У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоСитнік О.М.,
суддів: Гримич М.К., Леванчука А.О.,
Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, третя особа - Генеральна прокуратура України, про відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконних рішень, дій та бездіяльності органу, що здійснює досудове розслідування, прокуратури та суду, за касаційною скаргоюОСОБА_6 на рішення Кілійського районного суду Одеської області від 26 січня 2016 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 07 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що 29 грудня 2004 року слідчий Кілійського РВ ГУМВС України в Одеській області Журян О.М. незаконно, з надуманих підстав, порушив відносного нього кримінальну справу № 3 за ч. 1 ст. 357 КК України, за привласнення печатки та офіційних документів кооперативу шляхом зловживання службовим становищем. Після спливу 10 років, 25 грудня 2014 року постановою прокурора прокуратури Кілійського району Одеської області Кліменка Д.С. кримінальне провадження від 05 жовтня 2013 року № 0001500 за ч. 1 ст. 357 КК Українибуло закрито за п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК Україниу зв'язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Під час розслідування вказаної кримінальної справи та її судового розгляду постановою Кілійського районного суду Одеської області від 16 жовтня 2007 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29 травня 2008 року, кримінальне провадження було закрито з нереабілітуючих підстав. За його касаційною скаргою від 22 липня 2008 року, ухвалою Верховного Суду України від 02 квітня 2009 року судові рішення скасовані з поверненням справи на додаткове розслідування до прокуратури Кілійського району Одеської області.

Кримінальна справа протягом двох років не розслідувалася і лише після звернення його у 2011 році до Генерального прокурора України та Міністра МВС України 10 червня 2011 року кримінальна справа була прийнята до провадження слідчого Кілійського РВ ГУМВС України Рибалкіної Т.П., яка через тиждень, 17 червня 2011 року, її закінчила без виконання вказівок Верховного Суду України. 22 червня 2011 року прокурором району кримінальна справа з обвинувальним висновком з обвинуваченням його за ч. 1 ст. 357 КК Українинаправлена до Кілійського районного суду Одеської області.

Після розгляду справи близько двох років вироком Кілійського районного суду Одеської області від 07 травня 2013 року позивача визнано винним у скоєні вказаного злочину та звільнено від покарання у зв'язку зі спливом строку давності. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15 липня 2013 року за його апеляційною скаргою вирок суду був скасований, кримінальна справа повторно повернута на додаткове розслідування прокурору Кілійського району Одеської області.

Справа розслідувалася більше 18 місяців і лише після звернення його до Генерального прокурора України та Верховної Ради України 25 грудня 2014 року кримінальна справа була закрита у зв'язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду, які продовжувалися протягом 10 років, йому завдано суттєву моральну шкоду, яку він оцінив у 165 360 грн (1 378 грн х 120 місяців). Моральна шкода полягала у тому, що його неодноразово викликали в органи міліції, прокуратури, у судові засідання, де він повинен був доводити свою невинність, у багаторічній переписці з різними правоохоронними органами і органами влади у пошуках правди і справедливості, внаслідок чого повністю порушився його звичайний уклад життя, відносини у сім'ї, із знайомими, сусідами.

01 квітня 2005 року внаслідок незаконного санкціонованого Кілійським районним судом Одеської області і проведеного в його будинку обшуку, під час якого були вилучені документи та печатки Сільськогосподарського обслуговуючого кооперативу Міжгосподарської дорожньої ділянки м. Кілії (далі - СОК Кілійського МДУ), виконуючим обов'язки голови, якого він був на підставі рішення загальних зборів, він тривалий час знаходився у пригніченому, стресовому стані, відчував глибокі душевні та моральні страждання.

Застосований органами досудового слідства відносно нього запобіжний захід від 10 лютого 2005 року та 16 лютого 2011 року у вигляді підписки про невиїзд протягом тривалого часу обмежував його у громадянських правах, так як він не вправі був виїжджати за межі населеного пункту, щоб працювати та утримувати сім'ю. Незаконними діями органів міліції, прокуратури і суду було також принижено його честь, гідність і ділову репутація як керівника юридичної особи - в.о. голови СОК Кілійського МДУ.

Посилаючись на ці обставини, ст. 56 Конституції України, ст. ст. 1167, 1176 ЦК України, та ст. ст. 1, 3, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», позивач просив стягнути з Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області завдану йому моральну шкоду у розмірі 165 360 грн за рахунок державного бюджету шляхом списання у безспірному порядку на його користь з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 26 січня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 07 квітня 2016 року рішення Кілійського районного суду Одеської області від 26 січня 2016 року змінено, виключено з резолютивної частини рішення суду судження про необґрунтованість позовних вимог. В іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона має бути задоволена.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався тим, що позивачем не залучені до участі у справі у якості відповідачів органи, які своїми рішеннями, діями та бездіяльністю завдали йому шкоду незаконним притягненням як обвинуваченого, незаконним проведенням у ході розслідування кримінальної справи обшуку, незаконним засудженням, незаконним застосуванням відносно нього запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд протягом тривалого часу, що обмежувало його права, а саме: Кілійський РВ ГУ МВС України в Одеської області, ГУ УМВС України в Одеській області, прокуратура Кілійського району Одеської області та прокуратура Одеської області, а також державний орган, який у спірних правовідносинах представляє державу - Державна казначейська служба України.

Змінюючи рішення суду першої інстанції та виключаючи з його резолютивної частини судження суду про необґрунтованість позовних вимог, апеляційний суд керувався тим, що у мотивувальній частині рішення суд дійшов протилежного висновку про те, що позивач має право на відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконних рішень, дій та бездіяльності органу, що здійснює досудове розслідування, прокуратури та суду.

Судами установлено, що 29 грудня 2004 року слідчий Кілійського РВ ГУМВС України в Одеській області Журян О.М. порушив кримінальну справу № 3 за ч. 1 ст. 357 КК України за привласнення печатки та офіційних документів кооперативу шляхом зловживання службовим становищем.

25 грудня 2014 року постановою прокурора прокуратури Кілійського району Одеської області Кліменка Д.С. кримінальне провадження від 05 жовтня 2013 року № 0001500 за ч. 1 ст. 357 КК України було закрито за п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв'язку з відсутністю у діях особи складу кримінального правопорушення.

Згідно з частинами 1-5 ст. 1176 ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, та статей 1, 2, 3, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду» від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР, який набрав чинності з 16 січня 1995 року, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення у ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди у розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 2) закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину; 3) відмови в порушенні кримінальної справи або закриття кримінальної справи з підстав, зазначених у пункті 2 частини першої цієї статті.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами) роз'яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції, виключаючи з рішення суду першої інстанції посилання на необґрунтованість позовних вимог, дійшов правильного висновку про те, що згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України та статей 1, 2, 3, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду» від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР, який набрав чинності з 16 січня 1995 року, позивач має право на відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконних рішень, дій та бездіяльності органу, що здійснює досудове розслідування, прокуратури та суду.

Проте, вирішуючи спір, суди не перевірили порядок відшкодування такої шкоди.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Дотримання вказаного принципу є надзвичайно важливим при розгляді справ, оскільки він гарантує, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме змогу забезпечити захист своїх інтересів.

Згідно з п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України суд під час проведення попереднього судового засідання вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, та відповідно до ч. 1 ст. 33 ЦПК України за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Суд з урахуванням наведеного повинен вчинити дії, які від нього вимагає положення ч. 4 ст. 10 ЦПК України.

Як вбачається з позовної заяви, позивач зазначив у якості відповідача Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області.

Відповідно до ч. 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Згідно з ч. 2 ст. 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

Державу Україна у таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах.

Відповідно до п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача, що передбачає як можливість заміни відповідача за ініціативи позивача, так і залучення іншої особи як співвідповідача незалежно від ініціативи позивача.

Суд першої інстанції при вирішенні спору не залучив належного відповідача у справі - Державну казначейську службу України, яка у даному випадку здійснює функції держави у цих правовідносинах, тобто не визначився зі складом сторін у справі.

Суд касаційної інстанції враховує, що апеляційний суд у силу своїх повноважень, передбачених цивільно-процесуальним законодавством, позбавлений можливості залучити до участі у справі співвідповідачів або третіх осіб на стадії апеляційного провадження.

У свою чергу апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що невитребування судом першої інстанції з прокуратури Кілійського району Одеської області матеріалів кримінального провадження від 05 жовтня 2013 року № 0001500 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України, порушеного 29 жовтня 2004 року відносно посадових осіб СОК Кілійського МДУ у кримінальній справі № 3, унеможливлює всебічне та повне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

У зв'язку з тим, що норми цивільного процесуального закону не дотримані, позивачу судом першої інстанції не роз'яснено право на залучення до участі у справі співвідповідачів або заміну неналежного відповідача належним, що призвело до передчасного висновку про відмову у задоволенні позову за необґрунтованістю, судом першої інстанції не у повному обсязі перевірені обставини у справі, тому ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатися законними й обґрунтованими та, відповідно до ст. 338 ЦПК України, вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки суд апеляційної інстанції позбавлений можливості залучати до участі у справі інших осіб.

Керуючись ст. ст. 333, 335, 336, 338, 343−345, 347, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 26 січня 2016 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 07 квітня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.М. Ситнік
Судді: М.К. Гримич Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук А.В. Маляренко