Справа № 750/4168/17
Провадження № 2/750/2427/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2017 року м.Чернігів

Деснянський районний суд міста Чернігова у складі:

судді Карапута Л.В.,

при секретарі Карацюба М.М.,

за участі позивача, представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення заробітної плати за весь час затримки, індексації, три проценти річних та компенсації втрати частини заробітної плати,

встановив:

26.04.2017 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача та просила стягнути з ФОП ОСОБА_3 за весь час затримки по день фактичного розрахунку заробітну плату у сумі 10683 грн. 89 коп.; стягнути 19894 грн. 17 коп. індексації заробітної плати; стягнути за прострочення виконання грошового зобовязання три проценти річних від простроченої суми, що складає 549 грн. 46 коп.; стягнути 18670 грн. 62 коп. компенсації втрати заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати.

Позивач позов підтримала та просила задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, наголошував на пропуску позивачем строків позовної давності.

Ухвалою суду від 21.06.2017 року позовну заяву ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення заробітної плати за весь час затримки, індексації, три проценти річних та компенсації втрати частини заробітної плати в частині стягнення за прострочення виконання грошового зобовязання трьох відсотків річних від простроченої суми, що складає 549 грн. 46 коп., залишено без розгляду.

Судом встановлено, що позивач з 07.08.2013 року працювала у відповідача на посаді менеджера зі збуту згідно трудового договору № 1.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 лютого 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано незаконним звільнення ОСОБА_2 з посади менеджера зі збуту фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 19.11.2013 року за прогул, згідно пункту 4 статті 40 КЗпП України. Змінено в усіх облікових документах формулювання причини розірвання трудового договору, укладеного 07.08.2013 року між ОСОБА_2 з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3, з п. 4 ст. 40 КЗпП України (за прогул) на за власним бажанням, у звязку з невиконанням власником законодавства про працю, згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України та дату звільнення з 19.11.2013 року на 24.02.2015 року.

Також вказаним рішенням суду стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 16315 (шістнадцять тисяч триста п'ятнадцять) грн. 30 коп. (сума визначена без відрахування податків і зборів) та 2000 (дві тисячі) грн. у відшкодування завданої моральної шкоди.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд на підставі ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Відповідно до вимог статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, що передбачає, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначеній у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства провадиться в день звільнення.

Відповідач вимоги Закону не виконав і в день звільнення не провів повного розрахунку.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника звільненому працівникові належних йому сум, підприємство зобовязано виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

На дату звільнення 24.02.2015 року відповідач повинен був заплатити заробітну плату за період з листопада 2013 року по лютий 2015 року в сумі 16315 грн. 30 коп., які відповідач сплатив 25.11.2016 року, про що свідчить постанова про закінчення виконавчого провадження № 47918152 від 28.11.2016 року у звязку з фактичним виконанням у повному обсязі рішення суду.

За змістом ст. ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України, за своєю сутністю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не належить до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку.

Тому, середній заробіток за час затримки розрахунку з позивачем при звільненні за період з 24.02.2015 року по 25.11.2016 року підлягає стягненню з відповідача.

Згідно абз.3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 року №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно з п.8 порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року, у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Середньоденний заробіток позивача складає 52 грн. 63 коп. Строк прострочення виплати 8 місяців 27 днів.

Таким чином, належна до стягнення з відповідача сума середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати складає 10683 грн. 89 коп., яка не заперечувалась представником відповідача в судовому засіданні.

За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з листопада 2013 року по лютий 2015 року в розмірі 10683 грн. 89 коп. При цьому виплату вказаних сум провести після утримання податків та інших обовязкових платежів на користь держави.

Згідно положення ч.1 ст.2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру , зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Відповідно до Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої Наказом Держкомстату України 13.01.2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 року за № 114/8713, до фонду оплати праці входить фонд основної заробітної плати та фонд додаткової заробітної плати, який включає у тому числі суми виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників та суми компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати.

Тому вимога позивача щодо стягнення суми індексації за період з листопада 2013 року по листопад 2016 року у сумі 19894 грн. 17 коп. підлягає стягненню.

У частині першій статті 1 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95ВР «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оплату праці» № 108/95, структура заробітної плати складається з основної, додаткової та інших заохочувальних та компенсаційних виплат, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

У відповідності до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі ст. 115 КЗпП України заробітна плата повинна виплачуватися робітнику регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективною угодою, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Положенням статті 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено компенсацію працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати, що провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно зі статтями 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), а саме у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати нарахованих громадянам грошових доходів: пенсії, соціальних виплат, стипендії, заробітної плати (грошового забезпечення тощо).

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів» у зв'язку з порушенням строків їх виплати» виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Стаття 7 вищевказаного Закону передбачає, що відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.

Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», у справах, пов'язаних із вирішенням спорів про індексацію заробітної плати або компенсацію працівникам втрати її частини у зв'язку із затримкою її виплати, суди мають враховувати, що компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі ст. 34 Закону і Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 р. № 1427(1427-97-п) (зі змінами, внесеними постановою від 23 квітня 1999 р. N 692 (692-99-п), підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати (проіндексованої за наявності необхідних для цього умов) на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Судом встановлено, що під час роботи позивача у ФОП ОСОБА_3 утворилась заборгованість по заробітній платі в сумі 10683 грн. 89 коп., однак під час звільнення всі належні від роботодавця виплати відповідачем проведені не були, заборгованість по заробітній платі була виплачена відповідачем на користь позивача лише 25.11.2016. Отже, в даному випадку позивач має право на отримання від відповідача компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати за період з листопада 2013 року по листопад 2016 року.

Стосовно строків позовної давності слід зазначити таке. Конституційний суд у рішенні від 15 жовтня 2013 року

№ 9-рп/2013 вирішив, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Таким чином, суд не знаходить підстав для застування наслідків спливу строку позовної давності.

З огляду на вищенаведене суд вважає заявлені позивачем вимоги до ФОП ОСОБА_3 про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати такими, що підлягають задоволенню, з відповідача на користь позивача слід стягнути суму компенсації в розмірі 18670 грн. 62 коп.

Отже, враховуючи вищевикладене, позовні вимоги є такими, що ґрунтуються на законі та підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 88, 212, 213, 292, 294 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

позов ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення заробітної плати за весь час затримки, індексації, три проценти річних та компенсації втрати частини заробітної плати, задовольнити.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.02.2015 року по 26.11.2016 року в розмірі 10683 грн. 89 коп., виплату вказаних сум провести після утримання податків та інших обовязкових платежів на користь держави.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 компенсацію втрати заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати в розмірі 18670 грн. 62 коп., індексацію заробітної плати в розмірі 19894 грн. 17 коп.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Чернігівської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Суддя Л.В. Карапута