Справа № 266/3891/16-ц
Провадження№ 2/266/183/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2017 року м. Маріуполь

Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області в складі:

головуючого судді Сараєва І.А.,

за участю секретаря Рухман О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, що не заявляє самостійних вимог ОСОБА_4 про визнання недійсними довіреності та договору про надання послуг,

ВСТАНОВИВ:

06.10.2016 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказував, що 20.01.2004р. між ним з одного боку, та відповідачем ОСОБА_3 з іншого боку був укладений договір про надання послуг, який на підставі довіреності № 6588 від 04.09.2002 року, був підписаний ОСОБА_2 За цим договором ОСОБА_3 приймала на себе обовязок підшукати нерухомість з числа свої власності, що буде відповідати вимогам для розміщення виробництва з виготовлення 1/або збірці пластикових вікон і повідомити йому про всі умови щодо підготовки приміщень до розміщення зазначеного вище виробництва, продажу цих обєктів, включаючи їх перелік, фінансові умови і умови прийому-передачі в залежності від виду відчуження, а також підготувати самі договори відчуження і здійснити висновок таких договорів на умовах, обумовлених доповненням до цього договору. За надання вказаних послуг він сплатив 15000,00грн. Але йому стало відомо, що ОСОБА_2 не мав права на укладання цього договору від імені ОСОБА_3, оскільки вона не підписувала довіреність №6588 від 04.09.2002р., на підставі якої ОСОБА_2 уклав з ним вищевказаний договір, що підтверджується висновком почеркознавчої експертизи № 588 від 06.09.2013 року. Вважає, що з цих підстав договір та довіреність є недійсними у звязку з відсутністю у ОСОБА_2 повноважень на це. Просить визнати недійсними довіреність №6588 від 04.09.2002р., договір про надання послуг від 20.01.2004р.

Позивач у судове засідання не з*явився, до суду надав заяву про розгляд справи у його відсутності, підтримав позовні вимоги.

Відповідачі у судове засідання не з*явились, до суду надійшла заява про згоду з позовом та про розгляд справи у їх відсутності, підписана відповідачем ОСОБА_2 по довіреності № 2088 від 18.05.2013 року.

Представника третьої особи, що не заявляє самостійних вимог за довіреністю ОСОБА_5 у судове засідання не з*явився, до суду надав заяву про розгляд справи у його відсутності з урахуванням письмових заперечень, просив в задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до ч.1,4 ст.174 ЦПК України відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

При постановленні даного рішення суд не приймає визнання позову відповідачами ОСОБА_2, ОСОБА_3 з тих підстав, що таке визнання суперечить вимогам діючого законодавства, що регулює питання визнання правочинів недійсними. Тому суд продовжив розгляд справи по суті заявлених вимог.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 20.01.2004р. між позивачем ОСОБА_1 як Замовником та відповідачем ОСОБА_3 в особі ОСОБА_2, маючого повноваження на підставі довіреності, реєстровий №6588 від 04.09.2002р., як Виконавцем, було укладено договір про надання послуг, відповідно до якого зобовязувався підшукати нерухомість з числа свої власності, що буде відповідати вимогам для розміщення виробництва з виготовлення 1/або збірці пластикових вікон і повідомити йому про всі умови щодо підготовки приміщень до розміщення зазначеного вище виробництва, продажу цих обєктів, включаючи їх перелік, фінансові умови і умови прийому-передачі в залежності від виду відчуження, а також підготувати самі договори відчуження і здійснити висновок таких договорів на умовах, обумовлених доповненням до цього Договору (п. 1.1). Договір набрав чинності з моменту його підписання і діє до 20.01.2019р. (п.1.2).

За надання вказаних послуг Замовник зобовязаний сплатити Виконавцю 15000,00грн. в 3-денний строк після підписання цього договору (п.4.1).

Крім того, судом встановлено, що 04.09.2002р. приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_6, за реєстровим №6588, була посвідчена довіреність, відповідно до якої ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_2 розпоряджатися (продати, обміняти, подарувати) належними їй нежитловими приміщеннями, розташованими в м.Маріуполі, вул.Енгельса, 54, на умовах, які будуть визначатися Повіреним самостійно, виходячи із розумної доцільності, а також представляти її інтереси у взаємовідносинах з усіма без винятку установами та органами з питань, повязаних із укладанням та належним оформленням договорів купівлі-продажу, міни, дарування. Для цього Повірений вправі, зокрема, розписуватися за мене, в т.ч. підписувати договір купівлі-продажу, міни, дарування, визначаючи умови продажу, міни, дарування на свій розсуд. Довіреність видана строком на три роки, тобто до 04.09.2005р. з правом передоручення повноважень третім особам (а.с. 4).

Рішенням Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 02.10.2012р. (справа 2-449/11), яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 26.12.2012р. та відповідно набрало законної сили в цю дату, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_6, ОСОБА_11 ОСОБА_16, про визнання недійсною довіреності №6588 від 04.09.2002р. у звязку з тим, що позивачка ОСОБА_3 не довела перед судом свої вимоги.

Ухвалою Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 10.12.2013 р. (справа 266/1059/13-ц, провадження 2/266/536/13), яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 28.01.2014р. та відповідно набрала законної сили в цю дату, закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи - ОСОБА_4, приватний нотаріус ОСОБА_6 про визнання довіреностей №6588 від 04.09.2002р. та №3162 від 04.12.2003р. недійсними на підставі п.2 ст.205 ЦПК України.

В межах цивільної справи ЄУН 266/1059/13-ц, провадження 2/266/536/13, ухвалою Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 24.07.2013р. призначена почеркознавча експертиза, на вирішенні якої судом було поставлено питання чи належить підпис ОСОБА_3 в довіреності №6588 від 04.09.2002р. на імя ОСОБА_2 на право розпорядження нерухомим майном ОСОБА_3.

Згідно з висновком почеркознавчої експертизи №588 від 06.09.2013р., проведеної на підставі вищевказаної ухвали суду, підпис від імені ОСОБА_3 в довіреності №6588 від 04.09.2002р. виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою (а.с. 5-7).

Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України, зокрема, шляхом визнання правочину недійсним.

Згідно з ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають, зокрема, із договорів та інших правочинів.

За змістом ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідними умовами для чинності правочину, передбачені ст.203 ЦК України, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Презумпція правомірності правочину встановлена законодавцем у ст.204 ЦК України. Відповідно до цієї правової норми правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до змісту ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ст.216 ЦК України).

Згідно з роз'ясненнями, наданими в п.5,8,26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р., особами, які беруть участь у справі про визнання

правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Зі змісту ст.3,6,627,629 ЦК України вбачається, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Відповідно до ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто.

Зясувавши повно, всебічно та обєктивно обставини даної справи, надані сторонами докази на підтвердження своїх доводів та заперечень, проаналізувавши вищевикладені вимоги діючого законодавства, суд вважає встановленим та доведеним, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2, 20.01.2004р. уклали договір про надання послуг, відповідно до якого останній зобовязувався надати позивачу послуги з пошуку нерухомого майна, погодження умов його відчуження, допомогу при підготовці відповідних договорів. Вказаний договір було укладено в письмовій формі, у звязку з чим він набув своєї чинності з моменту підписання. Сторони не заперечували факту укладання такого договору та його підписання ними особисто. Також вони не заперечували, що уклали цей договір добровільно, їх волевиявлення відповідало їх внутрішній волі, вони дійсно бажали укласти цей договір і отримати реальні наслідки від нього.

При цьому, суд, виходячи зі змісту та суті вказаного договору, вважає, що він був укладений саме між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, останні діяли виключно у власних інтересах і зобовязані були надати передбачені договором послуги особисто, що відповідає вимогам ст.901,902 ЦК України.

Доводи обох сторін про те, що відповідач ОСОБА_2 не мав необхідного обсягу повноважень на укладання даного договору у звязку з тим, що довіреність на його імя, видана ОСОБА_3 04.09.2002р., в дійсності нею не підписувалась і відповідно є недійсною, суд не бере до уваги за таких підстав.

Відповідно до ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до ст.244 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин (ч.1 ст.245 ЦК України).

Судом встановлено, що дійсно 04.09.2002р. приватним нотаріусом Маріупольського нотаріального округу ОСОБА_6 була посвідчена довіреність від імені ОСОБА_3 на імя ОСОБА_2 на розпорядженнянерухомим майном в м.Маріуполі, вул.Енгельса, 54, відповідно до якої він мав право укладати та підписувати договір купівлі-продажу, міни, дарування, визначати їх умови на власний розсуд.

