Справа № 461/3733/17 Головуючий у 1 інстанції: Юрків О.Р.
Провадження № 22-ц/783/5210/17 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Шандри М.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , її представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 липня 2017 року, -
ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_5 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/2 частини його заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено повністю, вирішено стягувати з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_8 аліменти на утримання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/2 частки його заробітку (доходу), починаючи з дня звернення позивачки до суду 29.05.2017 року і до досягнення дітьми повноліття, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ДСА України 640,00 грн. судового збору. Рішення допущено до негайного виконання в межах суми платежу за один місяць.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 ,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з`ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає про те,, що щомісячно надає кошти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини свого заробітку, однак суд не перевірив чи позивачка використовує за призначенням матеріальну допомогу, яку отримує від відповідача на утримання дітей та не з`ясував, які соціальні програми встановлені Кабінетом Міністрів України для населення та громадян України, ОСОБА_5 використовує в інтересах дітей для покращення їх розвитку в цілому. Крім того, з долучених позивачем до матеріалів справи документів вбачається, що ОСОБА_1 проходить військову службу в Державній прикордонній службі України, має фіксовану заробітну плату в розмірі 8400 грн. на місяць та додаткових доходів не отримує. Апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги доводів про відсутність у нього нерухомості і банківських вкладів, те, що він проживає з іншою жінкою в цивільному шлюбі, у якої є діти від першого шлюбу, що сім`ї приходиться винаймати житло. Не врахував суд і того, що внаслідок отриманої відповідачем психологічної травми під час проходження військової служби в зоні АТО, у нього є необхідність нести додаткові витрати на відновлення втраченого здоров`я і реабілітацію, які держава не може йому компенсувати та надати в повному обсязі. У зв`язку з перебуванням на державній службі йому заборонено законом займатися іншою оплачуваною (крім викладацької, наукової і творчої діяльності) або підприємницькою діяльністю, тому стягнення граничного розміру аліментів ставить відповідача у скрутне матеріальне становище. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягувати з ОСОБА_1 аліменти на дітей - ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку та доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісяця, до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 29.05.2017 року.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 , на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_5 , її представника ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.
Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи; докази є належними та допустимими ст.ст.57-59 ЦПК України.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції врахував потреби дітей та можливість надання матеріального утримання самою матір`ю, врахував матеріальний стан відповідача, наявність у нього обов`язку по утриманню дітей та відсутності законодавством визначеного обов`язку по утриманню інших осіб, та прийшов до висновку про те, що з відповідача слід стягувати щомісячно кошти на користь позивачки на утримання дітей до досягнення повноліття в розмірі ? частини заробітку відповідача, і що такий розмір аліментів буде достатнім для забезпечення повноцінного розвитку та належних умов проживання дітей сторін.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи за наступного.
Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року № 789-XII (дата набуття чинності для України: 27.09.1991 року) держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно із ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
За приписами зазначених правових норм на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на утримання дитини (забезпечення умов життя) також мають бути однаковими.
Частинами 1-3 ст. 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
При цьому СК України передбачає підстави для визначення розміру аліментів, але не пов`язує їх виключно зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). З огляду на відсутність імперативної заборони розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та які посилається позивач. При цьому право застосування норми права належить виключно суду.
За правовою природою аліментні зобов`язання - це періодичні платежі, які платник аліментів зобов`язаний сплачувати щомісячно, з метою матеріального утримання дитини.
Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Законом України №2037-У111 від 17.05.2017 року внесено доповнення до статті 182 СК України, яку доповнено пунктом 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; та пунктом 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого та рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів.
Вищезгаданим законом внесено зміни до ч.2 ст. 182 СК України і встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Тобто, чинне законодавство передбачає, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитину відповідного віку.
Аналогічні роз`яснення містяться в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів".
Разом з тим, ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника, не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей, у таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків.
Стягнення з ОСОБА_1 коштів на утримання дітей апелянтом не оскаржується, в суді апеляційної інстанції відповідач не заперечував щодо стягнення аліментів, однак не погодився з визначеним судом першої інстанції розміром аліментів.
З копії свідоцтв про народження серії НОМЕР_2 , виданого 23.08.2001 року, НОМЕР_3 , виданого 26.06.2003 року, вбачається, що ОСОБА_7 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , їх батьком у свідоцтві про народження записаний ОСОБА_1 , а матір`ю ОСОБА_5 .
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 та стягуючи з відповідача ОСОБА_1 кошти на утримання дітей, доньки, ОСОБА_9 , 2001 р.н. та сина, ОСОБА_10 , 2003 р.н., у розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу), щомісячно, суд першої інстанції врахував те, що діти сторін проживають разом з матір`ю, батько з ними не проживає, створив іншу сім`ю, достатньо коштів на утримання дітей не надає, а також відсутність між батьками домовленості щодо способу виконання спільного обов`язку утримувати дітей, а тому виходячи із встановленого факту, що діти проживають із матір`ю вважав підставною вимогу позивачки про стягнення на її користь коштів на утримання дітей.
Довідкою про доходи, виданою спеціалізованою середньою загальноосвітньою школою №28 з поглибленим вивченням німецької мови від 25.04.2017 р. № 30 підтверджується, що позивачка працює, загальна сума її доходу за період з вересня 2016 року до березня 2017 року включно становить 22501.06 грн., сплачені податки 2194.03 грн., чистий дохід 20307.03 грн., середньомісячний дохід позивачки становить 2901 грн., який є недостатнім для матеріального утримання дітей.
На думку колегії суддів, визначаючи розмір аліментів, суд першої інстанції вірно виходив з положень ст. 182 СК України, врахував матеріальне становище платника аліментів, те, що він працює, отримує заробітну плату, яка згідно з довідкою, виданою військовою частиною НОМЕР_4 за період з 01.09.2016 року до 30.04.2017 року становить 68893.00 грн., і за встановлених обставин дійшов висновку про те, що відповідач має можливість надавати кошти на утримання дітей в розмірі ? частки заробітку.

Визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача, суд першої інстанції виходив з того, що вимога про стягнення з відповідача щомісячно аліментів у розмірі ? частки від його зарплати (доходу) є обґрунтованою, оскільки надання відповідачем матеріальної допомоги га утримання дітей у розмірі 2800.00 грн. є недостатнім для матеріального забезпечення дітей.

Відповідач, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не надав, а судом першої інстанції не здобуто доказів про відсутність у нього можливостей сплачувати аліменти у розмірі ? частки зарплати (доходу), а відтак, враховуючи в сукупності досліджені докази та виходячи з принципу справедливості та розумності, а також обов`язку обох батьків приймати участь в утриманні своєї дитини, вірним є висновок суду першої інстанції про задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 коштів на утримання дітей, доньки, ОСОБА_9 , 2001 р.н. та сина, ОСОБА_10 , 2003 р.н., щомісячно, в розмірі ? частки його заробітку (доходу).

Визначаючи розмір аліментів у такому розмірі, суд першої інстанції вірно врахував розмір прожиткового мінімуму на дітей віком від 6 до 18 років, та обов`язок обох батьків забезпечити необхідний прожитковий мінімум для дитини, можливість батька сплачувати аліменти саме у такому розмірі.
Оскільки аліменти це платіж, спрямований саме на утримання дитини, який повинен бути достатнім для цього, разом з тим, він повинен бути співрозмірним з урахуванням мети аліментного зобов`язання, яке є в обох із батьків, і має бути рівним, та покликаний захистити інтереси дитини в коштах у розмірі, необхідному для її життєдіяльності, збереження достойного рівня життя, який мала дитина до виникнення спору про стягнення аліментів, і який необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, а тому з врахуванням визначеного законом розміру прожиткового мінімуму на дітей, їх потреб, зважаючи на обов`язок обох батьків брати участь в матеріальному утриманні дитини, враховуючи матеріальний стан відповідача, який працює, отримує стабільну заробітну плату, колегія суддів погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром аліментів, зважаючи на те, що такий розмір аліментів забезпечить найбільш необхідні потреби дітей, належні умови проживання дітей, і при цьому діти сторін будуть захищеними та будуть отримувати матеріальне утримання від батька, що гарантовано як нормами національного, так і нормами міжнародного законодавства, які наведено вище. Наведене спростовує доводи апеляційної скарги про те, що надання відповідачем допомогу на утримання дітей у розмірі 2800.00 грн., є достатнім для матеріального забезпечення дітей.
Сумніви апелянта щодо використання позивачкою коштів саме на утримання дітей не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки платник аліментів в разі виникнення сумнівів щодо використання аліментів на дітей, вправі звернутися до органу опіки та піклування з приводу перевірки використання коштів.
На думку колегії суддів, визначивши саме такий розмір аліментів, суд першої інстанції максимально врахував інтереси дітей, положення Конвенції про права дитини.
Доводи апелянта про те, що він не отримує, крім зарплати, інших доходів, і не може такі отримувати, оскільки він проходить службу у Державній прикордонній службі України, а також необхідність додаткових витрат для відновлення стану здоров`я і реабілітацію у зв`язку з отриманням психологічної травми під час проходження служби в зоні АТО, які держава не може йому компенсувати, створення ним нової сім`ї та необхідність її матеріального утримання, не спростовують правильних висновків суду про стягнення аліментів у розмірі ? частки зарплати (доходів), оскільки зазначені обставини не повинні впливати на матеріальне забезпечення дітей, та розмір коштів, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на їх утримання.
Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.
Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Шандра М.М.

Цяцяк Р.П.