У Х В А Л А

11 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,

Лященко Н.П.,

Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року в справі за позовом публічного акціонерного комерційного банку «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_4 про звернення стягнення,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 6 серпня 2015 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2016 року ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 6 серпня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 липня 2016 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, у рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором від 26 червня 2009 року у розмірі 77 тис. 828 грн 43 коп., яка складається з: 52 тис. 137 грн 99 коп. - заборгованості за кредитом, 10 тис. 719 грн 51 коп. - заборгованості за процентами за користування кредитом, 2 тис. 944 грн 31 коп. - комісії, 12 тис. 26 грн 62 коп. - пені, передано у заклад ПАТ КБ «ПриватБанк» автомобіль марки «ВАЗ», що належить на праві власності ОСОБА_4, звернуто стягнення на зазначене заставне майно шляхом надання ПАТ КБ «ПриватБанк» права продажу предмета застави з укладенням від імені ОСОБА_4 купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем із наданням повноважень на отримання дублікату свідоцтва про реєстрацію технічного засобу замість втраченого, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку у органах ДАІ України по свідоцтву про реєстрацію технічного засобу або його дублікату для його подальшої реалізації та інших необхідних дій для здійснення продажу та зняття зазначеного автомобіля з обліку у органах ДАІ України, за початковою ціною на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, яка проведена суб'єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. В іншій частині позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 відмовлено.Провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості закрито.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 12 квітня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилив, рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 липня 2016 року залишив без змін.

5 вересня 2017 року (згідно з поштовим штемпелем на конверті) до Верховного Суду України звернувся ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статті 20 Закону України заставу», що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ, а саме частини 2 статті 16, 57, 60, 212 ЦПК України.

На обґрунтування своїх вимог заявник надав ухвали Верховного Суду України, постановлені ним як судом касаційної інстанції від 1 вересня та 3 жовтня 2010 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року та 25 січня 2017 року.

Водночас заявник подав клопотання про поновлення строку подання заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року, посилаючись на те, що зазначену ухвалу він отримав лише 20 червня 2017 року і у зв'язку з цим ним пропущено строк звернення до Верховного Суду України.

Відповідно до частини першої статті 356 ЦПК України заява про перегляд судових рішень подається протягом трьох місяців з дня ухвалення судового рішення, щодо якого подано заяву про перегляд, або з дня ухвалення судового рішення, на яке здійснюється посилання, на підтвердження підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, якщо воно ухвалено пізніше, але не пізніше одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява.

У разі пропущення строку, встановленого частинами першою-третьою цієї статті, з причин, визнаних поважними, суд за клопотанням особи, яка подала заяву про перегляд судового рішення, може поновити цей строк у межах одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява (частина четверта статті 356 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що строк подання заяви про перегляд підлягає поновленню, оскільки наведені причини пропуску строку є поважними.

Разом з тим, перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне неоднакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відхиляючи касаційну скаргу ОСОБА_4 суд касаційної інстанції погодився з рішенням суду апеляційної інстанції, який скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове рішення про часткове задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 При цьому суд виходив з того, що позичальник належним чином не виконує взятих на себе зобов'язань, забезпечених заставою, має прострочену кредитну заборгованість, у рахунок погашення якої підлягає зверненню стягнення на заставлений транспортний засіб. Закриваючи провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» на підставі пункту 1 частини 1 статті 205 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку про те, що договір поруки був укладений між банками як суб'єктами господарювання, таким чином, спір у даній частині не може бути розглянутий у порядку цивільного судочинства.

Ухвали Верховного Суду України від 1 вересня та 3 жовтня 2010 року, що надані заявником для порівняння, якими судові рішення судів попередніх інстанції скасовано, а справи передані на новий апеляційний та новий розгляд, не містять правової позиції щодо спірних правовідносин та застосування норм матеріального права, а вказують на допущені судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права та необхідність їх усунення для правильного вирішення спору, а також нез'ясування судами належним чином фактичних обставин справи.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року у справі за позовом про стягнення заборгованості суд касаційної інстанції погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанції інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення позову. Суд обґрунтував свої висновки тим, що позивач пред'явив вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за договором від 29 жовтня 2012 року б/н, який було укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем, яка станом на 31 січня 2015 року становила 18 тис. 425 грн 23 коп. і на підтвердження укладення цього договору надав копію виписку Online за основною карткою, копія якої в матеріалах справи відсутня, реферанс договору в українській валюті на суму кредитного ліміту 5 тис. 900 грн, однак даний договір мав відповідний номер, а відтак не був предметом даного спору та не стосувався заявлених позовних вимог і були відсутні дані про домовленість сторін щодо переоформлення кредитної картки «Універсальна» на іншу суму кредитного ліміту.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 січня 2017 року у справі за позовом про стягнення кредитної заборгованості суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій, які дійшли висновку про те, що за відсутності кредитного договору від 14 серпня 2013 року, позовні вимоги про стягнення за ним заборгованості є безпідставними та задоволенню не підлягають, оскільки позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження укладення з відповідачем кредитного договору від 14 серпня 2013 року, а наявна в матеріалах справи анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк» від 27 листопада 2012 року не може бути доказом укладення спірного кредитного договору від 14 серпня 2013 року.

Тобто судове рішення, про перегляд якого подано заяву, та надані для порівняння судові рішення суду касаційної інстанції постановлені в справах з різними предметами спорів, підставами позовів та з різним матеріально-правовим регулюванням правовідносин, а також в них встановлено різні фактичні обставини справ, що не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у побідних правовідносинах.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Поновити ОСОБА_4 строк подання заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року.

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом публічного акціонерного комерційного банку «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді : В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

В.М. Сімоненко