АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2017 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- Борисової О.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в режимі відеоконференції з Апеляційним судом Харківської області цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_5 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 січня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди матері, -

в с т а н о в и л а :

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 січня 2017 року задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди матері.

Надано дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон України ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди та супроводу матері - ОСОБА_6, у супроводі батька - ОСОБА_3, до досягнення дитиною повноліття.

Надано дозвіл ОСОБА_3 без згоди матері - ОСОБА_6, на виготовлення проїзного документа малолітній дитині - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, для виїзду за межі України для відпочинку та оздоровлення, строком до досягнення дитиною повноліття, та отримання у зв'язку з виїздом за межі України для відпочинку та оздоровлення відповідних віз та дозволів в консульських та інших дипломатичних установах.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 30 травня 2017 року відмовлено в задоволенні заяви відповідача ОСОБА_6 про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 січня 2017 року.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просила заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 січня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Вважає, що суд безпідставно відмовив відповідачу в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення, так як нею було подано ряд документів, які свідчать про невідповідність покладених в основу рішення висновків дійсним обставинам справи, зокрема, підтверджено факт наявності у ОСОБА_7 оформленого проїзного документу для виїзду за кордон, що свідчить про безпідставність заявлених ОСОБА_3 вимог про надання дозволу на його виготовлення. Наголосила, що ні позивач, ні її представник не були належним чином повідомлені про дату та час судового розгляду справи, у зв'язку з чим не прибули в судове засідання та були позбавлені можливості належно реалізувати свої процесуальні права, зокрема, заперечувати проти позовних вимог, що свідчить про порушення судом принципу змагальності. Суд не звернув уваги на те, що позивачем не доведено факт відмови ОСОБА_6 надати дозвіл на виїзд за кордон сина ОСОБА_7, що свідчить про необґрунтованість заявленого позову. Вказала, що в позовній заяві не зазначено країни, до якої має намір поїхати позивач з дитиною, і не вказано дату такої поїздки. При вирішенні спору судом не було враховано практику Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ в подібних справах, згідно якої, вирішуючи питання про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди і супроводу одного з батьків, суд не повинен надавати такий дозвіл на майбутнє на всі наступні виїзди за межі України, оскільки це призведе до порушення принципу рівності прав і обов'язків обох батьків щодо участі в вихованні дитини, зокрема, може унеможливити спілкування з дитиною та її виховання. У правовому висновку Верховного Суду України, який є обов'язковим для врахування судами нижчих інстанцій, було роз'яснено, що суди мають право ухвалювати рішення про надання лише разового дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди одного з батьків, що не було враховано судом першої інстанції і призвело до неправильного вирішення спору. Вважає, що надання судом дозволу на виїзд ОСОБА_7 за кордон без згоди та супроводу матері до досягнення ним повноліття унеможливить для відповідача підтримку з сином регулярних відносин та прямих контактів, ускладнить їх спілкування.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_9 повністю підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_10 в судове засідання не з"явились, про день та час слухання справи судом повідомлені у встановленому законом порядку, а тому, колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 є батьками малолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 від 31 липня 2007 року.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 04 вересня 2015 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було розірвано.

Як вбачається з довідки з місця проживання про склад сім'ї та прописку від 19 лютого 2016 року, виданої Комунальним підприємством «Житлосервіс» дільниця № 15, малолітній ОСОБА_7 значиться зареєстрованим і постійно проживає в квартирі за адресою АДРЕСА_1, разом зі своїм батьком ОСОБА_3.

Згідно довідки Харківської гімназії № 172 від 01 вересня 2016 року, ОСОБА_7 навчається в 4 класі Харківської гімназії № 172 Харківської міської ради Харківської області, за своїм місцем проживання.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_6 про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди матері, ОСОБА_3 посилався на те, що з 2014 року відповідачка постійно проживає на тимчасово окупованій території в Автономній Республіці Крим, після розірвання шлюбу їх спільний син ОСОБА_7 проживає разом з ним в місті Харкові, а тому, оскільки він має можливість виїздити з сином за кордон на відпочинок, таким чином забезпечуючи його оздоровлення і загальний розвиток, необхідно отримати від суду дозвіл на такий виїзд без згоди і супроводу матері ОСОБА_6, оскільки остання не може його надати, так як не проживає на підконтрольній Україні території.

Задовольняючи позовні вимоги та, надаючи дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон України ОСОБА_7 у супроводі батька ОСОБА_3 без згоди та супроводу матері ОСОБА_6, до досягнення дитиною повноліття, надаючи дозвіл ОСОБА_3 на виготовлення ОСОБА_7 проїзного документа для виїзду за межі України без згоди матері ОСОБА_6, строком до досягнення дитиною повноліття, та отримання у зв'язку з виїздом за межі України для відпочинку та оздоровлення відповідних віз та дозволів в консульських та інших дипломатичних установах, суд першої інстанції виходив з того, що виїзд за кордон з метою відпочинку та оздоровлення дитини відповідає її інтересам, при цьому відповідач ОСОБА_6 не може надати дозвіл на виїзд сина за кордон в зв'язку з постійним проживанням на тимчасово окупованій території, а тому, позовні вимоги є обгрунтованими і підлягають задоволенню.

Проте, колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погодитись не може, оскільки він не відповідає вимогам закону та дослідженим судом доказам, з наступних підстав.

Так, відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Стаття 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» визначає, що перетинання державного кордону України громадянами здійснюють за правилами, встановленими Кабінетом Міністрів України, відповідно до цього Закону та інших законів України.

Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Надання такого дозволу на майбутнє, тобто, на постійні виїзди за межі України без згоди та супроводу одного з батьків до досягнення дитиною повноліття, суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, та може призвести до фактичного позбавлення другого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

Відповідної правової позиції притримується також Верховний Суд України, виклавши її в постанові від 12 квітня 2017 року у справі № 6-15цс17.

Суд першої інстанції вищевказані положення законодавства не врахував, зміст позовних вимог ОСОБА_3 належним чином не вивчив, не звернув уваги на те, що позивач просить надати йому дозвіл на виїзд малолітнього сина за кордон без згоди і супроводу матері на майбутнє, а саме: в будь-який час до будь-якої країни до досягнення дитиною повноліття, в зв'язку з чим дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 заявив вимоги про надання йому дозволу на тимчасові неодноразові поїздки за межі України для відпочинку і оздоровлення з сином ОСОБА_7 без згоди і супроводу матері ОСОБА_6 до досягнення дитиною повноліття.

Таким чином, позивач просить надати йому можливість самостійно та на власний розсуд визначати періоди відсутності малолітнього сина ОСОБА_7 на території України, країну і дату їх від'їзду, що ставить матір дитини ОСОБА_6 в нерівне з батьком положення, так як може призвести до фактичного позбавлення можливості брати участь у вихованні дитини і постійно спілкуватися з нею.

За таких обставин, враховуючи, що тимчасовий виїзд за межі України спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання, ОСОБА_6, як матір, має рівні з ОСОБА_3 права щодо участі у погодженні таких життєвих змін і визначені напрямків такого розвитку.

Враховуючи закріплений в ст. 141 СК України принцип рівності прав батьків щодо дитини, колегія суддів вважає, що заявлена ОСОБА_3 вимога про надання дозволу на виїзд малолітнього сина ОСОБА_7 за межі України без згоди і супроводу матері до досягнення ним повноліття до невизначених країн та на невизначені періоди не ґрунтується на вимогах закону, а тому не може бути задоволена.

При цьому, як зазначено в Правилах перетинання державного кордону громадянами України, без супроводу другого з батьків дитина може перетинати кордон за наявності нотаріально посвідченої згоди другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі.

Тобто, ОСОБА_3 не позбавлений можливості організувати ОСОБА_7 поїздку за кордон з метою його оздоровлення та загального розвитку, отримавши відповідний дозвіл від матері дитини ОСОБА_6.

Будь-яких доказів того, що позивач звертався до відповідача для отримання такого дозволу та вона безпідставно відмовила у його наданні, що свідчить про неврахування відповідачкою інтересів спільної дитини, матеріали справи не містять.

Доводи ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_6 постійно проживає на тимчасово окупованій території в Автономній Республіці Крим, що унеможливлює отримання від неї дозволу на виїзд дитини за кордон, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки внаслідок тимчасової окупації даної території фактична можливість підтримувати зв'язок з її мешканцями не втрачена, останні мають можливість приїздити на територію України.

З огляду на зазначене, враховуючи, що позивачем не доведено факт неможливості виїзду з сином ОСОБА_7 до іншої країни для відпочинку і оздоровлення інакше, як за рішенням суду про надання дозволу на виїзд за кордон без згоди і супроводу матері, колегія суддів вважає, що відмова в задоволенні заявлених позовних вимог не призведе до порушення інтересів дитини та не обмежить її в можливості всебічного розвитку.

Пункт 2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року, передбачає, що перетинання громадянами України державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю, якщо інше не передбачено законом, за одним з документів, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну, зокрема, малолітньою дитиною за проїзним документом дитини.

Положення про проїзний документ дитини, затверджене указом Президента України N 503/94 від 07 вересня 1995 року, проїзний документ дитини дає право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчує особу неповнолітнього громадянина України під час перебування за її межами.

Оскільки надання одному з батьків дозволу на виїзд з дитиною за межі України без згоди та супроводу другого з батьків на невизначений період суперечить принципу рівності прав батьків щодо участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимоги ОСОБА_3 про надання йому дозволу на виїзд з сином ОСОБА_7 за кордон без дозволу матері до досягнення ним повноліття.

Не підлягає задоволенню також і вимога про надання дозволу на виготовлення без згоди матері проїзного документа на ім'я дитини і оформлення віз та дозволів в консульських і дипломатичних установах, оскільки з поданої відповідачем ОСОБА_6 та дослідженої судом копії проїзного документу серія НОМЕР_2 на ім'я ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 вбачається, що малолітньому сину сторін було оформлено проїзний документ дитини та його оригінал зберігається у матері.

З огляду на таке, враховуючи, що позивачем не доведено факту його звернення до ОСОБА_6 з вимогою про надання дозволу на виїзд за кордон з сином без її супроводу та про надання виготовленого на ім'я дитини проїзного документу, колегія суддів вважає, що вимоги ОСОБА_3 про дозвіл повторно звернуться для оформлення проїзного документу заявлені за відсутності для цього правових підстав.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_5 є обґрунтованими, заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 січня 2017 року ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди матері та виготовлення проїзного документу.

Керуючись ст. ст. 7, 141, 153 СК України, ст. 313 ЦК України, ст. 3 Закону України " Про порядок виїзду з України і в"їзду в Україну громадян України", Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 рокуст.ст. 303, 307, 309, 313, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_5 задовольнити.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 січня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди матері - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: