Справа № 363/2046/17 Головуючий у І інстанції Котлярова І. Ю.
Провадження № 22-ц/780/4965/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1.
Категорія 6 26.10.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

26 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого Волохова Л.А.,

суддів: Мельника Я.С.., ОСОБА_2,

за участю секретаря Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 06 вересня 2017 року у справі за позовом заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах Лебедівської сільської ради до Вишгородської районної державної адміністрації, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про скасування розпорядження, визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку та повернення земельних ділянок, -

встановила:

У травні 2017 року заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури звернувся з даним позовом в обґрунтування якого зазначив, що Києво-Святошинською місцевою прокуратурою за результатами звернення Лебедівської сільської встановлено, що розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації № 457 від 07.07.2008 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок 3 громадянам у власність для ведення особистого селянського господарства на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району, розроблений ТОВ «Три Ленд». Вказаним розпорядженням передано безоплатно у власність земельні ділянки громадянам загальною площею 5.9985 га для ведення особистого селянського господарства на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області. Позивач зазначив, що передача земельних ділянок відбулась із порушенням законодавства, а саме: вимог земельного законодавства та Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям».

У звязку із чим, позивач просив суд: визнати незаконним та скасувати розпорядження Вишгородської РДА Київської області від 07 липня 2008 року №457 «Про передачу земельних ділянок у власність 3 громадянам України для ведення особистого селянського господарства на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області»; визнати незаконним та скасувати розпорядження Вишгородської РДА Київської області від 14 жовтня 2009 року № 1591 «Про зміну функціонального використання земельних ділянок гр. ОСОБА_3 з ведення особистого селянського господарства на ведення індивідуального садівництва на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області» в частині щодо земельної ділянки з кадастровим номером :34:027:0107. Визнати недійсним виданий ОСОБА_3 державний акт серія ЯИ №247311 на право власності на земельну ділянку площею 5,9985 га з кадастровим номером :34:027:0107 для ведення індивідуального садівництва. Витребувати на користь Лебедівської сільської ради Вишгородського району з незаконного володіння ОСОБА_3 земельну ділянку площею 5,9985 га з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва з кадастровим номером :34:027:0107 вартістю 1 193 513,75 грн., яка розташована в межах Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 06 вересня 2017 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження Вишгородської РДА Київської області від 07 липня 2008 року № 457 «Про передачу земельних ділянок у власність 3 громадянам України для ведення особистого селянського господарства на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської область».

Визнано незаконним та скасовано розпорядження Вишгородської РДА Київської області від 14 жовтня 2009 року № 1591 «Про зміну функціонального використання земельних ділянок гр. ОСОБА_3 з ведення особистого селянського господарства на ведення індивідуального садівництва на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області» в частині щодо земельної ділянки з кадастровим номером :34:027:0107.

Визнано недійсним виданий ОСОБА_3 державний акт серія ЯИ № 247311 на право власності на земельну ділянку площею 5,9985 га з кадастровим номером :34:027:0107 для ведення індивідуального садівництва.

Витребувано на користь Лебедівської сільської ради Вишгородського району з незаконного володіння ОСОБА_3 земельну ділянку площею 5,9985 га з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва з кадастровим номером :34:027:0107 вартістю 1 193 513,75 грн., яка розташована в межах Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що брали участь у розгляді справи апеляційним судом, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до статей 213, 214 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які було досліджено в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їхню належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції визнав поважними причини пропуску строку позовної давності і вважав, що порушене право підлягає захисту, посилаючись на те, що відповідачі по справі із заявами про застосування строків позовної давності до суду не зверталися, та оскільки прокурор є самостійним учасником процесу і наділений усіма правами сторони процесу, тому строк позовної давності обчислюється з моменту, коли йому стало відомо про допущені порушення вимог законодавства.

Таким чином, як зазначено рішенні, суд вважав, що прокурором з поважних причин було пропущено строк позовної давності, і тому він підлягав поновленню з метою захисту прав.

Проте, колегія суддів з такими висновками не може погодитися і ухвалене судом рішення не відповідає зазначеним вимогам ст.213 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації від 07.07.2008 року № 457 «Про передачу земельних ділянок у власність 3 громадянам України для ведення особистого селянського господарства на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області» було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок 3 громадянам у власність для ведення особистого селянського господарства на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області, загальною площею 5,9985га. Згідно з додатком до розпорядження від 07.07.2008 року № 457, визначено список громадян, яким надається у власність земельні ділянки, а саме: ОСОБА_5 надано у власність земельну ділянку площею 1,9999 для ведення особистого селянського господарства на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області, ОСОБА_6 надано у власність земельну ділянку площею 1,9993 для ведення особистого селянського господарства на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області та ОСОБА_7 надано у власність земельну ділянку площею 1,9993 для ведення особистого селянського господарства на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області (а.с.7).

На підставі вищезазначеного розпорядження, 22 серпня 2008 року відповідачам було видано державні акти:

- державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 672595 від 22.08.2008р., на імя ОСОБА_6, на земельну ділянку площею 1,9993га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :34:027:0102, який зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 31 (ас. 9);

- державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 672594 від 22.02.2008р., на імя ОСОБА_7, на земельну ділянку площею 1,9993 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :34:027:0101 , який зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею , договорів оренди землі за № 30 (ас.10);

- державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 672596 від 22.08.2008р., на імя ОСОБА_5, на земельну ділянку площею 1,9999 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :34:027:0103, який зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею , договорів оренди землі за № 29 (ас. 11).

У подальшому вказані земельні ділянки були відчуженні на користь ОСОБА_3 та обєднанні в одну земельну ділянку площею 5,9985га для ведення особистого селянського господарства, на яку було визначено кадастровий номер :34:027:0107 і видано державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 872762 від 03.09.2009 року (а.с. 12.)

Разом із цим, розпорядженням Вишгородської районної адміністрації Київської області від 14.10.2009р. № 1591 було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо зміни функціонального використання земельних ділянок гр. ОСОБА_3 з ведення особистого селянського господарства на ведення індивідуального садівництва на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області та видано держаний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 247311 з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер земельної ділянки :34:027:0107 (а.с.8,13).

Згідно з листом Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області від 14.02.2017р. № 75/02-10 на даний час на обліку в сільській раді перебуває 20 чоловік, які за період з 2008 року по час надання інформації не отримали земельні ділянку у власність, як працівники соціальної сфери села (а.с. 14).

Відповідно до листа Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області від 03.04.2017р. № 164, громадяни ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_5, які на території Лебедівської сільської ради із земель резервного фонду отримали земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства, не були членами СВК ім. Шолуденка, не були зайняті у соціальній сфері с. Лебедівка та не проживали на території Лебедівської сільської ради (а.с. 15).

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

З матеріалів справи вбачається, що прокурором поставлено вимогу про витребування на користь Лебедівської сільської ради земельних ділянок, які були виділені у приватну власність у 2008 році.

Тобто, таке вибуття відбулося у 2008 році, з якою минуло більше девяти років.

При цьому у Лебедівської сільської ради, як і в позивача (прокуратури) були всі можливості довідатися про порушення своїх прав та особу, що їх порушила, оскільки Закони України «Про доступ до публічної інформації», «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» надають всі можливості щодо отримання інформації, яка на сьогоднішній день зазначена в позовній заяві в якості підстав для позову.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня. коли почалося його виконання.

Згідно з ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

До вимог прокурора про витребування майна застосовується загальний строк позовної давності, оскільки стаття 268 ЦК України містить виключний перелік вимог, на які не поширюється позовна давність, серед яких відсутні вимоги про витребування майна.

Частина 4 ст.268 ЦК України в редакції до 20.12.2011 року встановлювала правило, згідно з яким позовна давність не поширювалася на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Проте, законом від 20.12.2011 року №4176-УІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» вказане положення зі статті 268 ЦК України було виключене.

Також правову позицію з цього приводу неодноразово висловлював Верховний Суд України.

Так, у постанові від 08.06.2016 року по справі №6-3089цс15 зазначено, що «з огляду на статус держави та її органів як субєктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які предявляються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, а на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як субєктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.».

Відносно моменту початку перебігу позовної давності, то як вбачається з правової позиції ВСУ у справі №6-2469цс16: «пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен мас право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального права, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.».

Щодо початку перебігу позовної давності у разі пред'явлення прокурором позову в інтересах держави, то у справі №6-2407цс15 ВСУ сформулював правовий висновок, за яким «у випадку предявлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі предявлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Отже, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.».

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що строк почався з часу прийняття розпорядження Вишгородською РДА у 2008 році. При тому, як вбачається з матеріалів справи, як позивач так і Лебедівська сільська рада, як субєкти владних повноважень в силу своїх повноважень знали про зазначене розпорядження Вишгородської РДА або могли довідатися ще у 2008 році про порушення прав і законних інтересів, а саме, про передачу земельних ділянок у власність громадянам.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, позовна заява Києво-Святошинської місцевої прокуратури поступила до суду 29 травня 2017 року, 29 червня було відкрито провадження у справі і призначено справу до розгляду на 17 серпня 2017 року. Проте, незважаючи на такий тривалий час, ОСОБА_3 не було належним чином повідомлено про розгляд справи (а.с.39) і незважаючи на наявну адресу відповідачки ОСОБА_3, а саме, у АДРЕСА_1, суд її за цією адресою не повідомляв про розгляд справи 06 вересня 2017 року, а обмежився лише оголошенням в газеті «Урядовий курєр» і ухвалив рішення від 06 вересня 2017 року, в той час як ОСОБА_3 не було відомо про розгляд справи і нею навіть не було отримано позовної заяви.

Таким чином, судом першої інстанції було порушено норми процесуального права на захист своїх прав ОСОБА_3 і її було позбавлено можливості реалізувати своє право в суді першої інстанції щодо подання заяви про застосування строку позовної давності.

Крім того, судом першої інстанції було зроблено необґрунтований висновок про поважність пропуску прокурором позовної давності і суд зробив в мотивувальній частині суперечливі висновки, правильно вказуючи у рішенні, що «відлік позовної давності обчислюється з моменту, коли про порушення дізнався або мав дізнатися орган, уповноважений на здійснення відповідних функцій, а не прокурор», і в той же час суд не з'ясовував, коли про порушення свого права дізналася Лебедівська сільська рада і жодним чином не мотивував цих обставин.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального і процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги щодо пропуску позовної давності заслуговують на увагу, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст.309 ЦПК України є підставами для його скасування з ухваленням нового.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким відмовити у задоволенні позову через пропуск трьохрічного строку позовної давності, в межах якого прокурор чи Лебедівська сільська рада могли звернутися до суду з вимогою про захист цивільного права або інтересу.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 06 вересня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури відмовити в повному обсязі.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Волохов Л.А.

Судді: Мельник Я.С.

ОСОБА_2