АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4159/17 Справа № 208/4020/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Каратаєва Л.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

за участю секретаря - Назаренко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 лютого 2017 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права користування житловою площею та вселення; та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, до Заводського районного відділу ДМС України в місті Камянське, про припинення сервітуту, усунення перешкод у користуванні житлом, та зобовязання зняти з реєстраційного обліку, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 лютого 2017 року з урахуванням ухвали про виправлення описки від 11 травня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права користування житловою площею та вселення, задоволено частково. Вселено ОСОБА_5 у житловий будинок № 12/22 по вулиці Долинська у м. Камянському у Дніпропетровській області, який належить на праві власності ОСОБА_4 В іншій частині позову, відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Заводського районного відділу ДМС України в місті Камянське, про припинення сервітуту, усунення перешкод у користуванні житлом та зобовязання зняти з реєстраційного обліку відмовлено. Вирішено питання судових витрат (а.с.79-81,95).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_4 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволені позову ОСОБА_5 про вселення на житлову площу відмовити повністю. Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 задовольнити (а.с.85-89).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 квітня 2004 року, посвідченого державним нотаріусом Першої дніпродзержинської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі № 4-487, домоволодіння № 12/22 по вулиці Долинська у м. Камянському Дніпропетровської області є власністю відповідача ОСОБА_4, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим Дніпродзержинським бюро технічної інвентаризації 02 червня 2004 року (а.с.32) та не заперечується позивачем.

Сторони по справі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 знаходились в зареєстрованому шлюбі, який у 2009 році було розірвано, що не оспорюється сторонами (а.с.34).

ОСОБА_5 зареєстрований в домоволодінні № 12/22 по вулиці Долинська у м. Камянському Дніпропетровської області з серпня 2007 року, як чоловік ОСОБА_4

Судом першої інстанції встановлено, що позивач у встановленому законом порядку набув право користування домоволодінням № 12/22 по вул.. Долинська у м. Камянському Дніпропетровської області, а тому має право користуватись вищезазначеним житлом.

ОСОБА_5, у звязку з тим, що відповідач ОСОБА_4 перешкоджала в користуванні вищезазначеним житлом, вимушений був проживати в іншому місці та звертатися до правоохоронних органів та до суду, що вбачається з висновків про результати розгляду звернення ОСОБА_5В.(а.с.62, 63, 65).

ОСОБА_5 з поважних причини не проживав та не користування домоволодінням № 12/22 по вул. Долинська у м. Камянському Дніпропетровської області, що також було встановлено рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2016 року (а.с.5-9).

Відповідно до вказаного рішення, після розірвання шлюбу сторони знаходились в конфліктних відносинах щодо права на вказаний жилий будинок, з цього приводу вони неодноразово звертались до суду із позовами про позбавлення права користування будинком ОСОБА_5, до правоохоронних органів, де підтверджено, що сторони на протязі 2012 -2013 років мали конфлікти через розподіл житла, систематично виживали ОСОБА_5 з місця його мешкання, викидали його речі на вулицю та не впускали його в будинок.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 в частині вселення, суд першої інстанції керувався ч. 1, 4 ст. 156 ЖК України, виходив із законності та обґрунтованості вимог позивача. Відмовляючи в задоволенні вимог про визнання за ОСОБА_5 права користування житловою площею у житловому будинку, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_5 вже встановленому законом порядку набув право користування зазначеним житлом, тобто з часу здійснення його реєстрації у будинку відповідача.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, суд першої інстанції, керуючись ст.319, 391, 401, 402, 406 ЦК України, зазначив, що ОСОБА_4 на виконання вимог ст.60 ЦПК України не надала суду доказів того, що із ОСОБА_5 сервітут був встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду, а також даних того, які є підстави для припинення сервітуту, згідно до вимог ст.406 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в повному обсязі.

Згідно з ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений в прав користування жилим приміщенням інакше як з підстав та порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст..9, 156, 157 ЖК України сам факт припинення ОСОБА_5 сімейних відносин із власника житлового будинку №12/22 по вул. Долинська в м. Камянському у Дніпропетровській області не позбавляє останнього права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для його виселення з цього жилого приміщення.

Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сімї, власник жилого будинку має, відповідно до ст.157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч.1ст.116 цього Кодексу, передбачені ст.. 9, 156, 157 ЖК України обмеження щодо виселення колишніх членів сімї власника не є порушенням права власності.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст.319, ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження права власника передбачені ст.. 156, 157 ЖК. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням.

Згідно ч.1 ст. 405 ЦК України та ч. 4 ст. 156 ЖК України член сімї власника житла, які проживають разом з ним мають право на користування цим житлом відповідно до закону, і припинення сімейних відносин не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

У разі виникнення спору між власником і членами його сімї слід враховувати, що право члена сімї власника на користування житлом є сервітутним правом, у звязку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог ст.. 405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сімї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Оскільки за наявності факту проживання ОСОБА_5 разом із власником житлового будинку ОСОБА_4 та спільного користування цим житлом він має право в силу ст.156 ЖК, ч.1ст.405 ЦК на користування житловим будинком, однак в цьому йому чиняться перешкоди бувшою дружиною, про що свідчить рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2016 року.

Отже доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не враховано, що шлюбні відносини між сторонами припинені, а отже ОСОБА_5 не є членом сімї власника житла, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки припинення шлюбних відносин не позбавляє останнього права користуватися займаним приміщенням, яке він набув як колишній член сімї власника і не є підставою для його виселення з цього жилого приміщення.

Доводи апеляційної скарги щодо не проживання ОСОБА_5 в спірному домоволодінні більше року, колегія суддів відхиляє. Звертаючись з позовом про вселення останній зазначив, що йому чиняться перешкоди у користуванні займаним приміщенням, що також підтверджується зверненням до правоохоронних органів та до суду.

Посилання в апеляційній скарзі, що судом не враховано те, що під час постійного проживання у будинку ОСОБА_4, позивачем постійно ініціювалися сварки, що також підтверджено рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18.01.2016 і від 20.03.2014 та рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.03.2014 ОСОБА_5 було офіційно попереджено про недопустимість антигромадської поведінки, що може бути підставою для подальшого його виселення, в порядку ст. 116 ЖК України, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки апелянтом не надано доказів, що після ухвалення рішення, остання зверталася до правоохоронних органів з питанням щодо антигромадської поведінки ОСОБА_5

Інші доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому судова колегія приходить до висновку, що підстави для скасування цього рішення відсутні.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: