АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

при секретарі: Горак Ю.М.

за участю осіб:

представника позивача ОСОБА_1

заявника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, -

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2007 року

в с т а н о в и л а:

Справа №2-4038/07
№ апеляційного провадження:22-ц/796/10926/2017
Головуючий у суді першої інстанції: І.В. Пятничук
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д.Поливач
У жовтні 2007 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, а саме на гараж, зазначений на плані в технічному паспорті під літерою «З», площею 32,9 кв.м., який знаходиться на земельній ділянці по АДРЕСА_1 що належить йому на праві власності на підставі договору дарування. Оскільки він самовільно, але за погодженням сусідів та співвласників, побудував вищезазначений об'єкт самочинного будівництва, але належним чином не оформив правовстановлюючі документи на нього, просив суд задовольнити позовні вимоги на підставі ст. 376 ЦК України та ст.2, ст. 40 ЗК України.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2007 року задоволено позов ОСОБА_3 Визнано за ОСОБА_3 право власності на об'єкт самочинного будівництва - гараж зазначений на плані в технічному паспорті під літерою «З», площею 32,9 кв.м., який знаходиться на земельній ділянці по АДРЕСА_1

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_2 (особа, яка не брала участі у даній справі) подала апеляційну скаргу, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

В обґрунтування зазначила, що вона є донькою та спадкоємцем померлого ОСОБА_9, який за життя придбав 20.09.2006 року за договором купівлі - продажу 1/7 частку земельної ділянки, площею 0,0941 га, що розташована по АДРЕСА_2. Відповідно до чергового кадастрового плану земельна ділянка НОМЕР_1, на якій було самовільно побудовано спірний гараж, межує із земельною ділянкою НОМЕР_2, частка якої перебуває у її власності, ОСОБА_3 належала лише ділянка НОМЕР_3, що він приховав від суду. Гараж, самовільно побудований позивачем, розташований не тільки на його земельній ділянці, але і на земельній ділянці, яка є власністю територіальної громади, що позивач навмисно приховав від суду.

Вважає, що суд першої інстанції задовольняючи позов фактично поклав в основу рішення згоду третіх осіб, які не мають ніякого відношення до даного спору, оскільки вони ніколи не володіли нерухомим майном та земельними ділянками, що межують із земельною ділянкою позивача. Позивачем не було залучено до участі у справі ОСОБА_9, як співвласника суміжної земельної ділянки та ОСОБА_10, яка є власником земельної ділянки та Ѕ частини будинку разом із позивачем ОСОБА_3 Самовільно побудувавши частку гаража на земельній ділянці, якою користувались усі сусіди та самовільно занявши частку земельної ділянки, яка є власністю територіальної громади.

Зазначила, що ОСОБА_3 порушив та продовжує порушувати її права, як співвласника суміжної земельної ділянки, де ним самочинно побудовано спірний гараж. Вважає, що суд неправомірно не застосував до спірних правовідносин положення ст.ст. 328, 331, 392 ЦК України.

ОСОБА_2 у судовому засіданні апеляційної інстанції підтримала подану апеляційну скаргу, просила її задовольнити з викладених підстав.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_1 у суді апеляційної інстанції заперечував проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін.

Треті особи, будучи належним чином повідомленими про час та місце судового розгляду, у судове засідання не з'явилися, причини неявки суду не повідомили. Колегія суддів визнала такі причини неявки неповажними та з урахуванням положень ч.2 ст. 305 ЦПК України, вважала за можливе проводити розгляд справи за відсутності третіх осіб, їх неявка не перешкоджає встановленню фактичних обставин справи.

Так, задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції дійшов висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог. Суд вважав доведеними ті обставини, що частина земельної ділянки АДРЕСА_1 є власністю позивача, який також є і власником частини житлового будинку розташованого на ній, самочинні забудови були здійснені позивачем за його волевиявленням та за згодою співвласників домоволодіння та на земельній ділянці, яка належить позивачу на праві власності, та яка була виділена для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд. Зазначене суд вважав таким, що не порушує права та інтереси інших осіб, відповідно до норм БНіП. Проте з такими висновками суду погодитися не можна, оскільки вони суперечать вимогам закону та встановленим обставинам справи, з огляду на наступне.

Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились у судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Відповідності до ч. 4 ст. 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до договору дарування частини житлового будинку від 04 вересня 2000 року ОСОБА_3 та ОСОБА_6 отримали у власність в рівних частинах Ѕ частину жилого будинку АДРЕСА_1 з відповідними надвірними будовами.

Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 04 вересня 2000 року ОСОБА_3 та ОСОБА_6 у рівних частинах подаровано земельну ділянку площею 0,0374 га за адресою: АДРЕСА_1

Із державного акту на право власності на земельну ділянку від 23 вересня 2003 року вбачається, що цільове призначення земельної ділянки, площею 0, 0374 га по АДРЕСА_1 це будівництво та обслуговування жилого будинку і господарських будівель.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 без отримання відповідного дозволу та без оформлення необхідних документів було побудовано об'єкт самочинного будівництва - гараж зазначений на плані в технічному паспорті під літерою «З», площею 32,9 кв.м. на земельній ділянці по АДРЕСА_1, частина якого розташована на земельній ділянці, яка не є власністю позивача, а є власністю територіальної громади. Зазначені обставини підтверджуються змістом позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_2 та інших про визнання права на приватизацію земельної ділянки без погодження меж із суміжними землекористувачами, відповідно до якої ОСОБА_13 просить суд визнати за ним право на приватизацію земельної ділянки без погодження меж із суміжними землекористувачами (власниками земельних ділянок) саме на земельну ділянку, на якій розташований спірний гараж, мотивуючи свої вимоги тим, що гараж належить йому на праві власності, а суміжні землекористувачі (власники земельних ділянок) не надають йому згоди на погодження меж земельної ділянки з різних причин (а.с.42-43)

