Провадження № 2/602/41/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" жовтня 2017 р. Лановецький районний суд Тернопільської області

в складі: головуючого Радосюка А. В.

при секретарі Яблонській М. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ланівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, про визнання договору позики недійсним, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики грошових коштів, укладеного 07 лютого 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що на момент укладення договору позики вона та відповідач ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, однак будь-якої згоди на укладення договору позики вона не надавала та про факт укладення останнього вона не знала. Крім того, вказані грошові кошти на потреби сім'ї не використовувалися і відповідачем ОСОБА_3 в декларації не відображені, внаслідок чого жодних правових наслідків за договором позики між сторонами не виникали та жодних коштів позичальник у позикодавця фактично не отримував. Також, сторони договору позики вчинили даний правочин без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлювалися, оскільки інформація про укладення такого договору та про заявлення позикодавцем позовних вимог до суду про стягнення заборгованості за договором позики стала відома лише після прийняття нею рішення про розірвання шлюбу із ОСОБА_3, а тому позивач вважає, що сторонами договору позики вчинено даний договір лише для ускладнення процесу поділу майна подружжя, та, зокрема, оспорювання договору дарування нежитлового офісного приміщення, що не відповідає правовим наслідкам та меті договору позики і свідчить про фіктивність договору позики.

Позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Фльорків О. В. в судове засідання не з'явилися, однак на адресу суду від представника позивача надійшла заява, в якій він просить розгляд справи проводити у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі і просить суд позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, однак на адресу суду від нього надійшло заперечення в якому він просить суд розгляд справи проводити у його відсутності. Крім того, в поданому запереченні відповідач позову не визнав і пояснив, що між ним та ОСОБА_3 07 лютого 2016 року було письмово укладено договір позики, за яким він передав ОСОБА_3 50 000 доларів США з умовою їх повернення до 30 серпня 2016 року. В зв'язку із тим, що ОСОБА_3 у вказаний термін обумовленої суми йому не повернув, на його прохання щодо повернення позичених коштів не реагував, тому він змушений був звернутися до суду з позовом про стягнення вказаних грошових коштів. Разом з тим, на даний час ОСОБА_3 повернув йому позичені кошти, про що він написав відповідну розписку, і в даний час до ОСОБА_3 будь-яких претензій в зв'язку з виконанням договору позики він не має. Вважає, що між ним та ОСОБА_3 було укладено дійсний правочин, спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а тому вказаний позов є надуманим і безпідставним та задоволенню не підлягає.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, однак на адресу суду від нього поступило заперечення, в якому він просить розгляд справи проводити у його відсутності. Крім того, в поданому запереченні відповідач позову не визнав і повідомив, що між ним та ОСОБА_2 07 лютого 2016 року було письмово укладено договір позики, за яким він одержав від ОСОБА_2 50 000 доларів США з умовою їх повернення до 30 серпня 2016 року. Про дану позику він зазначив в Декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2016 рік. В зв'язку з важким матеріальним становищем він не мав змоги вчасно повернути позику, внаслідок чого ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про стягнення з нього вказаної заборгованості. В подальшому ним було повернуто ОСОБА_2 всі грошові кошти і в даний час будь-яких суперечностей з приводу позики між ними не має, доводи позивача про те, що жодних правових наслідків за договором позики між сторонами не виникло та жодних коштів позичальник у позикодавця фактично не отримував є виключно доводами позивача.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради в судове засідання не з'явився, хоча про день, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, не повідомив представник і про причини своєї неявки в судове засідання.

Суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази по справі, встановив наступні обставини справи.

Згідно з ч.1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У відповідності до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до долученого до матеріалів справи Договору позики від 07 лютого 2016 року позикодавець ОСОБА_2 в порядку та на умовах, визначених цим договором, надає позичальнику ОСОБА_3 позику в розмірі 50 000 доларів США, що відповідно до офіційного курсу гривні до долара США, встановленого НБУ, становить 1 294 500 гривень, а останній зобов'язується повернути позику позикодавцеві до 30 серпня 2016 року. Забезпечення зобов'язань по цьому Договору являється нежитлове офісне приміщення №17, що знаходиться в будинку АДРЕСА_1, загальною площею 54,4 кв.м.. Цей договір набуває чинності з моменту надання позики Позичальнику (що підтверджується відповідною розпискою від Позичальника) і є дійсним до моменту його повного виконання.

