Справа № 135/1984/16-ц Провадження № 22-ц/772/2435/2017Головуючий в суді першої інстанції Корнієнко О. М.
Категорія 43Доповідач Медяний В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Денишенко Т.О., Берегового О.Ю.,

за участю секретаря Сніжко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визначення режиму спільного володіння та користування житловим приміщенням,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 14 серпня 2017 року,

встановила:

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_3, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5 про визначення режиму спільного володіння та користування житловим приміщенням.

Посилається на те, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 13.01.2009 року, виданого виконавчим комітетом Ладижинської міської ради їй належить на праві приватної власності 1/5 частина квартири, яка знаходиться у АДРЕСА_1. Іншими співвласниками були її батьки ОСОБА_6, ОСОБА_7, її брат ОСОБА_8 та його син ОСОБА_4.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її батько ОСОБА_6.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла її мати ОСОБА_7.

Після їх смерті залишилося спадкове майно, право власності на яке набуто спадкоємцями.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом їй було видано свідоцтво про право власності на 1/15 частку вказаної квартири з частки, що належала її батьку ОСОБА_6, а разом їй належить 4/15 частини квартири.

Іншими співвласникам квартири є ОСОБА_4 та ОСОБА_5. Останньому належить 3/50 частини квартири. На даний час в квартирі зареєстровано двоє осіб: вона та неповнолітній ОСОБА_4. Його батько ОСОБА_8 помер, а його мати ОСОБА_3 зареєстрована в АДРЕСА_2, але фактично проживає у вказаній квартирі зі своїм сином.

ОСОБА_5 проживає в одній кімнаті з нею, хоча зареєстрований в АДРЕСА_2.

Вважає, що спільне використання квартири без встановлення режиму окремого проживання не можливе, тому згідно уточненої позовної заяви просила визначити порядок спільного володіння та користування житловим приміщенням, двокімнатною квартирою, яка знаходиться в АДРЕСА_1, яким виділити в її користування житлову кімнату площею 12,5 м2,а в користування ОСОБА_4 та ОСОБА_5 житлову кімнату площею 15,4 м2, при цьому кладову площею 1,3 м2, коридор площею 9,9 м2, туалет площею 1,3 м2, ванну площею 3 м2 та кухню площею 6,6 м2 залишити в спільному користуванні.

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 14 серпня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити. Посилається на невідповідність та неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, а також порушення норм матеріального та процесуального права.

У судове засідання сторони у справі не з'явилися, хоча належним чином повідомлялися про час і місце розгляду справи, тому відповідно до вимог ст. ст. 74,76, ч. 2 ст. 305 ЦПК України справа розглянута у їх відсутність.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст.10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ч.1-3 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів переконана, що рішення суду першої інстанції у даній справі зазначеним вимогам Закону повністю відповідає.

Судом установлено, що позивачу ОСОБА_2 на праві приватної власності належить 4/15 частини квартири АДРЕСА_1.

Відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 належить інша частина квартири (11/15). Зокрема, ОСОБА_4 належить 33/50 частки квартири, а ОСОБА_5 належить 11/150 частки квартири.

Фактично взазначеній квартирі проживають ОСОБА_2, ОСОБА_4 і його мати ОСОБА_3 Відповідач ОСОБА_5 працює за межами м. Ладижин та періодично приїжджаючи в м. Ладижин проживає у даній квартирі.

Обставини справи щодо розміру часток співвласників визнаються сторонами та підтверджується наявними у справі доказами.

Згідно вимог ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцеві незалежно від часу прийняття спадщини.

Як вбачається з копії технічного паспорту на квартиру від 18.12.2008 року, квартира АДРЕСА_1 складається із двох житлових кімнат (15.4 м2 та 12,5 м2 ), коридору (9,9 м2 ), кухні ( 6,6 м2 ), туалету ( 1,3 м2 ), кладових (1,3 м2 та 0,4 м2 ), балкона (2,2 м2 ). Загальна площа квартири становить 51.1 м2 , житлова - 27,9 м2.

Таким чином, ідеальна частка позивача ОСОБА_2 4/15 у площі квартири становить: 13,6 кв.м загальної площі або 7,4 кв. м житлової площі.

Частка відповідача ОСОБА_4 у площі квартири становить: 33,7 кв.м загальної площі або 18,4 кв.м житлової площі.

Частка відповідача ОСОБА_5 у площі квартири становить: 3,7 кв.м загальної площі або 2 кв.м житлової площі.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що у разі задоволення позовних вимог позивача будуть істотно порушені права відповідача ОСОБА_4, оскільки при визначенні режиму користування квартирою при якому позивачу передається житлова кімната площею 12,5 кв.м., збільшить частку житлової площі, якою користуватиметься ОСОБА_2 на 5,3 кв.м., порівняно з ідеальною часткою в житловій площі, тобто її частка в користуванні збільшиться на 71 % (5,3 / 7,4 х 100) у порівнянні з її ідеальною часткою. У такому разі вона користуватиметься 44,8 % житлової площі квартири (12,5 / 27,9 х 100).Відтак, відхилення від відповідності реальної частки відносно ідеальної частки на 71 % не може вважатись незначним обсягом. Таке відхилення істотно покращить становище позивача порівняно із відповідачами. Також судом враховано і те, що частка відповідача ОСОБА_4 у житловій площі квартири становить 18,4 кв.м, тобто його ідеальна частка становить більше, ніж кімната площею 15,4 кв.м., відтак, виходячи із засад розумності та справедливості, додаткове обмеження його права як співвласника тим, що він повинен буде використовувати дану кімнату із іншим співвласником є істотним порушенням його права як співвласника, та суттєво погіршить існуючі права співвласника, який вправі використовувати 18,4 кв.м житлової площі квартири.