Крім того вбачається, що ОСОБА_9 20 вересня 2006 року відповідно до договору купівлі - продажу придбав 1/7 частину земельної ділянки площею 0, 0941 га, що розташована по АДРЕСА_2. Дана земельна ділянка межує з земельною ділянкою площею 0,0374 га за адресою: АДРЕСА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_9 помер. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 08.2011 року спадкоємцем майна померлого за законом є його дочка ОСОБА_2

Так, у статті 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Положення ч.2 ст.59 ЦПК України визначають, що обставинами справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Так, відповідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

У відповідності до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до вимог ст. 96 Земельного кодексу України, землекористувачі зобов'язані: не порушувати прав власників суміжних, земельних ділянок та землекористувачів.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме чергового кадастрового плану, земельна ділянка НОМЕР_1 на якій було самовільно збудовано спірний гараж межує із земельною ділянкою НОМЕР_2, що частково перебуває у власності ОСОБА_2 Самому ж ОСОБА_3 належить земельна ділянка НОМЕР_3. Доказів належності йому земельної ділянки на якій він самочинно збудував спірний гараж матеріали справи не містять. Таких доказів не надано стороною позивача і до апеляційного суду. Натомість матеріали справи містять докази того, що вказаний спірний гараж збудовано на земельній ділянці, яка перебуває у комунальній власності громади, правом на користування якою мають власники земельних ділянок, які межують із земельною ділянкою належною ОСОБА_3

Так, положеннями ч. 1 ст. 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі: приватизаціїземельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Так, під час перегляду справи апеляційним судом було встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, а також іншими власниками земельних ділянок, які є суміжними із земельною ділянкою належною ОСОБА_3 існує спір щодо права на приватизацію земельної ділянки на якій розташований спірний гараж без погодження меж її суміжним землекористувачем, який перебуває на розгляді у суді. Відповідно до позовних вимог ОСОБА_3 намагається одержати державний акт на право державної власності на земельну ділянку за адресою по АДРЕСА_1 на якій у 2007 році ним самочинно збудовано спірний гараж. Тобто, звернувшись до суду із даним позовом, ОСОБА_3 підтвердив факт того, що самовільно збудований ним гараж знаходиться на земельній ділянці, яка перебуває у комунальній власності та належить відповідній територіальній громаді. Через вказану територію проходить газопровід. Цим же і спростовується наведений позивач факт згоди даних осіб на узаконення самочинно збудованого нерухомого об'єкту та розташування спірного гаражу на земельній ділянці належній позивачеві на праві власності.

Із матеріалів справи вбачається, що особи, які є власниками суміжних земельних ділянок та наділені правом користування земельною ділянкою, яка перебуває у комунальній власності громади, та на якій самовільно збудовано гараж, не були залучені до участі у даній справі. Суд у своєму рішенні лише послався на наведені позивачем обставини про те, що співвласники будинку АДРЕСА_1, на межі з домоволодінням яких позивачем побудовано спірний гараж, надали згоду на оформлення самочинно збудованих споруд. Цей факт відповідачами не оспорювався, оскільки права та інтереси цих осіб (які брали участь у справі у якості третіх осіб) не порушувалися,як зазначає ОСОБА_2

Довідка надана представником позивача на підтвердження того, що ним не порушено межі суміжної земельної ділянки не спростовує того факту, що спірний гараж збудовано позивачем на тій частині земельної ділянки, яка перебуває у комунальній власності громади та право користування якою належить усім власникам земельних ділянок, суміжних із земельною ділянкою належною ОСОБА_3

Ураховуючи викладене, суд у порушення вимог ст.ст. 212-214 ЦПК України не врахував зазначені положення норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини та дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позову ОСОБА_3 та наявність правових підстав для визнання за ним права власності на самочинно збудоване нерухоме майно. Суд першої інстанції, враховуючи характер спірних правовідносин, безпідставно не взяв до уваги ту обставину, що вказана земельна ділянка, на якій самочинно збудований позивачем гараж є земельною ділянкою, яка перебуває у комунальній власності громади, право на користування якою мають інші власники суміжних земельних ділянок, які згоди на визнання за ОСОБА_3 права власності на об'єкт самочинного будівництва - гараж не надавали, так як і не надав такої згоди її померлий батько ОСОБА_2

Колегія суддів, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, з'ясувавши дійсні обставини справи, дійшла висновку про те, що наведені у апеляційній скарзі доводи ОСОБА_2 знайшли своє підтвердження під час перегляду справи апеляційним судом. Згідно наявних у матеріалах справи належних та допустимих доказах права ОСОБА_2, яка є спадкоємицею майна померлого ОСОБА_9, порушуються оскаржуваним рішенням, як співвласника суміжної земельної ділянки та земельної ділянки, яка перебуває у комунальній власності, на якій позивач самочинно збудував спірний гараж, право власності на який за ним помилково визнав суд.

Отже, суд першої інстанції вказаних обставин не встановив, належних доказів по справі не зібрав та дійшов передчасного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не дотримався вимог ст.ст. 60, 213, 214 ЦПК України щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи і дійшов помилкового висновку щодо наявності законних та обґрунтованих підстав для визнання за ОСОБА_3 право власності на об'єкт самочинного будівництва - гараж зазначений на плані в технічному паспорті під літерою «З» площею 32.9 кв.м., який знаходиться на земельній ділянці по АДРЕСА_1

Відповідно до положень ст. 309 ЦПК України, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

За наведених обставин, рішення суду першої інстанції не може бути залишене в силі, воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, 308, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2007 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

ОСОБА_3 відмовити у задоволенні позову.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: