Справа № 550/317/17
Провадження № 2/550/137/17
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 жовтня 2017 року смт. Чутове
Чутівський районний суд Полтавської області
в складі : головуючого - судді Ланни Я.О.,
за участю секретарів - Литвин А.С., Томас Ю.П.,
представника позивача Галушко А.С.,
представника відповідача Гнатенко В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Чутове справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,
у с т а н о в и в :
Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі Банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, посилаючись на неналежне виконання ОСОБА_1 умов Кредитного договору № б/н від 20.12.2012 р., внаслідок чого останній має заборгованість перед Банком в розмірі 15213,04 грн., яку просять стягнути.
У судовому засіданні представник Банку позов підтримав та просив його задовольнити.
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, в якій зазначив про те, що позов не визнає.
Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову заперечувала, посилаючись зокрема на пропущення позивачем строку позовної давності. Крім цього зазначила про те що позивач не мав права нараховувати проценти за користування кредитом, штрафні санкції, пеню за невиконання зобов`язань відповідачу, оскільки ОСОБА_1 , як особа, яка безпосередньо брала участь в анти терористичній операції, забезпеченні її проведення і захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення анти терористичної операції на території Донецької області та на даний час перебуває у запасі комплектування ЗС України на особливий період, мав сплачувати лише тіло кредиту, що він і робив.
Суд, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
20.11.2012 р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до якого відповідачу надана платіжна кредитна картка «Універсальна/GOLD», що підтверджується анкетою-заявою позичальника від 20.11.2012 року.
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що вищевказана анкета-заява разом із Умовами та Правила надання банківських послуг, Тарифами банку, Пам`яткою клієнта становить між ним та банком Договір про надання банківських послуг.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі.
Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові можуть бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.
Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Як вбачається із матеріалів справи, банком зобов`язання за договором виконано, а відповідач в свою чергу порушив умови договору, відповідно до яких зобов`язувався погашати кредит та проценти за користування ним на умовах та в порядку, визначених договором кредиту.
Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та розмір процентів встановлений договором.
Згідно розрахунку позивача заборгованість відповідача становить 15213,04 грн. (а.с.5-6):
заборгованість за кредитом 9175,63 грн.
заборгованість за процентами за користування кредитом 4636,79 грн.
заборгованість за пенею та комісією 200,00 грн.
штраф (фіксована складова)- 500,00 грн.
штраф (процента складова)- 700,62 грн.
Відповідач не заперечує факту наявності заборгованості перед позивачем, але вважає, що її розмір становить 14012,42 грн., оскільки Позивач в своїх розрахунках наводить суми 200,00 грн. (заборгованість за пенею та комісією) та 1200,62 грн. (штраф фіксована частина - 500 грн., процентна складова 700,62 грн.). Тобто, за одне й те ж саме порушення зобов`язання, на думку представника відповідача, передбачена подвійна відповідальність одного виду - пені та штрафу, тоді як ст.61 Конституції України передбачає, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те ж правопорушення. Отже, пеня та штрафи не можуть одночасно застосовуватись за порушення одного грошового зобов`язання.
Суд частково погоджується із даними запереченнями відповідача з наступних підстав.
Враховуючи, що Договором передбачено, що при порушенні Позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов"язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, Позичальник зобов"язаний сплатити Банку штраф у розмірі 5 % від суми заборгованості, та враховуючи встановлений судом розмір заборгованості Відповідача, штраф (процентна складова) підлягає стягненню в розмірі 700,62 грн.
Суд вважає необхідним відмовити ПАТ "КБ "Приватбанк" у його вимогах до відповідача щодо стягнення фіксованої суми штрафу за порушення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором, оскільки визначення фіксованого штрафу (неустойки), що закріплена в Умовах та правилах надання банківських послуг, не відповідає поняттю неустойки, передбаченому в цивільному законодавстві України, тобто неустойкою не може бути фіксована сума штрафу.
Також суд зазначає, що згідно ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Таким чином, суд вважає, що заборгованість відповідача перед Банком, яка підлягає стягненню за судовим рішенням, становить 14713,04 грн., яка складається із наступного:
заборгованість за кредитом 9175,63 грн.
заборгованість за процентами за користування кредитом 4636,79 грн.
заборгованість за пенею та комісією 200,00 грн.
штраф (процента складова)- 700,62 грн.
