АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/7317/2017 Доповідач - Шахова О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів: Вербової І.М., Поливач Л.Д.

при секретарі - Горак Ю.М.,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Златобанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Товариство з обмеженою відповідальністю «Біпродукт», про визнання правовідносин припиненими за апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданою її представником ОСОБА_2, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 квітня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що між нею та ПАТ «Златобанк» 31.07.2013 року було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав кредит у сумі 2 740 000 грн. У забезпечення виконання позичальником умов зазначеного кредитного договору між банком та ОСОБА_4 було укладено договори застави майнових прав - прав вимоги грошових коштів, що розміщені на вкладних рахунках № НОМЕР_1, № НОМЕР_2 на суму - 343000 доларів США. У лютому ПАТ «Златобанк» було визнано неплатоспроможним та 18.02.2015 року банком було здійснено договірне стягнення грошових коштів у розмірі - 343 000 доларів США за договорами застави для погашення заборгованості за кредитним договором. У зв'язку з цим, в липні 2015 року нею було здійснено звернення до уповноваженої особи про припинення зобов'язань за кредитним договором та зняття заборони відчуження предмету іпотеки, але отримано відмову банку із посиланням на те, що жодного звернення стягнення на предмет застави не здійснювалось та правовідносини за кредитним договором не є припиненими. Просила визнати припиненими правовідносини за кредитним договором №328/13/CL від 31.07.2013 року, що укладений між нею та ПАТ "Златобанк".

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 квітня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2, подав апеляційну скаргу та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема, що судом першої інстанції не враховано, що встановлення факту нікчемності правочину тимчасовою адміністрацією банку у цивільному процесі не є преюдиціальним фактом та потребує доказування у загальному порядку, оскільки відповідно до вимог ст.221 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із необґрунтованості позовних вимог, у зв'язку з їх недоведеністю.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено, що 31.07.2013 року між ПАТ «Златобанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами розділу 1 якого було надано позивачу грошові кошти на споживчі цілі в сумі - 2 740 000 грн. на строк до 05.05.2014 року включно, під 21 % річних.

У забезпечення кредиту із позичальником було укладено договори застави майнових прав - прав вимоги грошових коштів, що розміщені на вкладних рахунках за відповідними номерами з ОСОБА_5 та договори іпотеки нерухомого майна.

Згідно п.1.2 вказаного договору банк зобов'язався відкрити позичальнику позичкові рахунки для внесення періодичних платежів по кредиту, дострокового їх погашення та процентів за їх користування.

Також, в забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між АТ «Златобанк» та ТОВ «Біпродукт» було укладено 04.12.2014 року договір наступної застави майнових прав, а саме за п.п.1, 2.1, 2.1.1 його умов за повернення усіх коштів як основного кредиту, так і процентів за його користування, сплату, пені, неустойки, штрафів, тощо.

При цьому, за умовами п.3.1 вказаного договору застави є майнові права на грошові кошти, що розміщені на відкритому в ПАТ «Златобанк» рахунку до відповідним договором банківського вкладу від 21.08.2014 року в сумі - 120 000 доларів США. Також, дійсно між банком та ТОВ «Біпродукт» 21.08.2014 року було укладено договір банківського вкладу, за умовами якого товариство розмістило на рахунку в банку грошові кошти депозиту в розмірі - 500 000 доларів США.

12.02.2015 року з вкладного рахунку ТОВ «Біпродукт» було здійснено часткове договірне списання коштів для погашення заборгованості за кредитним договором за позивача в сумі - 120 000 доларів США, що підтверджується випискою по особовою рахунку (зазначено суму в еквіваленті в гривні - 3 011 897,04).

13.02.2015 року Правлінням Національного банку України відповідно до вимог ст.. 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність» прийняло постанову №105 «Про віднесення Публічного акціонерного банку «Златобанк» до категорії неплатоспроможних».

У відповідності до постанови Правління Національного банку України від 12.05.2015 року №310 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Златобанк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення від 13.05.2015 №9 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Златобанк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації вказаного банку.

Відтак, з 13.02.2015 року до правовідносин неплатоспроможного банку із іншими контрагентами застосовуються вимоги Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Згідно п.8 Розділу 10 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону.

Статтею 2 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено тимчасову адміністрацію - як процедуру виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом. Уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Відповідно до ч.ч. 2-4 ст.36 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» на період тимчасової адміністрації усі структурні підрозділі, органи та посадові особи банку підпорядковуються у своїй діяльності уповноваженій особі Фонду і діють у визначених нею межах та порядку. Правочини, вчинені органами управління та керівниками банку після призначення уповноваженою особи Фонду, є нікчемними.

Вимогами ч. 2 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Згідно п.п.1,7 ч.3 ст.38 вказаного Закону, Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з підстав: безоплатного здійснення банком відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

У зв'язку із вказаними вимогами Закону та керуючись п.п.2.3, 3.5, 3.5.1 договору банківського вкладу від 21.08.2014 року, якими встановлено заборону на проведення розрахункових операцій по його рахункам та передбачено можливість повернення коштів виключно на поточний рахунок вкладника, що був укладений між банком та ТОВ «Біпродукт», вказаний договір наступної застави від 04.12.2014 року між Банком та зазначеним товариством визнано нікчемним, про що було повідомлено позивача та третю особи листом від 07.05.2015 року.

Положеннями ст. 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За умовами ст.216 ЦК України недійсним правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані із його недійсністю.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення ( ч.1 ст.236 ЦК).

У зв'язку з чим, за наслідками застосування нікчемності договору застави від 12.05.2015 року АТ «Златобанк» на рахунок ТОВ «Біпродукт» було здійснено повернення сплачених в рахунок погашення кредиту за позивача, а саме коштів в сумі - 120 000 доларів США (а.с.61).

Згідно ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.. 599 Ц К України).

Пунктом 17 Постанови Пленуму Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» визначено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК.

Оскільки позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні вимог ст.10,59-60 ЦПК України обставин погашення нею заборгованості за кредитним договором від 31.07.2013 року, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку по відсутність правових підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано, що встановлення тимчасовою адміністрацією банку факту нікчемності договору наступної застави майнових прав від 04 грудня 2014 року укладеного між ПАТ «Златобанк» та ТОВ «Біпродукт» на підставі якого 12.02.2015 року з вкладного рахунку ТОВ «Біпродукт» було здійснено часткове договірне списання коштів для погашення заборгованості за кредитним договором за позивача в сумі - 120 000 доларів США, у цивільному процесі не є преюдиціальним фактом та потребує доказування у загальному порядку, а тому є безпідставними з наступних підстав.

Статтями 627, 629 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу

Дійсно, встановлення факту нікчемності правочину тимчасовою адміністрацією банку у цивільному процесі не є преюдиціальним фактом та потребує доказування у загальному порядку, оскільки відповідно до вимог ст.221 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Проте, доказів оскарження вказаного рішення уповноваженої особи банку про визнання правочину нікчемним, його скасування чи визнання незаконним позивачем до суду надано не було.

Крім того, за наслідками застосування нікчемності договору застави від 12.05.2015 року ПАТ «Златобанк» на рахунок ТОВ «Біпродукт» було здійснено повернення сплачених в рахунок погашення кредиту за позивача, а саме коштів в сумі - 120 000 доларів США (а.с.61).

Встановлені зазначені обставини лише вказають, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні вимог ст..10,59-60 ЦПК України обставин погашення нею заборгованості за кредитним договором від 31.07.2013 року, правовідносини за цим договором тривають та підстави для визнання їх припиненими відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції при вирішенні позовних вимог ОСОБА_1 дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303,304, 307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану її представником ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до вказаного суду.

Головуючий

Судді: