Дата документу 18.12.2017
ЄУ № 420/875/17
Провадження №2/420/392/17
18 грудня 2017 року Новопсковський районний суд Луганської області
у складі: головуючого судді Стеценко О.С.
за участю секретаря Рожкової Л.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Новопсков в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні будинком та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
Позивач звернувся до Новопсковського районного суду Луганської області з позовом, в якому просить усунути перешкоди в користуванні належним йому на праві власності будинком, а саме визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що їй на праві приватної власності належить домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1. За даною адресою зареєстрований відповідач по справі ОСОБА_2, але фактично не проживає за даною адресою з 2015 року, його речей в будинку немає, він проживає в Російській Федерації, в добровільному порядку знятися з реєстрації він не бажає. Оскільки фактично в будинку відповідач не проживає, але зареєстрований позивач не може скористатися пільгами, передбаченими законом та отримати субсидію на комунальні послуги, тому вона змушена звернутися до суду з даним позовом.
В судове засідання позивач не з'явилася, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, на заявлених вимогах наполягає, у разі неявки відповідача не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не надав.
За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Дослідивши наявні у справі письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що згідно договору купівлі - продажу житлового будинку від 07.07.2015, посвідченого державним нотаріусом Новопсковської державної нотаріальної контори Ковальовим А.О. (зареєстровано в реєстрі за №279), ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_4 житловий будинок з господарчо - побутовими та допоміжними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8).
Судом встановлено, що згідно довідки виконавчого комітету Новопсковської селищної ради Новопсковського району Луганської області №351 від 31.03.2017 за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані ОСОБА_1, 1980 року народження, її донька ОСОБА_5, 2007 року народження, та ОСОБА_2, 1990 року народження, який не є родичем ОСОБА_1 та за даною адресою фактично не проживає з 2015 року (а.с.6), що також підтверджується довідкою №1789 від 17.10.2017, виданою Новопсковською селищною радою.
Згідно акту виконавчого органу №4 Новопсковської селищної ради Новопсковського району Луганської області від 31.03.2017 ОСОБА_2 зареєстрований, але фактично не проживає за адресою: АДРЕСА_1, з дати купівлі житлового будинку ОСОБА_1 Особистих речей ОСОБА_2 в будинку немає (а.с.7).
Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину) будинку, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.
Згідно ч.2 ст.319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до вимог ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно ст. 71 Житлового Кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Відповідно до ст. 72 Житлового Кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Оскільки відповідач не проживає в будинку за адресою: АДРЕСА_1, з 1999 року, та був відсутній за даною адресою понад 6 місяців, а доказів щодо поважності причин відсутності суду не надав, суд вважає відповідача таким, що втратив право користування зазначеним жилим приміщенням.
Відповідно до Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла.
Відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до п.п.3,4 ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення.
За таких обставин, приймаючи до уваги вимоги позивача, який просив визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.
Відповідно до п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 640 грн., який було сплачено позивачем при зверненні до суду.
Керуючись ст. ст. 12-13, 80-81, 89, 141,263, 265, 280-284 ЦПК України, суд
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні будинком та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити повністю.
Усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 житловим будинком та визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, 640 грн. в рахунок відшкодування судового збору.
Копію заочного рішення надіслати сторонам не пізніше двох днів з дня його складення у повному обсязі.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом тридцяти днів з дня його проголошення, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: О.С. Стеценко