Вказана довіреність не стосувалась надання Повіреним від імені ОСОБА_3 будь-яких послуг і відповідно не визначала його повноваження на укладання договорів саме про надання послуг. При цьому, як вже вказувалось, за вимогами ст.902 ЦК України за договором про надання послуг вони надаються виконавцем особисто.

Суд вважає, що ОСОБА_2 при укладанні договору про надання послуг від 20.01.2004р. діяв від власного імені, цей договір був спрямований саме на виникнення прав та обовязків у нього як сторони правовідношення. Вказаний договір був повязаний з питанням можливого відчуження нерухомості ОСОБА_3, підготовки відповідних договорів, як зазначено в п.1.1. цього договору, але безпосередньо від її імені не укладався, на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обовязків ОСОБА_3 направлений не був. В даному випадку представництво в розумінні ст.237 ЦК України відсутнє і факт не підписання ОСОБА_3 довіреності №6588 від 04.02.2004р. не впливає на дійсність договору про надання послуг від 20.01.2004р.

За вказаних обставин суд вважає, що підстав для визнання договору про надання послуг від 20.01.2004р. недійсним, зокрема, у звязку з відсутністю у ОСОБА_2 необхідного обсягу повноважень на укладання такого роду договорів, і відповідно повернення сторін в первісний стан немає, позовні вимоги в цій частині є незаконними.

Розглядаючи позовні вимоги в частині визнання недійсною довіреності №6588 від 04.09.2002р. від імені ОСОБА_3 на імя ОСОБА_2, суд виходить з такого.

Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності цим Кодексом, його положення застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Вказана довіреність була посвідчена 04.09.2002р., тобто до набрання чинності ЦК України в редакції 2003р. На момент посвідчення довіреності діяв ЦК України 1963р., тому при вирішенні питання щодо дійсності вказаної довіреності слід застосовувати положення ЦК України 1963р.

Так, відповідно до ст. 62 ЦК України 1963р.представництво це угода, укладена однією особою (представником) від імені другої особи (яку представляють) в силу повноваження, що ґрунтується на довіреності, законі або адміністративному акті, безпосередньо створює, змінює і припиняє цивільні права і обов'язки особи, яку представляють.

Відповідно до ч.1 ст.64, ч.1 ст.65, ч.2 ст.68 ЦК України 1963р. довіреністю визнається письмове уповноваження, яке видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на укладення угод, що потребують нотаріальної форми, так саме і довіреність, за якою повноваження передаються іншій особі, повинні бути нотаріально посвідчені.

Видача довіреності, згідно ст.41 ЦК України 1963р. є односторонньою угодою, спрямованою на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обовязків. На даний вид угод розповсюджується також і правила визнання їх недійсними внаслідок їх невідповідності закону (ч.1 ст.48 ЦК України 1963р.)

Судом встановлено, що 04.09.2002р. приватним нотаріусом Маріупольського нотаріального округу ОСОБА_6 була посвідчена довіреність від імені ОСОБА_3 на імя ОСОБА_2 на розпорядження нерухомим майном в м.Маріуполі, вул.Енгельса, 54.

ОСОБА_3 неодноразово зверталась до суду з приводу визнання цієї довіреності недійсною в силу того, що вона цю довіреність не видавала та не підписувала. Рішенням Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 02.10.2012р. (справа 2-449/11), яке набрало законної сили 26.12.2012р., в задоволенні її позову було відмовлено в силу недоведеності позовних вимог. А ухвалою Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 10.12.2013р. (справа 266/1059/13-ц, провадження 2/266/536/13), яка набрала законної сили 28.01.2014р., провадження за аналогічними вимогами було закрито у звязку з тим, що такий спір вже вирішений судом і є рішення, що набрало законної сили.

При цьому, судом встановлено, що в межах останньої цивільної справи ухвалою суду від 24.07.2013р. призначалась почеркознавча експертиза, на вирішенні якої було поставлено питання чи належить підпис ОСОБА_3 в довіреності №6588 від 04.09.2002р. на імя ОСОБА_2 на право розпорядження нерухомим майном ОСОБА_3.

Згідно з висновком почеркознавчої експертизи №588 від 06.09.2013р., який знаходиться в матеріалах цієї цивільної справи і належним чином засвідчена копія якого надана суду відповідачем, дійсно встановлено, що підпис від імені ОСОБА_3 в довіреності №6588 від 04.09.2002р. виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою.

Вказані обставини свідчать про те, що ОСОБА_3 дійсно не видавала та не підписувала вказану довіреність, тобто було відсутнє її волевиявлення на передачу ОСОБА_2 повноважень щодо розпорядження її нерухомим майном, що, в свою чергу, є порушенням вимог закону і тягне недійсність вказаної довіреності.

Вирішення цього спору могло вплинути на чинність договорів про відчуження нерухомого майна, укладених від імені ОСОБА_3 її представником за вказаною довіреністю ОСОБА_2

В той же час, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, суд виходить з того, що з вимогою про визнання недійсною вказаною довіреності в межах даної справи звертається ОСОБА_1, який не є стороною даного одностороннього правочину і який з недійсністю цієї довіреності повязує недійсність договору про надання послуг від 20.01.2004р.

Як вже зазначалось вище, закон (ст.15 ЦК України, ст.3 ЦПК України) надає право звернутись до суду особі за захистом свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права. Тобто підставою для захисту є саме факт порушення, невизнання або оспорювання певного права. Порушення цивільного права є результатом протиправних дій порушника, внаслідок чого воно зазнало зменшення або ліквідації, що позбавляє його носія можливості здійснювати, реалізовувати це право повністю або частково.

Також зазначалось вище, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Таким чином, можливість звернення до суду особи, яка не є стороною правочину, з вимогою про визнання його недійсним повязується виключно з фактом порушення прав цієї особи. Вказаний факт відповідно до змісту ст.10,60 ЦПК України є обставиною, яка потребує доказування в даній справі шляхом надання позивачем належних та допустимих доказів.

Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що позивач не є особою, яка має право на звернення до суду з вимогою про визнання недійсною довіреності №6588 від 04.09.2002р., оскільки цей правочин ніяким чином не стосується його прав та інтересів, він направлений на виникнення, зміну, припинення прав та обовязків ОСОБА_3 та інших осіб, з якими на підставі вказаної довіреності ОСОБА_2 від імені ОСОБА_3 в подальшому було укладено договори відчуження нерухомого майна.

В даному випадку, як вже зазначалось судом, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 особисто був укладений договір про надання послуг від 20.01.2004р., який стосувався прав та обовязків саме цих осіб. Цей договір від імені ОСОБА_3 її представником не укладався, прав та обовязків для неї не створював. Тому немає підстав вважати, що ці правочини (довіреність від 04.09.2002р. та договір від 20.01.2004р.) є взаємоповязаними і недійсність довіреності впливає на дійсність договору.

Крім того, суд вважає, що позивач в порушення вимог ст.10,60 ЦПК України не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту порушення його прав та інтересів в результаті посвідчення довіреності №6588 від 04.02.2002р. Зі змісту позову вбачається, що позивач в результаті укладання договору про надання послуг розраховував на отримання відповідних послуг, які були ним оплачені, але до теперішнього часу не надані ОСОБА_2 з причин відсутності у нього відповідних повноважень від ОСОБА_3

Суд вважає, що таке обґрунтування є наслідком помилки позивача в суті виниклих між сторонами правовідносин, що ніяким чином не впливає на його права за даним договором. Той факт, що позивач за надання певних послуг за вказаним договором сплатив 15000,00грн., але договір до теперішнього часу не виконаний, надає позивачу право на захист своїх прав як споживача відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, шляхом розірвання договору, відшкодування шкоди тощо. Але вимог про захист своїх прав у такий спосіб позивач не заявляє.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання довіреності від 04.09.2002р. недійсною є безпідставними.

На підставі вищевикладеного, в задоволенні позову слід відмовити повністю.

Керуючись ст.3,6,11,15,16,202-204,215,216,237,244,245,509,627,629,639,901,902 ЦК України 2003р., ст.41,48,62,64,65,68 ЦК України 1963р.,ст.3,4,10,11,57-61,88,212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, що не заявляє самостійних вимог ОСОБА_4 про визнання недійсними довіреності та договору про надання послуг відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Донецької області через Приморський районний суд м. Маріуполя протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Сараєв І. А.