АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/4484/17 Головуючий 1 інстанції -
Справа № 645/5254/16-ц Горпинич О.В.
Категорія: право власності Доповідач - Швецова Л.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2017 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: Швецової Л.А.,

Суддів: Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

За участі секретаря: Кучер Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2, третя особа: Дванадцята Харківська державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності на квартиру, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом, в якому просила встановити факт її спільного проживання з ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 року, однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 21.08.2012 року по день реєстрації шлюбу 18.11.2014 року, визнати квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю та визнати за нею право власності на 1/2 частину даної квартири.

В обґрунтування позову вказувала, що в період з 02.11.1974 року по 28.10.1986 року; з 23.12.1987 року по 21.08.2012 року вона знаходилася із ОСОБА_7 у зареєстрованому шлюбі. Перебуваючи у шлюбі,14.01.1986 року за спільні кошти подружжям придбано будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку для обслуговування жилого будинку та надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Вказане майно придбано на ім'я ОСОБА_7 21.08.2012 року шлюб між ними було розірвано, але з цього часу вони продовжували мешкати разом як чоловік та жінка, опікувалися один про одного, мали спільний побут, єдиний бюджет. Оскільки введення побуту та лікування потребувало значних фінансових витрат, за ініціативою ОСОБА_7 та її згодою було прийнято рішення щодо продажу вищевказаного будинку, в якому вони проживали протягом тривалого часу. За рахунок коштів, отриманих від продажу нерухомого майна в період спільного проживання без реєстрації шлюбу вони придбали у власність спірну квартиру, а решта коштів витрачалася на лікування, спільне харчування. А 18.11.2014 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_5 року ОСОБА_7 помер. Після його смерті відкрилася спадщина, а саме: квартира АДРЕСА_2. Оскільки квартира була придбана за сумісні кошти ОСОБА_7 та ОСОБА_4 у період проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, вважає, що вказана квартира є об'єктом спільної сумісної власності. Враховуючи той факт, що діти спадкодавця не визнають її право власності на 1/2 частину вказаної квартири та мають намір успадкувати вказане майно в цілому, позивачка звернулася до суду із відповідним позовом.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2017 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2, третя особа: Дванадцята Харківська державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності на квартиру - задоволено частково.

Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, однією сім'єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 21 серпня 2012 року по 17 листопада 2014 року.

Визнано квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_7.

Визнано за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2.

Не погодившись із вказаним вище рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернувся на це рішення з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить зазначене рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити у повному обсязі. Судові витрати стягнути з ОСОБА_4

Обґрунтовуючи свої апеляційні доводи, апелянт зазначив, що з договору купівлі-продажу квартири вбачається, що покупець - ОСОБА_7 свідчить та гарантує, що купує нерухоме майно за власні кошти,оскільки на час цього придбання у шлюбі не перебуває, однією сім'єю ні з ким без реєстрації шлюбу не проживає, про нотаріусом доведено до відома продавців.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи знайшов підтвердження факт, що спірна квартира була придбана за кошти отримані ОСОБА_7 від продажу будинку, який був спільною сумісною власністю подружжя та що в період з 21 серпня 2012 року по 17 листопада 2014 року по день смерті ОСОБА_7, останній спільно проживав з ОСОБА_4 однією сім'єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та придбання в цей час та за спільні кошти квартири АДРЕСА_2.

З таким рішенням суду першої інстанції судова колегія погоджується виходячи з наступного.

Згідно ст.ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі в наступні періоди з 02.11.1974 року по 28.10.1986 року, з 23.12.1987 року по 21.08.2012 року, з 18.11.2014 року, що, в свою чергу підтверджено актовими записами, наданими Відділом реєстрації актів цивільного стану Управління Державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Харківській області, а також копіями свідоцтва про шлюб та розірвання.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 є сином спадкодавця, що підтверджено свідоцтвом про його народження та відповідно до якого батьками записані ОСОБА_7 та ОСОБА_8.

ОСОБА_6, ОСОБА_5 також є дітьми спадкодавця, що також підтверджено свідоцтвами про народження.

ІНФОРМАЦІЯ_5 року ОСОБА_7 помер, що підтверджено свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2.