Як встановлено судом, відповідач ОСОБА_1 був призваний Чутівським районним військовим комісаріатом Полтавської області до лав Збройних Сил України по мобілізації 15 липня 2014 року та звільнений з лав ЗС України 12 лютого 2015 року та з 16 лютого 2015 року перебуває на військовому обліку військовозобов`язаних в Чутівському РВК Полтавської області, перебуває у запасі для комплектування ЗС України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави. ОСОБА_1 в період з 11.08.2014 р. по 01.09.2014 р. безпосередньо брав участь в анти терористичній операції, забезпеченні її проведення і захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення анти терористичної операції на території Донецької області: м. Іловайськ, с. Грабське. Дані обставини підтверджуються повідомленням Чутівського районного військового комісаріата № 6/833 від 14.06.2017 р., даними військового квитка, довідками командира в/ч пп В 2830п-к від 09.01.2015 р., 28.10.2014 р., витягом з наказу командира В2830 № 101 від 11.08.2014 р., витягом з наказу № 33 від 12.02.2015 р., посвідченням серії НОМЕР_1 (а.с.65-69,87-92). Відповідно п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Тобто, законодавчі обмеження щодо нарахування військовослужбовцям, резервістам та військовозобов`язаним процентів за користування кредитом, штрафних санкцій, пені за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами пов`язані у першу чергу з особливим станом і лише у другу - з мобілізацією як його складовою частиною. Згідно п. 9 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії:допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць;призовники - особи, приписані до призовних дільниць;військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний та воєнний час.
Визначення особливого періоду надано в статтях 1 законів України «Про оборону України» і «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Під ним слід розуміти період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців щодо прихованої мобілізації або з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях і охоплює час мобілізації, військовий час і частково відновний період після закінчення військових дій.
З моменту оголошення війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни. Як відомо, воєнного стану в Україні немає. Законодавець визнає, що триває антитерористична операція, проте це не воєнні дії. З цього випливає, що і відбудовного періоду в Україні немає і не може бути, оскільки де-юре немає воєнних дій.
Таким чином, особливий період пов`язується, зокрема, із проведенням мобілізації.
Мобілізацією, згідно з положеннями наведеної статті, є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу.
У частині четвертій статті 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду.
Відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 року N 303 "Про часткову мобілізацію" (Указ N 303/2014), затвердженого встановленим порядком, оголошено часткову мобілізацію. Закон вступив в силу з моменту опублікування 18 березня 2014 р. У зв`язку з чим в Україні настав особливий період.
Водночас зазначеним Законом передбачено такий захід, як демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Закон не встановлює чіткого порядку припинення особливого періоду. Тобто, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Ураховуючи зазначене, з огляду на зміст заходів мобілізації та демобілізації, визначених Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", закінчення заходів мобілізації не припинило особливий період.
Аналогічна позиція Вищого адміністративного суду України, виходячи із системного аналізу норм Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», у постанові від 16 лютого 2015 року (справа N 800/582/14) (Постанова N 800/582/14).
Таким чином, особливий період пов`язується, зокрема, із проведенням мобілізації. Загальновідомим є факт, що Указом Президента України від 17 березня 2014 року N 303/2014 (Указ N 303/2014), затвердженим Законом України від 17 березня 2014 року N 1126-VI (Закон N 1126-VII), в Україні оголошено часткову мобілізацію.
Цей Указ (Указ N 303/2014) набрав чинності 18 березня 2014 року, а відповідно до його пункту 3 мобілізація проводиться протягом 45 діб з дня набрання Указом чинності. За змістом статті 1 Закону N 3543-XII особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Мобілізацією, згідно з положеннями наведеної статті, є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу.
У частині четвертій статті 3 Закону N 3543-XII зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду.
Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду.
ОСОБА_1 , проходив службу Зброєних силах України з липня 2014 року до лютого 2015 року та підпадає під дію норми закону щодо ненарахування до закінчення особливого періоду процентів за користування кредитом, штрафних санкцій, пені за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами.
Матеріалами справи підтверджено, що у зв`язку із проходженням відповідачем служби в Збройних силах України, останньому було списано нараховані відсотки за період з 08.08.2014 р. по 15.06.2015 р., що підтверджено випискою по рахунку (а.с. 157-162).
Законодавчі обмеження щодо нарахування військовослужбовцям, резервістам та військовозобов`язаним процентів за користування кредитом, штрафних санкцій, пені за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами пов`язані у першу чергу з особливим станом і лише у другу - з мобілізацією як його складовою частиною
Закон не встановлює чіткого порядку припинення особливого періоду. Тобто, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Ураховуючи зазначене та аналогічну думку Вищого адміністративного суду України у постанові від 16 лютого 2015 року (справа N 800/582/14), з огляду на зміст заходів мобілізації та демобілізації, визначених Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", закінчення заходів мобілізації не припинило особливий період.
Враховуючи викладене, суд погоджується із доводами представника Відповідача про те, що банк, без укладення додаткових угод, не мав би права нараховувати проценти за користування кредитом, штрафні санкції, пеню за невиконання зобов`язань.
Суд звертає увагу, що 24.12.2015 р. Відповідач підписав з Банком Заяву про повернення на колишні умови обслуговування у відповідності до умов Договору, у тому числі зі сплатою процентів за користування кредитом та можливої неустойки, упродовж всього періоду дії Договору, що підтверджено документально відповідною заявою (а.с.163). Дійсність цієї умови договору Відповідачем не оспорювалась. Зазначена домовленість між Відповідачем і Банком відповідає вимогам Закону щодо принципу свободи договору.
Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що Банк, з урахуванням підписаної сторонами заяви про повернення на колишні умови обслуговування, правомірно нарахував відповідачу відсотки та штрафні санкції за порушення умов Договору, що підтверджується випискою та розрахунком заборгованості (а.с.5-6, 157-162).
Розрахунок, який здійснив представник відповідача не є належним доказом, оскільки він не має спеціальних знань. Наявність диплому про отримання економічної освіти не надає представнику відповідача належних повноважень для здійснення такого розрахунку. Клопотань про проведення експертизи представником відповідача не заявлялось, судово-бухгалтерська експертиза з метою з`ясування питання наявності або відсутності заборгованості Відповідача за кредитним договором не проводилась, а тому відсутні підстави вважати, що наданий Банком розрахунок заборгованості є неналежним доказом. Крім того, суд звертає увагу, що при здійсненні розрахунку Відповідачем не було враховано, що згідно п.2.1.1.12.6.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачено нарахування відсотків на фактичну суму використаних кредитних коштів та на інші умови договору.
Отже, розрахунок Відповідача суд не може взяти до уваги, як доказ спростування заборгованості.
З приводу посилання відповідача на порушення Банком строків позовної давності суд зауважує наступне.
Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Пунктом 3 частини першої статті 611 Цивільного Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки у вигляді сплати неустойки (пені, штрафу).
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог. Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Отже, аналіз цих норм ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Аналогічні правові позиції Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 8 червня 2016 року по справах № №6-3006цс15 та 25 травня 2016 року № 6-1138цс15.
Згідно із частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.
За статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Позивач, відповідно п. 1.1.7.31 Умов встановив позовну давність в 50 років, але Умови, в яких установлено збільшену позовну давність, не містять підпису позичальника, а відтак ці Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності. Аналогічна правова позиція Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 1 липня 2015 року по справі № 6-757цс15.
Враховуючи викладене, суд в межах даної справи, виходить із строків позовної давності, передбаченої не договором, а законом.
Суд звертає увагу, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку відповідно до вимог ч.1 ст. 264 ЦК України. Відповідно до виписки за рахунком (а.с. 157-162) останній платіж в рахунок погашення заборгованості за кредитом здійснено Відповідачем 06.08.2016 р. в розмірі 1 000 грн. (поповнення готівкою в терміналі самообслуговування), а одже строк позовної давності перервався. Відповідно до вимог ч.3 ст.264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.
На підставі викладеного, враховуючи дату надходження даного позову Банку до суду (07.04.2017 р.) суд приходить до висновку, що Позивачем не пропущено строк позовної давності.
Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору
З матеріалів справи вбачається та підтверджено розрахунком заборгованості, випискою по рахунку, що Відповідач неналежно виконував свої кредитні зобов`язання, а тому вимоги щодо стягнення заборгованості за кредитом, процентами, пенею та комісією, штрафу (процентна складова) підлягають до задоволення.
Також з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 1552 грн. судових витрат у відповідності до ст.88 ЦПК України пропорційно до задоволених вимог.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10,11,60, 84, 209, 212-215 ЦПК України, ст. 259, ч.1, 3 ст. 264, ст.ст. 509, 526, 530, 549, 610,611,612,625, ч.1 ст. 634, 1054,1055 ЦК України, суд, -
в и р і ш и в :
Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором без номера від 20.11.2012 р. в сумі 14713,04 грн., яка складається із наступного: заборгованість за кредитом 9175,63 грн.;заборгованість за процентами за користування кредитом 4636,79 грн.; заборгованість за пенею та комісією 200,00 грн.;штраф (процента складова)- 700,62 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 1552 грн. витрат по оплаті судового збору.
В решті, в задоволенні позову відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Полтавської області через Чутівський районний суд шляхом подачі в 10-денний строк, з дня його проголошення, апеляційної скарги, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, в той же строк з дня отримання копії цього рішення.
Повний текст рішення виготовлено 19 жовтня 2017 року.

Головуючий Я. О. Ланна