Справа: 164/1174/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2017 року. ОСОБА_1.

Маневицький районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Токарської І.С.,

при секретарі Матвійчук Н.В.,

з участю:

позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" про визнання недійсним договору лізингу та стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся в суд із вказаним позовом, який обґрунтував тим, що 11 лютого 2016 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" було укладено договір фінансового лізингу № 003394, за умовами якого відповідач зобовязався придбати та передати у користування позивачу міні трактор марки «Допрель 244», а останній зобовязався прийняти його та сплачувати лізингові та інші обумовлені договором платежі. 11 лютого 2016 року на виконання умов договору ОСОБА_2 сплатив Товариству з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" 20 000 гривень за сільськогосподарську техніку, однак 16 лютого 2016 року проаналізувавши умови договору та подальше не виконання домовленості лізингодавцем по поставці техніки, звернувся до відповідача із заявою про розірвання договору та повернення сплачених коштів, але йому було відмовлено в цьому. Тому позивач просив суд визнати недійсним договір фінансового лізингу № 003394 від 11 лютого 2016 року, укладений між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" та стягнути на його користь 20 000 гривень сплачених за договором фінансового лізингу.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 позов підтримав із наведених у ньому підстав, просив задовольнити.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" в судове засідання свого представника не направили, однак до суду подали заперечення в якому просили даний позов залишити без задоволення, а справу розглядати у відсутності їх представника.

Заслухавши пояснення позивача, проаналізувавши обставини справи та дослідивши письмові матеріали, суд приходить висновку про задоволення позову з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно з частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

В судовому засіданні встановлено, що 11 лютого 2016 року між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" було укладено договір фінансового лізингу № 003394, за умовами якого відповідач зобовязався придбати та передати у користування позивачу міні трактор марки «Допрель 244», а останній зобовязався прийняти його та сплачувати лізингові та інші обумовлені договором платежі (а.с. 4-9).

Матеріалами справи, зокрема квитанцією про здійснення касової операції від 11 лютого 2016 року підтверджується сплата позивача грошових коштів в сумі 20 000 гривень на рахунок Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" (а.с. 10-11).

Відповідно до заяви від 16 лютого 2016 року, позивач звертався до відповідача з вимогою про розірвання договору № 003394 від 11 лютого 2016 року у звязку зі несвоєчасною доставкою техніки та просив повернути сплачені ним кошти в сумі 20 000 гривень (а.с. 12).

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 24); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

У пунктах 4.3.5, 4.3.6 спірного Договору передбачено, що право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем умов цього договору, при цьому, лізингодавець не зобовязаний завчасно повідомляти лізингоодержувача про розірвання даного договору.

Лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати даний договір у разі неможливості продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу, який лізингоодержувач, по причинам, які не залежать від лізингодавця. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах п. 12. 12 цього договору.

Достроково, але не раніше 12 календарних місяців з моменту підписання приймання-передачі, здійснити сплату всієї суми лізингових платежів, належних до сплати лізингоодержувачем за умовами даного договору. Якщо за узгодженням сторін строк лізингу скорочено, лізингоодержувач зобовязується достроково сплатити належні лізингові платежі, при цьому розмір лізингових платежів може бути переглянутий за згодою сторін. У випадку такого дострокового погашення лізингоодержувачем всієї суми лізингових платежів, лізингодавець зобовязується зробити всі необхідні дії щодо передачі лізингоодержувачу права власності на предмет лізингу (п. 4.4.3).

Пунктом 5.1 договору унормовано, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 50 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу та комісії за організацію на умовах, викладених у п. 5.4., а також відшкодування платежів за реєстрацію страхування предмета лізингу.

У п. 5.4 Договору йде мова про обов'язок лізингоодержувача у разі збільшення вартості предмета лізингу одноразово сплатити різницю вартості до моменту купівлі предмета лізингу та одночасно зазначено, що у разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає.

За пунктом 12.12 у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20 % від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісії за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.

Враховуючи вищезазначені положення, суд приходить висновку, що вказані умови є несправедливими в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому позов є підставним та підлягає до задоволення.

Крім того, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню 640 гривень судового збору.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 58, 60, 88, 215 ЦПК України, Законом України «Про фінансовий лізинг», ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», на підставі ст. ст. 203, 215, 806-808 ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 003394 від 11 лютого 2016 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" та ОСОБА_2.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" на користь ОСОБА_2 20 000 (двадцять тисяч) гривень сплачених за договором фінансового лізингу.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" в дохід держави 640 (шістсот сорок) гривень судового збору.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Волинської області через Маневицький районний суд Волинської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Маневицького районного суду І.С. Токарська