Згідно розписки про отримання грошей (позики) від 07 лютого 2016 року ОСОБА_3 в цей день отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 50 000 доларів США, що відповідно до офіційного курсу гривні до долара США, встановленого НБУ, становить 1 294 500 гривень, за договором позики від 07 лютого 2016 року. Свої зобов'язання за договором позики від 07 лютого 2016 року ОСОБА_2 гарантує виконати до 30 серпня 2016 року. В рахунок забезпечення зобов'язань по даній розписці та договору позики являється нежитлове офісне приміщення №17, що знаходиться в будинку АДРЕСА_1, загальною площею 54,4 кв.м., яке належить йому на праві особистої власності.

Відповідно до Договору дарування приміщення від 21 вересня 2016 року ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_1 прийняла в дар на своє ім'я 2/3 частки та на ім'я малолітнього ОСОБА_6 1/3 частку належного ОСОБА_3 нежитлового офісного приміщення №17, що знаходиться в будинку АДРЕСА_1, загальною площею 54,4 кв.м.. Це нежитлове приміщення належить дарувальнику: 1/3 частка на підставі рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 27 листопада 2012 року, справа №2-571/12р., зареєстрованого ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» (м.Тернопіль) 27 грудня 2012 року за №4040 та в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним №38858718, 2/3 частки - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_7 13 вересня 2016 року по реєстру №3832.

Як вбачається з Декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2016 рік, заповненої та підписаної ОСОБА_3, в розділах 11 «Доходи, у тому числі подарунки» та 13 «Фінансові зобов'язання» відображено отриману від ОСОБА_2 позику в сумі 1 294 500 гривень (50 000 доларів США).

Згідно розписки про повернення позики від 24 червня 2017 року ОСОБА_2 в цей день одержав від ОСОБА_3 борг в розмірі 50 000 доларів США, відповідно до договору позики та розписки від 07 лютого 2016 року.

Ухвалою Лановецького районного суду Тернопільської області від 02 серпня 2017 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_1, про стягнення заборгованості за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради про визнання договору позики недійсним в частині позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_1, про стягнення заборгованості за договором позики, в зв'язку з відмовою позивача від позову.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

Судом встановлено, що 07 лютого 2016 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 позику в сумі 50 000 (п'ятдесят тисяч) доларів США, які зобов'язувся повернути в строк до 30 серпня 2016 року, що стверджується договором позики від 07.02.2016 року та розпискою про отримання грошей (позики) від 07.02.2016 року.

Так, обставина отримання ОСОБА_3 грошових коштів у позику від ОСОБА_2 позивачем жодним чином не спростована. Крім того, за змістом правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 18 вересня 2013 року по справі № 6-63цс13, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

За змістом ст.360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Складання та підписання сторонами відповідного договору позики та розписки прямо вказує на факт отримання ОСОБА_3 суми позики.

Посилання позивача ОСОБА_1 на те, що ОСОБА_3 фактично 07 лютого 2016 року гроші від ОСОБА_2 не отримував на думку суду є безпідставними. Письмових доказів, які б свідчили про безгрошовість укладеного сторонами договору позики ОСОБА_1 суду не надала.

Згідно зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Виходячи з положень ст.215 ЦК України та п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1- 3, 5, 6 ст.203 ЦК України.

В свою чергу ст.203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, відповідно до яких: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1, 2 ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Суд критично оцінює пояснення позивача ОСОБА_1, надані нею в позовній заяві, про те, що жодних наслідків за договором позики від 07 лютого 2016 року між сторонами не виникало, жодних грошових коштів позичальник у позикодавця фактично не отримував, що свідчить про його фіктивність, оскільки вказані твердження повністю спростовуються матеріалами справи.

За таких обставин, суд на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, приходить до переконання, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити за недоведеністю, оскільки в ході судового розгляду справи позивачем не надано та судом не здобуто доказів того, що договір позики грошових коштів у сумі 50000 доларів США був фіктивним та безгрошовим, а тому підстави для визнання вказаного правочину недійсним відсутні.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 59, 60, 88, 209, 212-215, 292 , 360-7 ЦПК України, ст.ст. 202, 203, 207, 215, 234, 1046, 1047, 1049 ЦК України, п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд,-

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, про визнання договору позики недійсним - відмовити.

Дане рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Тернопільської області через Лановецький районний суд шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Дане рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: А. В. Радосюк