У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Харківської міської ради, третя особа - управління Держгеокадастру в м. Харкові, про відновлення меж домоволодіння за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 4 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 1 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що їй на праві власності належить житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1. Разом з набуттям права власності на будинок вона набула право користування земельною ділянкою, на якій розташований цей будинок. Згідно квартальної зйомки 1953 року та технічного паспорту на домоволодіння земельна ділянка мала площу 640 кв. м. Довжина лінії розмежування між її домоволодінням та АДРЕСА_1 складала 16,25 м і проходила від межі з домоволодінням АДРЕСА_2 до межі з домоволодінням АДРЕСА_3, тоді як в теперішній час вона складає 15,21 м. При будівництві гаража літ. "Ж" у 2000 році були дотримані норми будування та відповідна відстань від сумісної межі земельної ділянки.

Відповідачка, у користуванні якої знаходиться суміжна земельна ділянка по АДРЕСА_3 самовільно для власних потреб знесла паркан, що розділяв їх земельні ділянки та розширила своє подвір'я до стін її гаражу. У добровільному порядку відповідач відновити межу між їх земельними ділянками відмовляється.

З урахуванням наведеного ОСОБА_3, уточнивши позовні вимоги, просила суд відновити межу між домоволодіннями АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 шляхом проведення прямої лінії від точки перетину земельних ділянок домоволодінь по АДРЕСА_1, АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 до точки по «червоній лінії» з боку АДРЕСА_1, яку визначити на відстані 16,25 м від межі домоволодіння АДРЕСА_3.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 4 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 1 грудня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення судами норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у позові ОСОБА_3 суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивачкою не надано доказів того, що відповідачкою були порушені її права користування земельною ділянкою, що нею самовільно для власних потреб знесено паркан, що розділяв земельні ділянки, та розширено подвір'я до стін гаражу позивачки.

Проте погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що ОСОБА_3 є власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 14 жовтня 1999 року.

На підставі рішення Харківської міської ради від 24 листопада 2004 року № 201/04 ОСОБА_3 була передана в приватну власність земельна ділянка, площею 621 кв. м, по АДРЕСА_1.

20 жовтня 2005 року Харківським міським управлінням земельних ресурсів ОСОБА_3 видано державний акт про право приватної власності на земельну ділянку, площею 621 кв. м, по АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 є власником сусіднього житлового будинку по АДРЕСА_3, земельна ділянка, на якій розташовано житловий будинок, нею не приватизована.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Пред'являючи позов ОСОБА_3 посилались на те, що ОСОБА_4 самовільно перенесла суміжні межі земельної ділянки, проте судом для підтвердження її доводів відповідна експертиза не була призначена.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суди не звернули уваги на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Згідно зі ст. 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка, крім того, межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам.

Відповідно до ст. 198 ЗК України кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок.

Кадастрова зйомка включає, зокрема, погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами.

Вирішуючи спір, суди виходили з того, що позивачкою при оформленні державного акту про право приватної власності на земельну ділянку були погоджені межі земельної ділянки із суміжними користувачами, а доказів про порушення меж земельної ділянки позивачкою не надано.

Разом з тим, погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов'язкових технічних помилок. Погодження меж земельною ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі громадянам безоплатно земельних ділянок на праві приватної власності.

Таким чином, підписання акту погодження меж чи акта приймання-передачі межових знаків на зберігання самостійного значення не має, тому не призводить до виникнення, зміни або припинення права на земельну ділянку.

Крім того, згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з чч. 1, 2 ст. 95 ЗК України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право самостійно господарювати на землі, споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

Відповідно до ч. 1 ст. 96 ЗК України землекористувачі зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватися правил добросусідства.

Згідно з чч. 1-3 ст. 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації.

У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки.

У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Предметом позову було саме усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом відновлення її меж, а не встановлення меж земельних ділянок.

Крім того, суд послався на Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 18 травня 2010 року № 376, яка не підлягає застосуванню та не регулює спірні правовідносини, оскільки земельну ділянку по АДРЕСА_1 було відведено улистопаді 2004 року на підставі рішення міської ради, тобто до набрання чинності вищевказаною нормою права.

У порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України суди на зазначені положення закону уваги не звернули; доводів сторін як на підтвердження, так і на заперечення позову належним чином не перевірили, зокрема доводів ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_4 захопила частину її земельної ділянки, не навели мотивів відхилення таких доводів і оцінку поданих доказів, не звернули уваги на предмет позову щодо усунення порушення прав землекористувача. Отже, судом по суті спір вирішено не було, а висновок щодо відсутності порушень прав позивачки є припущенням, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України, так як експертизу у справі призначено не було.

Враховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 4 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 1 грудня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик