Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоХопти С.Ф.,
суддів:Гулька Б.І.,Журавель В.І.,
Закропивного О.В.,Штелик С.П.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи: Теслугівська сільська рада Радивилівського району Рівненської області, приватний нотаріус Радивилівського районного нотаріального округу Рівненської області Гордійчук Вадим Іванович, про визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за заповітом; за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, треті особи: Теслугівська сільська рада Радивилівського району Рівненської області, приватний нотаріус Радивилівського районного нотаріального округу Рівненської області Гордійчук Вадим Іванович, про визнання права власності на частку домоволодіння за касаційною скаргою представника ОСОБА_7 - ОСОБА_9 - на ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 12 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_7 про визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за заповітом, обґрунтовуючи вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її дядько - ОСОБА_10 Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається, зокрема, із домоволодіння по АДРЕСА_1, що належало спадкодавцеві на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27 березня 2009 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Теслугівської сільської ради Радивилівського району Рівненської області. 30 липня 2014 року ОСОБА_10 склав заповіт, відповідно до якого все майно, яке йому належало на момент смерті та на яке за законом він матиме право, заповів їй. Після вступу в шлюб її прізвище із «ОСОБА_6» змінилося на «ОСОБА_6». У передбачений законом шестимісячний строк вона звернулася до приватного нотаріуса Радивилівського районного нотаріального округу Гордійчука В.І. із заявою про прийняття спадщини в порядку спадкування за заповітом та їй були видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельні ділянки, які належали померлому на праві власності. Проте нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок із приналежними до нього будівлями та спорудами, оскільки із заявою про прийняття спадщини також звернулася ОСОБА_7, яка претендує на видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя.

Позивач вказувала, що спірний будинок збудовано ще у 1975 році батьками померлого: ОСОБА_11 та ОСОБА_12 Згідно з погосподарської книги вищевказаного будинковолодіння його головою значився ОСОБА_11, після смерті якого його ім'я закреслено та записано головою ОСОБА_12 Проте, 26 лютого 2009 року Теслугівською сільською радою Радивилівського району Рівненської області було прийнято рішення № 28 про оформлення права власності на об'єкт нерухомого майна та видачу свідоцтва на ім'я ОСОБА_10 Позивач зазначила, що Теслугівська сільська рада Радивилівського району Рівненської області безпідставно прийняла рішення про визнання одноособового права власності на будинковолодіння за ОСОБА_10 та вважала, що спірне домоволодіння на момент смерті ОСОБА_10 було його особистою власністю. Посилаючись на викладене, позивач просила визнати за нею право власності на будинковолодіння, розташоване по АДРЕСА_1, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_10, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

У листопаді 2015 року ОСОБА_7 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_6, мотивуючи свої вимоги тим, що 09 вересня 2007 року вона зареєструвала шлюб із ОСОБА_10 27 березня 2009 року останній набув права приватної власності на будинковолодіння по АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 помер. Керуючись ч. 3 ст. 368 ЦК України та, посилаючись на те, що померлий набув право власності на будинковолодіння під час перебування із нею у зареєстрованому шлюбі, позивач просила визнати за нею право приватної власності на Ѕ частку вказаного домоволодіння.

Заочним рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 14 березня 2016 року позов ОСОБА_6 задоволено. Визнано за нею право власності на домоволодіння, розташоване по АДРЕСА_1, яке належало ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Зустрічний позов ОСОБА_7 залишено без розгляду.

Не погоджуючись із ухваленим рішенням, ОСОБА_7 у квітні 2016 року звернулася до апеляційного суду із апеляційною скаргою на заочнерішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 14 березня 2016 року.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 12 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 на заочне рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 14 березня 2016 року повернуто заявнику.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_7 - ОСОБА_9 - просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та передати справу до апеляційного суду для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Повертаючи апеляційну скаргу ОСОБА_7 на заочне рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 14 березня 2016 року, апеляційний суд виходив із того, що заявник не дотрималася встановленого ст. ст. 228-232 ЦПК України порядку перегляду заочного рішення судом, який його ухвалив. При цьому суд зазначив, що відповідно до ст. ст. 231, 232 ЦПК України заочне рішення оскаржується відповідачем в апеляційному порядку лише в разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення або ухвалення повторного заочного рішення.

Колегія суддів погоджується із такими висновками апеляційного суду.

Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є право оскарження судових рішень (ст. 129 Конституції України).

ЦПК України встановлює для відповідача особливий порядок оскарження заочного рішення - шляхом подання до суду, що його ухвалив, заяви про перегляд цього рішення (ст. ст. 228-232 ЦПК України), а також загальний порядок - апеляційне оскарження (ст. 232 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 228 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

За змістом ч. 4 ст. 231 ЦПК України, уразі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

З урахуванням змісту наведених норм процесуального закону ОСОБА_7 як відповідач за основним позовом має право оскаржити заочне рішення шляхом звернення із апеляційною скаргою на це рішення лише в разі залишення її заяви про перегляд заочного рішення без задоволення (ч. 4 ст. 231 ЦПК України) або у випадку ухвалення повторного заочного рішення у справі (ч. 3 ст. 232 ЦПК України).

Таким чином, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про повернення апеляційної скарги ОСОБА_7, оскільки нею не дотримано встановленого ст. ст. 228-232 ЦПК України порядку перегляду заочного рішення суду у справі.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_7 за зустрічним позовом є позивачем і має процесуальне право на апеляційне оскарження заочного рішення у загальному порядку, безпідставні, оскільки зустрічний позов хоча і є самостійною вимогою позивача, проте він пред'явлений у справі, де пріоритетними є первісні позовні вимоги, щодо яких і відкривалося провадження у справі. Тому наслідки неявки учасників процесу повинні братися залежно від процесуального статусу у первісному позові, в якому ОСОБА_7 виступає відповідачем.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 342 ЦПК України, розглянувши касаційну скаргу на ухвалу суду, суд касаційної інстанції відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом прийнято ухвалу з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 342 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_9 - відхилити.

Ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 12 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Ф. Хопта

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В. Закропивний

С.П. Штелик