Зі спадкової справи вбачається, що після смерті ОСОБА_7 з заявою про прийняття спадщини звернулися діти спадкодавця ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_5, а також із заявою про прийняття спадщини звернулася ОСОБА_4

Постановою державного нотаріуса Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори від 21.10.016 року ОСОБА_4 було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на 1/2 частку в спільному майні подружжя на квартиру АДРЕСА_1. В обґрунтування відмовити у вчиненні нотаріальної дії зазначалося, що договір купівлі - продажу вищевказаної квартири було вчинено 31.10.2014 року, тобто не за час шлюбу ОСОБА_7 та ОСОБА_4

В судовому засіданні достеменно встановлено, що будинок АДРЕСА_1, придбаний подружжям до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, під час дії норм КпШС України, який був чинний на момент виникнення частини спірних правовідносин, а саме 14.01.1986 року.

Відповідно до вимог статті 22 КЗпШС України (в ред. 1969 року) майно, набуте подружжя в період шлюбу, є їх спільної сумісною власністю, і кожен із подружжя має право володіти, користуватися та розпоряджатися ним.

Вимогами статей 28-29 КЗпШС України (в ред. 1969 року) визначено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Тобто під час придбання будинку, КпШС України презюмується право спільної сумісної власності на майно, нажите подружжям за час шлюбу. Виходячи з цього, надбане за час шлюбу майно вважається спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно зі ст. ст. 57 , 58 ЦПК України доказами вважаються будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків , встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Так, фактичне подружжя - це особи, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі з іншими особами. Якщо ж чоловік або жінка перебувають у зареєстрованому шлюбі, навіть якщо вони і не підтримують протягом тривалого часу будь-яких відносин і не спілкуються один з одним, вони не можуть розглядатися як особи, на яких розповсюджує свою дію ст. 74 СК України.

Аналіз статті вказує на те, що лише майнові права та обов'язки жінки та чоловіка, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. При цьому закон встановлює загальне правило: майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

З матеріалів справи вбачається, що 07.10.2014 року ОСОБА_7 продав житловий будинок АДРЕСА_1. Згідно п. 3 Договору продажу здійснено за 1 053 000 грн. У п. 7 договору зазначено, що отримано згоду колишньої дружини продавця на продаж нерухомості.

Даних про розподіл коштів у зв'язку з відчуженням вищевказаного будинку суду не надано, що у сукупності з фактом продажу будинку за згодою колишньої дружини дає підстави для висновку, що вказаний будинок використовувався подружжям в інтересах сім'ї, а кошти, одержані від його продажу, є спільним майном подружжя.

Квартира АДРЕСА_2 придбана ОСОБА_7 31.10.2014 року. Згідно п. 3 Договору продаж квартири здійснено за 396 500 грн.

З пояснень свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вбачається, що ОСОБА_7 та його дружина ОСОБА_4 прожили більше сорока років разом. У спірний період з серпня 2012 року по листопад 2014 року вони також жили спільно як подружжя. Вони пілувалися один про одного, купували ліки. ОСОБА_9 постійно турбувалась, доглядала за своїм чоловіком, ОСОБА_7, готувала йому прибирала, здійснювала сплату комунальних послуг та інше. ОСОБА_7 ніде не працював, оскільки був пенсіонером, інвалідом та хворів на онкологічне захворювання.

Багато років поспіль жили вони в будинку за адресою АДРЕСА_1. Оскільки було важко утримувати будинок, вони планували його продати та придбати на грошові кошти від продажу спільного нерухомого майна квартиру за адресою АДРЕСА_3.

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки в разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України).

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Враховуючи, що між продажем будинку АДРЕСА_1 та придбанням квартири АДРЕСА_2 пройшов короткий проміжок часу, співвідношення вартості будинку та квартири, за які були здійснені купівлі-продажі, відсутність доказів передачі грошей за будинок ОСОБА_4, відсутність доказів на підтвердження іншого джерела доходу у ОСОБА_7, та інші обставини справи, у зв'язку з чим, судова колегія приходить до висновку, що квартира придбана за кошти від продажу будинку, який був у спільній власності подружжя.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, щодо оформлення договору купівлі-продажу спірної квартири за два тижні, а саме 15.10.2014 року ОСОБА_4 та ОСОБА_7 з метою чергового офіційного оформлення шлюбних відносин подали заяву до Жовтневого районного у місті Харкові відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у харківській області (заява № 658/04-04-05.15 від 15.10.2014 року), а 18.11.2014 року на підставі вказаної заяви такий шлюб було офіційно зареєстровано.

Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження апеляційних доводів ОСОБА_2 не надав, тому судова колегія приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1ч.1ст.307, ст.ст.308,313,314,315,317,319,324 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: