Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.08.2017 Справа №607/9033/17

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі: головуючого Грицака Р.М.

за участю секретаря Чех Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області про скасування арешту майна, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області в якому просить зняти арешт з усього належного йому рухомого та нерухомого майна, накладеного постановою державного виконавця від 24.06.2010р. в рамках ВП №19938586 при виконанні виконавчого листа №1-12 виданого 27.03.2009р. за реєстраційним номером 9972146. В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що вироком Волочиського районного суду Хмельницької області від 13.01.2009р. у справі №1-12/2009 його ОСОБА_1 було визнано винним за ст.189 ч.4, 263, ч.1 КК України і призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на сім років із конфіскацією майна. В подальшому, на виконання даного вироку суду було видано виконавчий лист №1-12/2009 від 27.03.2009р., який 03.04.2009р. було предявлено до відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Тернопільській області. 24.06.2010р. заступником начальника першого відділу ДВС ТМУЮ було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все його рухоме та нерухоме майно. На той момент, єдиним майном, що перебувало у його власності був автомобіль марки ВАЗ 2107, 2006 року випуску д.н.з. НОМЕР_1. Проте, даний автомобіль було придбано в кредит і він знаходився в заставі ПАТ КБ «Приватбанк» а тому не міг бути конфіскованим, так як заставодержатель планував за рахунок реалізації даного автомобіля задовольнити свої вимоги, зазначені у рішенні Тернопільського міськрайонного суду в справі №2-5944/10. Оскільки у нього не було будь якого іншого майна, яке можна конфіскувати, а вищевказаний автомобіль за час його перебування у місцях позбавлення волі зник, 18.12.2013р. державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Рішенням сесії Байковецької сільської ради №90 від 31.03.2011р. в порядку п.3 ст.116 Земельного кодексу України, а саме безоплатної передачі, йому було виділено земельну ділянку площею 0.0800га, з кадастровим номером :02:001:3398 з цільовим призначенням «Для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд», розташовану за адресою: вул. Просвіти, 12 с. Байківці Тернопільського району. 20.12.2011 року він отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку. 20.05.2017р. отримавши інформаційну довідку з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, йому стало відомо, що на все, належне йому на праві власності рухоме та нерухоме майно накладено арешт під реєстраційним номером 9972146. Підставою для накладення арешту є постанова державного виконавця про арешт майна боржника та заборони його відчуження від 24.06.2010р. Вважає, що конфіскація поширюється лише на майно, придбане до моменту засудження або і після цього, але на кошти, що підлягали конфіскації за вироком, однак під арештом перебуває і його майно, а саме земельна ділянка право власності на яку він набув в порядку безоплатної передачі, після постановлення вироку про конфіскацію, а тому просить скасувати арешт, накладений постановою від 24.06.2010 року.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просить його задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_2 примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиціїв судовому засіданні відносно вирішення позову поклався на думку суду.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши в судовому засіданні письмові докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного:

Відповідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Вироком Волочиського районного суду Хмельницької області від 13.01.2009р. у справі №1-12/2009 ОСОБА_1 було визнано винним за ст.189 ч.4, 263, ч.1 КК України і призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на сім років із конфіскацією майна.

На виконання даного вироку суду було видано виконавчий лист №1-12/2009 від 27.03.2009р., який 03.04.2009р. було предявлено до відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Тернопільській області.

24.06.2010 заступником начальника першого відділу ДВС ТМУЮ було винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику на праві приватної власності.

18.12.2013р. державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», а саме: «У боржника у ОСОБА_1 відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними».

Згідно ч.1 ст.59 КК України покарання у вигляді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна , яке є власністю засудженого.

Статтею 48 КВК України визначено порядок виконання покарання у виді конфіскації майна.

Суд, який постановив вирок, що передбачає як додаткове покарання конфіскацію майна, після набрання ним законної сили надсилає виконавчий лист, копію опису майна і копію вироку для виконання органу державної виконавчої служби, про що сповіщає відповідну фінансову установу. У разі відсутності у справі опису майна засудженого надсилається довідка про те, що опису майна не проводилося.

Проте, на відміну від штрафу, який може бути сплачений (або примусово стягнутий) з майна, придбаного засудженим як до моменту винесення вироку, так і після цього, конфіскація поширюється лише на майно, придбане до моменту засудження або і після цього, але на кошти, що підлягали конфіскації за вироком.

Згідно відповіді на запит, наданої Державною податковою службою України №330985 від 30.10.2012 боржник володіє рахунками у публічному акціонерному товаристві «ІМЕКСБАНК».

Як слідує з матеріалів виконавчого провадження, на момент виконання вироку у позивача не було жодних коштів та майна.

Рішенням сесії Байковецької сільської ради №90 від 31.03.2011р. в порядку п.3 ст.116 Земельного кодексу України, а саме безоплатної передачі, ОСОБА_1 було виділено земельну ділянку площею 0.0800га, з кадастровим номером :02:001:3398 з цільовим призначенням «Для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд», розташовану за адресою: вул. Просвіти, 12 с. Байківці Тернопільського району.

20.12.2011р. ОСОБА_1 отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №278958.

Як вбачається з інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.05.2017р., на все, належне ОСОБА_1 на праві власності рухоме та нерухоме майно накладено арешт під реєстраційним номером 9972146. Підставою для накладення арешту є постанова державного виконавця про арешт майна боржника та заборони його відчуження від 24.06.2010р.

Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Такі ж гарантії стосовно розпорядження своєю власністю містяться у ст.319 ЦК України.

Частиною 2 статті 48 КВК України визначено, що виконання покарання у вигляді конфіскації майна здійснюється органом державної виконавчої служби за місцезнаходженням майна відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст.ч.3 ст.49 КВК України спори, пов'язані з конфіскацією майна, вирішуються в порядку, встановленому законом. Як зазначено в ст.62 Закону України «Про виконавче провадження» вконання рішень про конфіскацію майна здійснюється органами державної виконавчої служби в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст.155 КВК України особи, які відбули покарання, несуть обов'язки і користуються правами, встановленими для громадян України, з обмеженнями, що передбачені для осіб, які мають судимість. Такі обмеження можуть бути передбачені тільки законом.

Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.ч.1,6 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. (ч.1. ст. 321 ЦК України).

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що на час відбуття основного покарання у вигляді позбавлення волі, конфіскація майна засудженого не здійснена, виконавчий лист повернутий стягувачу державним виконавцем, на теперішній час виконавче провадження закрито, а право власності на земельну ділянку набуто позивачем лише з 20.12.2011р., тобто після того, як позивач був засуджений, вказаний вище арешт на майно позивача як засудженого не розповсюджується на набуте ним майно після винесення вироку та відбуття покарання. Тож наявність відомостей в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно позивача, які були внесені у зв'язку з проведенням дій у ході виконавчого провадження за вироком суду, яке на даний час закрито, має місце порушення права власності позивача на набуте ним майно після відбуття покарання за вироком суду.

Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги, що конфіскація майна має одноразовий характер, та конфісковане може бути лише майно, яке було у власності засудженого до винесення вироку або придбане ним за кошти, що підлягали конфіскації, зважаючи на те, що на момент засудження позивач не володів будь яким майном чи коштами, суд приходить до висновку, що вирок суду в частині конфіскації було виконано повністю, а продовження дії арешту на все майно позивача звужує його права, викладені в статті 41 Конституції України, яка гарантує кожному громадянину України право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, а тому позов слід задовольнити та зняти арешт з усього належного йому рухомого та нерухомого майна, накладеного постановою державного виконавця від 24.06.2010р. в рамках ВП №19938586 при виконанні виконавчого листа №1-12 виданого 27.03.2009р. за реєстраційним номером 9972146.

Керуючись ст. ст. 10, 11 ч.1 60, 61, 210, 213, 215, 222 ЦПК України, ст.ст. 203, 208, 316-319, 321. 392 ЦК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд, -

в и р і ш и в:

Позов задовольнити.

Скасувати арешт з усього належного ОСОБА_1 рухомого та нерухомого майна, накладеного постановою державного виконавця від 24.06.2010р. в рамках ВП №19938586 при виконанні виконавчого листа №1-12 виданого 27.03.2009р. за реєстраційним номером 9972146.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддяОСОБА_3