У х в а л а

іменем україни

18 жовтня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Кафідової О.В., Висоцької В.С., Гримич М.К.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Приватного акціонерного товариства «Зернопродукт МХП» про визнання недійсним договору оренди, за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Зернопродукт МХП» на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 21 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 17 травня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину від 15 серпня 2014 року належить земельна ділянка площею 3,917 га, яку вона успадкувала після смерті матері - ОСОБА_5

Вказана земельна ділянка знаходиться в оренді Приватного акціонерного товариства «Зернопродукт МХП» (далі - ПрАТ «Зернопродукт МХП»), відповідно до договору оренди землі від

17 лютого 2010 року № 117, укладеного між ОСОБА_5 та відповідачем.

Разом з тим, вказаний договір оренди землі є недійсним, оскільки у 2014 році, після оформлення спадщини, їй стало відомо, що її мати не підписувала оспорюваний договір, тому просила визнати недійсним договір оренди землі від 17 лютого 2010 року.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 21 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 17 травня 2017 року, позов задоволено.

Визнано недійсним договір оренди землі від 17 лютого 2010 року

№ 117, сторонами якого є ОСОБА_5 (орендодавець) та Закрите акціонерне товариства «Зернопродукт МХП», правонаступником якого є ПрАТ «Зернопродукт МХП» (орендар), зареєстрований у Хмільницькому районному відділі регіональної філії «Центру ДЗК» 15 листопада

2010 року за № 97.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПрАТ «Зернопродукт МХП» просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК Україниправочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК Українидоговором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК Українипередбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ст. 207 ЦК Україниправочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК Україниволевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями ст. 216 ЦК Українинедійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), встановивши факт відсутності волевиявлення ОСОБА_5 на укладення вищевказаного договору оренди землі, дійшов обґрунтованого висновку про визнання недійсним договору оренди землі від 17 лютого 2010 року.

При цьому не заслуговують на увагу доводи заявника щодо отримання ОСОБА_5 плати за користування землею, оскільки наведене не може свідчити про погодження з умовами укладеного раніше договору, і не створює для нього правових наслідків.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Зернопродукт МХП» відхилити.

Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 21 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 17 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Кафідова

В.С. Висоцька

М.К. Гримич