Суд вважає, що при визначенні порядку користування квартирою, право користування часткою квартири визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Однак, у будь якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи, зокрема не може істотно обмежувати права іншого співвласника при визначенні режиму використанні спільного майна.

ОСОБА_4 є неповнолітнім та проживає разом із матір'ю ОСОБА_3, а тому у разі задоволення позову в одній кімнаті проживатиме постійно дві людини, а у разі приїзду додому ОСОБА_5 - буде жити три особи, що істотно порушуватиме права співвласника квартири ОСОБА_4

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх правильними та обґрунтованими. При цьому, колегія суддів не бере до уваги посилання позивача на те, що не слід враховувати інтереси матері співвласника квартири на право її проживання у спірній квартирі, оскільки дані твердження не спростовують висновків місцевого суду про необхідність врахування інтересів неповнолітнього співвласника ОСОБА_4, який має право проживати у даній квартирі разом зі своєю матір'ю, яка є членом його сім'ї.

Також твердження позивача про те, що відповідач ОСОБА_5 не зареєстрований в квартирі, не може свідчити про те, що він немає права на проживання в ній, оскільки він є співвласником та періодично, повертаючись додому в м. Ладижин, проживає у ній. При цьому, позивачем не доведено те, що ОСОБА_5 має у власності інше житло, де він може проживати, а його реєстрація за іншою адресою не позбавляє його як співвласника права використовувати свою частку власності. Судом встановлено, що ОСОБА_5 раз на декілька місяців приїжджає в м. Ладижин і проживає у спірній квартирі, а тому перебування особи за межами населеного пункту у зв'язку з роботою не є підставою для втрати права користування часткою власності разом з іншими родичами.

Судом першої інстанції правильно не взято до уваги посилання позивача на те, що кладова може бути передана відповідачам і це не може свідчити про зменшення розміру відхилення від тієї площі, на яку може претендувати позивач відповідно до належної їй ідеальної частки в квартирі, оскільки передача кладової не змінить істотності відхилення реальних часток ідеальним саме в житловій площі, враховуючи те, що основним призначенням квартири є саме проживання осіб.

Погоджується колегія суддів також і з тим, що як було встановлено судом, раніше дана квартира належала на праві власності п'ятьом співвласникам, які проживали у ній, сторони є родичами та тривалий час спільно проживають в квартирі. Судом правильно відхилені посилання представника позивача на різну стать позивача та відповідачів, а також на те, що у відповідачів немає власної сім'ї, оскільки зазначені обставини не можуть бути суттєвою підставою для передачі у користування позивачу частини квартири, яка істотно більша за ідеальну частку.

Згідно положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 3 ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом ст. 383 ЦК України, ст. ст. 150, 156 ЖК УРСР власник житла має право використовувати свою власність для свого проживання та проживання членів своєї родини.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно ч. 1 статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Статтею 358 ЦК України установлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, вони можуть домовлятися про порядок володіння та користування спільним майном, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 17 лютого 2016 року (справа № 6-1500цс15), потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Як встановлено місцевим судом, квартира АДРЕСА_1 складається із двох житлових кімнат (15.4 м2 та 12,5 м2 ), коридору (9,9 м2 ), кухні ( 6,6 м2 ), туалету ( 1,3 м2 ), кладових (1,3 м2 та 0,4 м2 ), балкона (2,2 м2 ). Загальна площа квартири становить 51.1 м2 , житлова - 27,9 м2.

Позивач просила виділити в її користування житлову кімнату площею 12,5 м2,а в користування ОСОБА_4 житлову кімнату площею 15,4 м2, а всі інші приміщення залишити у їх спільному користуванні.

Проте, як встановлено судом та підтверджується доказами у справі, такі вимоги позивача не узгоджуються з її часткою 4/15 у спільній частковій власності на дану квартиру, яка у відсотковому вираженні складає лише 26,6 %, тобто лише 7,42 м2 житлової площі спірної квартири. За таких умов виділити у її користування кімнату площею 12,5 м2 є неможливим, що узгоджується із вимогами ч. 3 ст. 358 ЦК України та висновками викладеними у постанові Верховного Суду України у постанові від 17.02.2016 року № 6-1500цс15.

Судом вживались заходи щодо того, щоб сторони самі врегулювали відносини щодо порядку проживання в квартирі за домовленістю, однак, позивач не погоджується на умови, запропоновані відповідачами.

Таким чином, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 про визначення режиму спільного володіння та користування житловим приміщенням, суд правильно та обґрунтовано виходив із того, що запропонований позивачем порядок користування квартирою суттєво відступає від рівності часток співвласників та не забезпечує кожному і з них можливості на власний розсуд користуватись належною йому на праві приватної власності часткою жилої площі, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає нормам матеріального та процесуального закону, а також встановленим обставинам справи.

За таких обставин колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції та переконана, що дане рішення є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги, що наведені на їх обґрунтування, висновків суду належними та допустимими доказами не спростовують і не дають підстав для висновку про неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду у даній справі підлягає залишенню без змін.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 14 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : /підпис/ В.М. Медяний

Судді : /підпис/ Т.О. Денишенко

/підпис/ О.Ю. Береговий

Згідно з оригіналом: