінченню терміну перебування за кордоном. Дана згода оформлена ОСОБА_2, батьком дітей, 14 березня 2017 року, справжність підпису останнього засвідчена консулом Генерального консульства України в Торонто (Канада) ОСОБА_6, особу ОСОБА_2 встановлено, зареєстровано в реєстрі за № 573-330 (ас. 11).

Позивач обмежилась виключно абстрактними посиланнями в тексті позову на неодноразові звернення до відповідача з приводу виправлення помилки в серії її закордонного паспорту, тим самим створення відповідачем перешкод позивачу для оформлення документів на тимчасовий виїзд дітей за кордон. При цьому жодних належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних заявлених обставин стороною позивача суду так і не було надано, в зв'язку із чим суд може сприймати заявлені стороною позивача вищевказані обставини лише як припущення, на яких у відповідності до ст. 60 ч. 4 ЦПК України суд не може ґрунтувати своє рішення. Останнє, в свою чергу, є достатньою підставою для відмови у задоволенні позову в частині позовної вимоги про надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон без згоди батька.

Крім того, позовна заява (її предмет та підстави, обґрунтування) не містять наявності спору щодо отримання разового дозволу на виїзд неповнолітніх дітей без згоди батька в конкретну країну та конкретний період часу, а саме до Федеративної республіки Німеччини, Королівства Нідерланди та Польщі з 02 березня 2017 року по 02 березня 2022 року.

За викладених обставин, суд вважає, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон на такий період, як зазначає позивач, без згоди батька грубо порушуватиме його право на участь у вихованні дітей та фактично позбавить його можливості знати про місцезнаходження дітей, умови їх проживання та інші обставини стосовно них, що згідно із вимогами статті 313 ЦК України, статей 141,157 Сімейного кодексу України, положеннями Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, є неприпустимим.

З аналогічних вказаних вище підстав недоведеності факту створення відповідачем перешкод в оформленні позивачем на ім'я спільних дітей згоди на виїзд за кордон суд вважає за необхідне відмовити і в задоволенні позову в частині позовної вимоги про надання дозволу на оформлення позивачем без згоди відповідача всіх необхідних документів для тимчасового виїзду або супроводу дітей сторін за кордон.

На підставі викладеного, керуючись ст. 313 ЦК України, ст.ст. 141, 157 Сімейного кодексу України, ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»,ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231, керуючись ст.ст. 3, 10, 15, 16, 57-60, 88, 169, 208, 209, 212-215, 218, 224 ЦПК України, суд ,-

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарг, яка подається до Апеляційного суду міста Києва через Дніпровський районний суд міста Києва протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10-ти днів з дня отримання її копії.

Суддя: