У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

Мазур Л.М., Попович О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом, в якому просило у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання за ним права власності на іпотечне майно.

На обґрунтування позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» посилалося на те, що 30 вересня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 0805/0908/55-001, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 26 000,00 доларів США із сплатою 12,5 % річних за користування кредитними коштами строком до 28 вересня 2018 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 30 вересня 2008 року між сторонами було укладено іпотечний договір, відповідно до якого ОСОБА_3 передав в іпотеку банку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 54,5 кв. м.

25 травня 2012 року між публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги,за умовами якого ПАТ «Сведбанк» передало ПАТ «Дельта Банк» право вимоги за кредитним та забезпечувальним договорами, унаслідок чого останнє стало новим кредитором у зазначених зобов'язаннях.

Посилаючись на неналежне виконання позичальником грошових зобов'язань за кредитним договором, внаслідок чого станом 28 липня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 389 525 грн 18 коп., з яких тіло кредиту -347 789 грн 53 коп., відсотки - 41 735 грн 65 коп., ПАТ «Дельта Банк» просило задовольнити позов.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 лютого 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено, рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2015 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №0805/0908/55-001 від 30 вересня 2008 року в розмірі 389 525грн 18 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно з договором іпотеки від 30 вересня 2008 року - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, та належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування квартири, посвідченого 24 грудня 2004 року державним нотаріусом Коломийської міської державної нотаріальної контори Мануляк-ТерпелюкІ.В. та зареєстрованого в реєстрі за реєстровим № 2-3271, шляхом передачі права власності на вказаний предмет іпотеки ПАТ «Дельта Банк».

Визнано за ПАТ «Дельта Банк» право власності на двокімнатну квартиру № АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що на порушення вимог ч. 1 ст. 513 ЦК Українита ч.ч. 2, 3 ст. 24 Закону України «Про іпотеку» ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» додатково не уклали договір відступлення права вимоги іпотекодержателя за відповідним договором іпотеки, не зареєстрували відомості про таке відступлення у встановленому законом порядку, а тому відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження» до ПАТ «Дельта Банк» не перейшло право вимоги за договором забезпечення, укладеним ПАТ «Сведбанк» з ОСОБА_3

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що сторонами правочину дотримані вимоги закону щодо заміни кредитора у зобов'язанні, а тому наявні правові підстави для задоволення позову.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалено із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи,що 30 вересня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 0805/0908/55-001, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 26 000,00 доларів США зі сплатою за користування кредитом 12,5 % річних строком до 28 вересня 2018 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором між сторонами 30 вересня 2008 року укладено договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_3 передав в іпотеку банку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, та належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування квартири, посвідченого 24 грудня 2004 року державним нотаріусом Коломийської міської державної нотаріальної контори Мануляк-Терпелюк І.В. та зареєстрованого в реєстрі за реєстровим № 2-3271.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Сведбанк» передав (відступив) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінив ПАТ «Сведбанк» як кредитора (став новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях та набув право вимоги до боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Обґрунтовуючи позовні вимоги банк посилався на неналежне виконання позичальником грошових зобов'язань за кредитним договором, внаслідок чого станом 28 липня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 389 525 грн 18 коп., з яких тіло кредиту -347 789 грн 53 коп., відсотки - 41 735 грн 65 коп., а тому просив задовольнити позов.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України встановлено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з вимогами ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Судами установлено, що договір купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк», посвідчений 25 травня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. та зареєстрований в реєстрі за № № 1306, 1307.

Згідно з п. 1.1 даного договору купівлі-продажу прав вимоги сторони визначили, що «права вимоги» означає всі права вимоги (як існуючі, так і майбутні, як наявні, так і умовні) продавця у якості кредитора до позичальників за кредитними договорами, окрім права продавця на договірне списання коштів з рахунків позичальників, відкритих у продавця, а також всі права вимоги продавця до осіб, які надавали забезпечення, за договорами забезпечення, включаючи будь-які та всі права вимоги та засоби захисту прав, які доступні продавцю, щодо виконання позичальниками та/або особами, які надали забезпечення, будь-яких своїх обов'язків за кредитними договорами та договорами забезпечення.

Згідно Відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно, з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, з Державного реєстру іпотек, спірна квартира обтяжена забороною відчуження на підставі іпотечного договору від 30 вересня 2008 року та зареєстрована як іпотека на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги, укладеного 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк», іпотекодержателем значиться ПАТ «Дельта Банк» (а. с. 131).

Зважаючи на викладене колегія суддів суду касаційної інстанції вважає правильним висновок суду апеляційної інстанції щодо дотримання сторонами порядку заміни кредитора у зобов'язанні.

З матеріалів справи вбачається, щозгідно з п. 12 договору іпотеки за вибором іпотекодержателя застосовується один з наведених способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: за рішенням суду (підпункт 12.1); у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса (підпункт 12.2); згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, викладене в п.п. 12.3.1 та 12.3.2 цього договору (підпункт 12.3), яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, а саме шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, або продаж іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу (підпункти 12.3, 12.3.1, 12.3.2).

Звертаючись до суду із позовом, банк обрав спосіб захисту порушеного права - звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості яка виникла за кредитним договором шляхом визнання за ним права власності на нерухоме майно.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У ч. 1 ст. 36 цього Закону зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 цього Закону.

При цьому згідно ч. 1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналіз статей 36, 37, 38, 39 Закону України «Про іпотеку» та статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).

Ураховуючи сутність іпотеки та зміст правових механізмів забезпечення прав усіх сторін спірних правовідносин, ефективним способом відновлення прав кредитора є застосування передбаченої сторонами в договорі процедури звернення стягнення на іпотечне майно як однієї з умов надання (отримання) кредиту.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 14 вересня та від 12 жовтня 2016 року у справах № 6-1219цс16 та № 6-504цс16; від 22 березня, 27 квітня та 24 травня 2017 року у справах № 6-2967цс16, № 6-679цс17 та № 6-1388цс16.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд апеляційноїінстанції виходив з того, що ОСОБА_3 не виконував належним чиномумови кредитного договору, унаслідок чого утворилася заборгованість, а положеннями іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто банк має право на визнання права власності на предмет іпотеки для захисту порушеного права.

Чинне законодавство України не обмежує право кредитора на вибір способу захисту порушеного права. Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на іпотечне майно, у цій справі, і є по суті захистом порушеного права кредитодавця щодо виконання позичальником грошового зобов'язання, забезпеченого іпотекою.

Хоча апеляційним судом і неправильно застосовано положення ст. ст. 37, 38 Закону України «Про іпотеку», однак суд правильно вирішив спір по суті, а тому висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовими позиціями, викладеними в постановах Верховного Суду України, зокрема, у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-1388цс16.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом апеляційної інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди ОСОБА_3 з висновками суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

В.М. Коротун

Л.М. Мазур

О.В. Попович