КОМСОМОЛЬСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД
Справа № 534/961/16-ц
Провадження № 2/534/13/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2017 року Комсомольський міський суд Полтавської області
в складі: головуючого судді при секретарі Крикливого В.В. Клімовій С.І.
з участю: позивача ОСОБА_3
представника позивачаОСОБА_4
відповідачаОСОБА_5
представників відповідачаОСОБА_6
ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Горішні Плавні справу за цивільним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання права власності,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернулася до суду із згаданим позовом, в якому прохала в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину автомобіля марки «Mersedes Benz Vito CDI», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 110000 грн. та визнати за ОСОБА_5 право власності на іншу половину цього транспортного засобу (т.1а.с.2).

Після неодноразових уточнень позовних вимог ОСОБА_3 остаточно прохає суд в порядку поділу майна подружжя визнати за кожним з подружжя право власності на 1/2 частину автомобіля марки «Mersedes Benz Vito CDI», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 110000 грн. та визнати за ОСОБА_3 право на компенсацію від продажу автомобіля марки «Volkswagen Passat», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, та стягнути з ОСОБА_5 на її користь половину вартості від продажу вказаного транспортного засобу в сумі 130413,60 грн. (т.1а.с.48,96,237).

Свої вимоги мотивує тим, що зазначені транспортні засоби було придбано у період шлюбу, тому вони являються спільною сумісною власністю подружжя. Після звернення ОСОБА_3 до суду із даним позовом, ОСОБА_5, будучи титульним власником автомобіля марки «Volkswagen Passat», відчужив зазначене майно, щоб воно не потрапило до загальної маси майна, яке підлягає поділу при розлученні.

ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, який прийнято судом до спільного позову із первісною позовною заявою ОСОБА_3 (т.1а.с.29,32).

Після неодноразових уточнень, в зустрічній позовній заяві ОСОБА_8 остаточно прохав визнати та встановити факт набуття ним автомобіля «Volkswagen Passat», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, на праві особистою приватної власності за час окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин із ОСОБА_3, а також за належні йому кошти. Визнати за ним право особистої власності на автомобіль марки «Mersedes Benz Vito CDI», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, залишивши його у власності ОСОБА_5 Залишити у власності ОСОБА_3 автомобіль марки «Toyota Corola», державний реєстраційний номер НОМЕР_3, стягнувши з неї грошову компенсацію половини його вартості (т.1 а.с.224).

Свої вимоги мотивує тим, що спірні автомобілі марки «Volkswagen Passat» та марки «Mersedes Benz Vito 111CDI» придбані ним вже після припинення шлюбних відносин із позивачкою та за його особисті кошти, тому вони не являються спільною сумісною власністю подружжя. Єдиний автомобіль, який було придбано за спільні кошти - це автомобіль марки «Toyota Corola», яким фактично користується позивачка. Тому він вважає, що цей автомобіль має залишатися у власності колишньої дружини та з ОСОБА_3 на його користь має бути стягнуто грошову компенсацію половини його вартості, так як згаданий автомобіль є неподільною річчю.

Згодом ОСОБА_8 уточнив свої вимоги та прохав автомобіль марки «Toyota Corola» залишити у власності ОСОБА_3 без стягнення з неї компенсації вартості його частки (т.2 а.с.35).

В судовому засідання позивач ОСОБА_3 наполягала на задоволенні первісного позову та заперечувала проти задоволення зустрічних позовних вимог, посилаючись на те, що автомобілі марки «Volkswagen Passat» та марки «Mersedes Benz Vito 111CDI» придбані за спільні кошти подружжя, а автомобіль «Toyota Corola» - за її особисті кошти, ще до реєстрації шлюбу з відповідачем.

Відповідач ОСОБА_8 наполягав на задоволенні своїх вимог з підстав, викладених в зустрічній позовній заяві.

Розглянувши справу в межах заявлених вимог, дослідивши надані сторонами докази, судом встановлено, що спірні правовідносини регулюються нормами сімейного законодавства.

Із змісту позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_5 вбачається, що спірним майном являються наступі транспортні засоби: автомобіль марки «Mersedes Benz Vito 111CDI», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, автомобіль марки «Toyota Corola», державний реєстраційний номер НОМЕР_3 та автомобіль марки «Volkswagen Passat», державний реєстраційний номер НОМЕР_2.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль марки «Mersedes Benz Vito 111CDI», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, було придбано на підставі довідки-рахунку від 13.08.2012 року та оформлено на ім'я ОСОБА_8 (т.1а.с.5).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль марки «Toyota Corola», державний реєстраційний номер НОМЕР_3, було придбано на підставі біржової угоди від 02.04.2008 року та оформлено на ім'я ОСОБА_3 (т.1а.с.31).

Під час судового розгляду справи позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_5 визнавали те, що вартість спірних автомобілів марки «Mersedes Benz Vito 111CDI» та марки «Toyota Corola» становить по 110000 грн. за кожний, тому у відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України ці обставини не підлягає доказуванню.

Згідно відповіді Територіального сервісного центру №5342 від 19.10.2016 року, на підставі довідки-рахунку від 21.11.2013 року на гр-на ОСОБА_5 був зареєстрований автомобіль марки «Volkswagen Passat», державний реєстраційний номер НОМЕР_2. Згаданий автомобіль 01.06.2016 року був перереєстрований на гр-ку ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу від 01.06.2016 року, а 02.06.2016 року його було знято з обліку для реєстрації (т.1а.с.51).

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_5 визнав ту обставин, що набувачем спірного автомобіля марки «Volkswagen Passat» являється його мати ОСОБА_10, яка згідно довідки управління пенсійного фонду України проживає у Донецькій області та є пенсіонером за віком (т.1а.с.149).

Відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи №82 від 12.06.2017 року вартість автомобіля марки «Volkswagen Passat», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, станом на 01.06.2016 року становила 320060 грн., а станом на 12.06.2017 року - 260827,20 грн. (т.1а.с.205).

Під час судового розгляду представник відповідача ОСОБА_7 наполягала на тому, що згаданий висновок експерта не може бути прийнятий судом в якості допустимого доказу з тих мотивів, що експертизу було проведено без огляду об'єкту дослідження (т.1а.с.222). Проте, зазначені доводи суд вважає хибними і не приймає до уваги, так як саме дії відповідача ОСОБА_5 по відчуженню спірного майна до вирішення справи по суті унеможливили огляд цього транспортного засобу.

У відповідності до положень ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, як на підставі висновків експертів так і на підставі інших письмових доказів.

З огляду на викладене та враховуючи, що відповідачем ОСОБА_5 не виконання покладеного на нього судом і Законом (ч.1 ст.146 ЦПК України) обов'язку надання експерту необхідних матеріалів, документів тощо, суд вважає, що голослівні доводи представника відповідача не спростовують встановленої експертом вартості спірного майна.

Посилання представника відповідача ОСОБА_7 на договір купівлі-продажу від 01.06.2016 року як на доказ ринкової вартості спірного автомобіля марки «Volkswagen Passat», суд вважає неспроможними, так як в договорі, укладеним між ОСОБА_5 та його близьким родичем, зазначено не ринкова, а договірна вартість транспортного засобу, визначену на розсуд сторін цього договору (т.1а.с.100).

При вирішенні питання чи являється спірне майно спільною сумісною власністю сторін, суд виходить з наступного.

Так, рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 01.03.2017 року встановлено факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, як чоловіка та жінки ОСОБА_5 та ОСОБА_3 в період з 01.01.2004 року по 09.08.2007 року, а житловий будинок з господарськими будівлями, придбаний ОСОБА_3 06.11.2003 року, визнано об'єктом їх спільної сумісної власності (т.1а.с.230).

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 від 10.08.2007 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 уклали шлюб 10.08.2007 року, який було розірвано за рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 30.06.2016 року (т.1а.с.4,146).

Згідно довідки Виконавчого комітету Дмитрівської сільської ради міста Комсомольська від 16.05.2016 року сторони зареєстровані за однією адресою, а саме в будинку АДРЕСА_1 (т.1а.с.7). В паспорті громадянина України на ім'я ОСОБА_8 мається відмітка про реєстрації за вказаною вище адресою 24 квітня 2009 року (т.1а.с.19).

Відповідно до акту від 26.07.2017 року та довідок Дмитрівської сільської ради міста Горішні Плавні від 27.07.2017 року та 31.07.2017 року, починаючи з 24.04.2009 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 в будинку АДРЕСА_1 не проживають у зв'язку із його непридатністю для використання за призначенням (т.2а.с.29-34).

В судовому засіданні сторони визнали ту обставину, що під час шлюбу вони проживали в будинку по АДРЕСА_2 Плавні та продовжують користуватися цим майном після розірвання шлюбу, тому ця обставина, згідно ч.1 ст.61 ЦПК України, не підлягає доказуванню.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу спірний автомобіль марки «Toyota Corola», державний реєстраційний номер НОМЕР_3, було придбано на підставі біржової угоди від 02.04.2008 року, тобто у період шлюбу, тому у відповідності до положень ст.60 СК України він являється спільною сумісною власністю подружжя (т.1а.с.31).

Наполягаючи на тому, що спірний автомобіль марки «Toyota Corola» було придбано за рахунок її особистих коштів, позивач ОСОБА_3 належних та допустимих доказів на підтвердження цієї обставини не надала, тому з урахуванням позиції відповідача з цього питання, у відповідності до положень ст.ст.10, 60 ЦПК України, суд вважаю цю обставину недоведеною і не приймає зазначені доводи позивача до уваги.

В судовому засіданні ОСОБА_3 наполягала на тому, що спірні автомобілі марки «Volkswagen Passat» та «Mersedes Benz Vito 111CDI» було придбано у період зареєстрованого шлюбу, тому вони являються спільною сумісною власністю подружжя. Заперечуючи проти задоволення первісного позову, відповідач ОСОБА_5 стверджував, що згадані транспортні засоби було придбано за його особисті кошти у період коли їх шлюбні відносини фактично було припинено.

Вирішуючи питання чи являються зазначені вище транспортні засоби об'єктом спільної сумісної власності подружжя, суд виходить з наступного.

Так, судом встановлено, що зазначені спірні транспортні засоби придбано та оформлено на ім'я відповідача ОСОБА_11 21.11.2013 року та 13.08.2012 року відповідно, тобто під час зареєстрованого сторонами шлюбу.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним під час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, аналіз наведених правових норм дає суду підстави дійти висновку, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Аналогічну правову позицію викладено в постанові ВСУ від 7 вересня 2016 року у справі №6-801цс16.

З матеріалів справи вбачається, що в травні 2016 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду із позовною заявою, в якій прохала розірвати шлюб, зареєстрований 10.08.2007 року із ОСОБА_5 Із змісту згаданого позову вбачається, що підставою для розірвання шлюбу стало те, що спільне життя із ОСОБА_5 у ОСОБА_3 не склалося, починаючи з 2011 року шлюбні відносини між ними припинилися і спільне господарство з цього часу вони не ведуть (т.1а.с.144). З наведених вище підстав, рішенням суду від 30.06.2016 року, позовні вимоги ОСОБА_3 було задоволено, шлюб, укладений між сторонами, - розірвано (т.1а.с.146).

Під час судового розгляду даної справи позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_5, як на доказ наявності/відсутності між ними шлюбних відносин на момент придбання спірних транспортних засобів, посилалися, як на належний доказ, на пояснення один одного, надані в ході судового розгляду справи про розірвання шлюбу. Проте із змісту роздруківки відповідного технічного засобу судового засідання вбачається, що саме позивач ОСОБА_3 стверджувала в суді про те, що їх супружні відносини, спільний побут фактично припинилися у 2011 році, а відповідач ОСОБА_5, не погоджуючись на розірвання шлюбу, цю обставину визнавав в суді (т.2а.с.24).

Свідок ОСОБА_12 показала в судовому засіданні, що добре знайома із сторонами, так як протягом декількох років працювала у батька ОСОБА_3, надавала йому на дому допомогу у ведені підприємницьких справ. ОСОБА_12 підтвердила, що від її роботодавця та відповідача ОСОБА_5 їй було відомо, що починаючи з 2011 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 однією сім'єю не проживали, спільним побутом пов'язані не були. Це вона мала можливість бачити і на власні очі, так як по справах майже кожного дня відвідувала квартиру батька ОСОБА_3, де досить часто бачила відповідача і спілкувалася із ним на різні теми.

З наведеного, суд дійшов висновку, що спірні транспортні засоби «Volkswagen Passat» та «Mersedes Benz Vito 111CDI» було придбано після фактичного припинення шлюбних відносин.

З огляду на викладене та враховуючи, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що джерелом набуття відповідачем спірних автомобілів марки «Volkswagen Passat» та «Mersedes Benz Vito 111CDI» були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, суд дійшов висновку, що вони не можуть бути віднесені до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Твердження позивача ОСОБА_3 про те, що на момент придбання спірного майна відповідач ОСОБА_5 проживав, і наразі продовжує проживати, з нею в одному житловому будинку по АДРЕСА_2, не спростовують наведених висновків суду.

Посилання позивача ОСОБА_3 на її нотаріально посвідчену заяву від 07.12.2012 року як на підтвердження вимог за первісним позовом, суд вважає хибними і не приймає до уваги, так як по своїй правовій природі цей документ підтверджує лише факт надання нею, як подружжя, згоди на розпорядження майном, а не доказом наявності між нею та відповідачем спільного побуту (т.2а.с.8).

Таким чином, суд вважає, що вимоги ОСОБА_3 за первісним позовом є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

У відповідності з ч.3 ст.10, ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Розглянувши зустрічний позов ОСОБА_5 в межах заявлених ним вимог, враховуючи диспозитивність цивільного судочинства, суд вважає, що вимога про залишення у власності ОСОБА_3 автомобіля марки «Toyota Corola», державний реєстраційний номер НОМЕР_3, підлягає до задоволення. Окрім того, суд вважає встановленим факт набуття ОСОБА_5 автомобіля марки «Volkswagen Passat», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, на праві особистою приватної власності за час окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин з ОСОБА_3, а також вважає обґрунтованою вимогу про визнання за ОСОБА_5 права особистої власності на автомобіль марки «Mersedes Benz Vito CDI», державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

При цьому суд звертає увагу на те, що на підтвердження факту придбання спірного автомобіля марки «Volkswagen Passat» не за спільні кошти подружжя, відповідачем приєднано до справи договір позики, укладений 04.11.2013 року в простій письмовій формі, відповідно до якого мати відповідача ОСОБА_10 передала останньому у борг 120000 грн. для придбання саме цього транспортного засобу (т.1а.с.153). На підтвердження фінансової спроможності ОСОБА_10 на укладення згаданого договору позики суду надано копію довідки Дрогопільського ОУПФУ, відповідно до якої ОСОБА_10 є пенсіонером за віком і у період з січня 2010 року по грудень 2013 року отримала пенсії на загальну суму 120982 грн. (т.1а.с.149).

Окрім того, суду надано договір новації, укладений 04.03.2016 року в простій письмовій формі, відповідно до якого пенсіонерка ОСОБА_10 та її син ОСОБА_5 домовилися про заміну первісного зобов'язання за договором позики від 04.11.2013 року в сумі 120000 грн. на нове зобов'язання у вигляді відчуження автомобіля марки «Volkswagen Passat» (т.1а.с.157), яке було реалізовано шляхом укладення договору купівлі-продажу від 01.06.2016 року на суму лише 5000 грн. (т.1а.с.100).

Оцінивши дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що відповідачем ОСОБА_5 не підтверджено факту фінансової спроможності пенсіонерки ОСОБА_10 надати йому у борг на придбання автомобіля 120000 грн., а відповідно реальності договору позики від 04.11.2013 року, так як єдиним джерелом доходів останньої є невелика пенсія за віком. Неспівмірність замінених зобов'язань за договором новації являється додатковим підтвердженням наведених висновків суду.

Приєднана до справи довідка Дрогопільського ОУПФУ про отримання гр-ном ОСОБА_13 пенсії за віком (т.1а.с.151) не підтверджує реальності згаданого договору позики, так як суду не надано доказів можливості утримання позикодавця ОСОБА_10 за рахунок інших, крім її пенсії, фінансових джерел.

Відповідно до нотаріально посвідченої довіреності від 27.10.2012 року відповідач ОСОБА_5 та гр-нин ОСОБА_13 отримали в користування з правом розпорядження спірний автомобіль марки «Volkswagen Passat» (т.1а.с.99), після чого на підставі довідки-рахунку від 21.11.2013 року його було передано у власність відповідачу (т.1а.с.154). Згідно із нотаріально посвідченою довіреністю від 26.04.2014 року відповідач ОСОБА_5 передав згаданий автомобіль пенсіонеру ОСОБА_13 у користування з правом розпорядження (т.1а.с.99).

З огляду на змісту зазначених довіреностей та враховуючи твердження відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні про те, що він являється успішним приватним підприємцем, який починаючи з 2011 року утримує себе та надає допомогу в утриманні своєї неповнолітньої дитини, суд вважає, що факт придбання автомобіля марки «Volkswagen Passat» за рахунок коштів, запозичених у пенсіонера, не знайшов свого підтвердження, і ця обставина не впливає на вирішення зустрічного позову по суті.

При розподілі судових витрат, суд звертає увагу на те, що у відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Із змісту зазначеної статті вбачається, що у разі визначення при відкритті провадження у справі судового збору в розмірі меншому, ніж передбачено законом, недоплачена сума стягується в дохід держави з позивача при відмові в позові, а при задоволенні позову - з відповідача.

Відповідно до Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом відповідачем ОСОБА_5 було сплачено 1100 грн. судового збору за вимогою майнового характеру (т.1а.с.28), проте в послідуючих уточненнях ним заявлено вимогу немайнового характеру у виді встановлення факту набуття ним автомобіля марки «Volkswagen Passat» на праві особистою приватної власності, за яку судовий збір сплачено не було.

З огляду на викладене, судовий збір за вимогу немайнового характеру у розмірі 320 грн. підлягає стягненню в дохід держави з ОСОБА_3

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.57, 60, 61 СК України, ст.213 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_5 за зустрічним позовом - задовольнити.

Визнати на встановити факт набуття ОСОБА_5 автомобіля «Volkswagen Passat», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, на праві особистою приватної власності за час окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин з ОСОБА_3

Визнати за ОСОБА_5 право особистої власності на автомобіль марки «Mersedes Benz Vito CDI», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, залишивши його у його власності.

Залишити у власності ОСОБА_3 автомобіль марки «Toyota Corola», державний реєстраційний номер НОМЕР_3.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 понесені судові витрати в сумі 1100 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 320 грн.

В задоволенні первісного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Полтавської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається через Комсомольський міський суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Крикливий