УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Журавель В.І., ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Вінницької міської ради, ОСОБА_5 про визнання права власності за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 січня 2017 року, додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 20 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що станом на 1989 рік його мати ОСОБА_6 була власником будинку АДРЕСА_1.

На підставі рішення виконкому Вінницької міської ради депутатів трудящих від 8 грудня 1959 року № 39/1353 за даним будинковолодінням була закріплена земельна ділянка площею 600 кв.м., а згідно з технічною документацією фактично рахувалась ділянка площею 834 кв.м.

Рішенням Вінницької міської ради народних депутатів від 29 червня 1989 року № 204 із земельної ділянки ОСОБА_6 по АДРЕСА_1 йому виділено земельну ділянку під будівництво індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_2, площею 400 кв.м. у постійне користування.

19 грудня 1989 року виконавчим комітетом Староміської районної ради народних депутатів йому видано свідоцтво про право власності на будівлю за адресою: АДРЕСА_2.

Рішенням виконавчого комітету Староміської районної ради народних депутатів від 21 березня 1990 року № 79 він отримав дозвіл на будівництво гаража по АДРЕСА_1. На підставі цього рішення управління архітектури і містобудування листом від 6 квітня 1990 року № 02-79 дозволило йому будівництво гаража, який було збудовано у 1991 році.

28 серпня 1990 року він подарував новозбудований будинок АДРЕСА_2 за зазначеною адресою своєму синові ОСОБА_7 До предмета дарування гараж не ввійшов.

19 грудня 1997 року він став власником житлового будинку АДРЕСА_1 у порядку спадкування після смерті матері.

Відповідно до додатку № 3/187 до рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів від 4 червня 1987 року № 200 існуючому будинку за АДРЕСА_1 присвоєно АДРЕСА_1.

На підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 11 лютого 1961 року його матері була надана у безстрокове користування земельна ділянка площею 600 кв.м.

При приватизації ним успадкованої земельної ділянки йому була передана у власність земельна ділянка площею 534 кв.м. без врахування земельної ділянки, на якій розташований гараж.

На підставі акту проведення електронних торгів з реалізації арештованого майна від 28 липня 2015 року будинок АДРЕСА_2 було продано ОСОБА_5

Рішенням Вінницької міської ради від 29 січня 2016 року № 102 йому було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, на якій розташований гараж, площею 54 кв.м. в АДРЕСА_1 для передачі у власність шляхом викупу для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Однак 16 березня 2016 року на засіданні комісії новий власник будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_5 заявив претензії щодо володіння гаражем та земельною ділянкою.

Технічний паспорт на гараж відсутній. Крім того, гараж помилково включений до технічного паспорту на будинковолодіння за АДРЕСА_2, яке належить ОСОБА_5

Враховуючи викладене та посилаючись на ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, просив із урахуванням уточнень визнати за ним право власності на зазначений гараж.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 січня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 січня 2017 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 витрати на правову допомогу в сумі 2 025 грн.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 20 березня 2017 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 січня 2017 року та додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 січня 2017 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, вірно застосувавши положення ст. 90 ЗК України (у редакції 1971 року), ст. ст. 186, 381 ЦК України, врахувавши роз'яснення п. 27 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (правовий режим самочинного будівництва)», належним чином оцінивши докази (ст. 212 ЦПК України), з дотриманням норм процесуального права, обґрунтовано виходив із того, що спірний гараж під літ. «Б» є приналежністю до головної речі - будинку АДРЕСА_1 під літ. «А» за вищезазначеною адресою, який придбаний ОСОБА_5 з прилюдних торгів.

Позивач не надав суду документів, які би свідчили про прийняття гаража в експлуатацію та присвоєння об'єкту нерухомого майна окремої адреси. Земельна ділянка, на якій розміщений гараж, не надавалася йому ні в користування, ні у власність.

Крім того, стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 витрат на правову допомогу судами здійснено з урахуванням ст. 88 ЦПК України та ст 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах, розмір компенсації витрат на правову у цивільних справах».

Колегія погоджується з такими висновками.

Суди правильно зазначили, норми ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України не підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Рішення є законними та обґрунтованими.

Доводи касаційної скарги зводяться до оцінки доказів, проте згідно зіст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Таким чином, встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, суди із урахуванням встановлених обставин справи дійшли обґрунтованого висновку відмову у задоволенні позову.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 січня 2017 року, додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 20 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СуддіВ.І. Журавель
С.Ф. Хопта С.П. Штелик