У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Сільськогосподарське підприємство «Турбівське» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою її представником - ОСОБА_4, на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 6 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 9 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії від 29 грудня 2008 року вона є власникомземельної ділянки площею 2,6887 га, що розташована на території Турбівської сільської ради Липовецького району Вінницької області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 24 лютого 2014 року вона уклала з публічним акціонерним товариством «Сільськогосподарське підприємство «Турбівське» (далі - ПАТ «СП «Турбівське») договір оренди землі № 716 строком на пять років, зареєстрований 29 вересня 2015 року у Реєстраційній службі Липовецького районного управління юстиції Вінницької області. Проте, не дивлячись на визначення п. 8 договору оренди землі строку його дії у пять років, у витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та обтяжень від 29 вересня 2015 року строк дії договору оренди зазначений у сім років з правом пролонгації.

Звернувшись до відповідача, їй пояснили, що такий термін договору оренди землі як мінімальний встановлений Законом України «Про оренду землі». Однак відповідні зміни внесені до Закону у лютому 2015 року, а набули чинності з 5 квітня 2015 року, тобто відсутнє вільне волевиявлення обох сторін договору щодо визначення терміну дії правочину, томуоспорюваний договір є недійсним.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просила суд визнати договір оренди землі від 29 грудня 2008 року недійсним.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 6 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 9 лютого 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_4 просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що при укладенні оспорюваного договору оренди землі сторонами було досягнуто всіх домовленостей з приводу його істотних умов, зокрема, щодо терміну дії договору строком у п'ять років.

Проте повністюпогодитись із таким висновком суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають.

Судами попередніх інстанцій установлено, що на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 29 грудня 2008 року ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 2,6887 га, щорозташована на території Турбівської сільської ради Липовецького району Вінницької області, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

24 лютого 2014 року між ОСОБА_3, з однієї сторони, та ПАТ «СП «Турбівське», з іншої сторони, було укладено договір оренди землі, предметом якого є належна позивачуземельна ділянка площею 2,6887 га, що розташована на території Турбівської сільської ради Липовецького району Вінницької області, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до п. 8 договору, який наданий позивачем в якості доказу на підтвердження обставин викладених у позовній заяві, строк дії такого договору сторонами узгоджено на п'ять років.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, сформованого 29 вересня 2015 року Реєстраційною службою Липовецького районного управління юстиції Вінницької області, право оренди на вищевказану земельну ділянку зареєстроване за орендарем ПАТ «СП «Турбівське», строк дії договору сімроків з правом пролонгації.

Відповідно дост. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

У п. 2 ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що істотною умовою договору оренди землі є строк дії договору оренди.

Згідно з ч. 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі», у редакції, чинній на час укладення договору оренди землі, відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Стаття 93 ЗК України передбачає, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

За положеннями чч.1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Судом установлено, що 29вересня 2015 року Реєстраційною службою Липовецького районного управління юстиції Вінницької області внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень данні про реєстрацію права оренди належної ОСОБА_3 земельноїділянки площею 2,6887 га, що розташована на території Турбівської сільської ради Липовецького району Вінницької області, за орендарем ПАТ «СП «Турбівське» зі строком дії договору сім років з правом пролонгації.

Проте суди на зазначене уваги не звернули, не з'ясували, чи надавала ОСОБА_3 згоду на укладення договору оренди строком на сім років, не перевірили доводи позивача щодо самовільного внесення відповідачем змін до договору, наданого для державної реєстрації, не надали їм належної правової оцінки, не врахували, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження того, що позивач надала згоду на укладення договору оренди строком на сім років.

Отже, висновки суду ґрунтуються на припущеннях, що заборонено в силу ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3, ст. 627 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства єсвобода договору. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Разом з тим договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Згідно зі ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.

Таким чином, суди у порушенняст. ст. 212-214, 303, 315ЦПК України зазначені вище вимоги закону не врахували, не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, і дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позову.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану її представником - ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 6 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 9 лютого 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик