Справа № 750/6119/17 Провадження № 22-ц/795/1875/2017 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції Карапута Л. В. Доповідач - Бечко Є. М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4,
за участю:представника позивача ОСОБА_5, представників відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_9 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_9 до Чернігівської міської ради, ОСОБА_10 про визнання протиправними та скасування рішення,

в с т а н о в и в:

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 вересня 2017 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_9 до Чернігівської міської ради, ОСОБА_10 про визнання протиправними та скасування рішень.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_9 звернулась до суду з апеляційною скаргою та, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просила скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 вересня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що між співвласниками будинку не було встановлено порядок користування спірною земельною ділянку. Суд помилково прийшов до висновку щодо визначення порядку з 31 жовтня 1989 року з посиланням на технічний паспорт на житловий будинок від 22 лютого 1989 року, адже на той час було три власники, які користувалися земельною ділянкою спільно та встановили обмеження для птахів сіткою городу у вигляді паркану. Доступ до городу мали всі співвласники, що підтверджується на схемі технічного паспорту на житловий будинок від 22 лютого 1989 року існуванням спільного проходу.

Апелянт зазначає, що новим співвласником, ОСОБА_7, самовільно було визначено розмір земельної ділянки, якою він користувався, що було підставою для постійних суперечок. Також апелянт вказує, що підписуючи документи на приватизацію земельної ділянки, вона не мала наміру позбутися частини земельної ділянки, якою має право користуватися.

ОСОБА_9 звертає увагу суду на ту обставину, що ОСОБА_10 звертався до міської ради із заявою про надання дозволу на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі орієнтованою площею 100 кв.м., проте рішенням 41 сесії 6 скликання Чернігівської міської ради від 20 червня 2014 року надано дозвіл на розроблення проекту площею 0,0258 га, що складає 258 кв.м.

Також зауважує, що при зверненні до Чернігівської міської ради ОСОБА_10 не надавав жодного документу, що підтверджував би існування угоди про порядок користування земельною ділянкою, у тому числі і визначення кола осіб, між якими така угода могла існувати.

Апелянт вважає, що землевпорядна організація самостійно визначила розмір земельної ділянки, що підлягала передачі у власність ОСОБА_10, а орган місцевого самоврядування надав згоду, чим порушив права співвласника ОСОБА_9

Крім того, апелянт вважає, що судом першої інстанції не взято до уваги та не надано оцінку відповіді Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області щодо існування порушень ст.ст.89, 120 ЗК України

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_9, суд першої інстанції виходив з того, що позивач щодо приватизації спірної земельної ділянки не заперечувала, тому відсутні підстави для визнання протиправними рішень Чернігівської міської ради, які оспорюються позивачем та, крім того, позивачкою не доведено порушення оскаржуваним рішенням її прав та законних інтересів. Відповідно до акту визначення та погодження меж земельної ділянки від 27 липня 2014 року, а також акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 27 липня 2014 року, стоїть підпис ОСОБА_9 як суміжного землекористувача, що визнала позивач в судовому засіданні. На вказаних документах чітко вказані межі та розмір спірної земельної ділянки. Дані документи посвідчують наявність, на момент їх складення, згоду користувачів суміжних земельних ділянок, зокрема позивачки ОСОБА_9, на виділення відповідачу спірної земельної ділянки у власність у вказаній конфігурації та розмірах.

З таким висновком колегія суддів апеляційного суду повністю погоджується.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_9 є власником 2/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в м.Чернігові по 1-му провулку Орджонікідзе (нинішня Хижнякова) буд.19-б, розташований на земельній ділянці розміром 600 кв.м., що підтверджується Договором від 25 вересня 1986 року (а.с.10-11).

Згідно технічного паспорту на жилий будинок №19-б по 1 перевулку Орджонікідзе за 1986 рік загальна площа земельної ділянки становить 621 кв.м., в тому числі надлишок 21 кв.м. (а.с.12-15).

Вбачається, що ОСОБА_9 зверталася до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області щодо дотримання земельного законодавства. Управлінням було дано висновок про порушення Чернігівською міською радою положень ст.ст. 89, 120 ЗК України при винесенні рішення 41 сесії 6 скликання Чернігівської міської ради від 20 червня 2014 року та 50 сесії 6 скликання Чернігівської міської ради від 27 квітня 2015 року в частині надання дозволу затвердження проекту землеустрою і передачі у власність ОСОБА_10 земельної ділянки по 1-му провулку Орджонікідзе, 19-б не пропорційно до часток у праві власності на будинок (а.с.22).

Рішенням 41 сесії 6 скликання Чернігівської міської ради від 20 червня 2014 року надано дозвіл на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), при умові розроблення та затвердження в установленому порядку землевпорядної документації протягом року ОСОБА_10 площею 0,0258 га (а.с.23).

Рішенням 50 сесії 6 скликання Чернігівської міської ради від 27 квітня 2014 року затверджено проекти відведення та передачу у власність безоплатно земельні ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) ОСОБА_10, площею 0,0258 га (а.с.24).

ОСОБА_10 отримав від ОСОБА_7 на підставі договору дарування від 10 червня 2013 року 11/60 часток житлового будинку №19-б, з відповідною часткою надвірних будівель, який розташований по 1-му провулку Орджонікідзе в м.Чернігові (а.с.87). ще 3/20 житлового будинку ОСОБА_10 придбав у ОСОБА_11 згідно договору купівлі-продажу від 30 грудня 2013 року (а.с.88-89)

При укладенні договору купівлі-продажу 31 жовтня 1989 року про придбання ОСОБА_7 11/60 частин вказаного житлового будинку, продавцем цієї частини домоволодіння ОСОБА_12 була визначена частина земельної ділянки, яка була передана ОСОБА_10 в користування із загальної частини земельної ділянки, що перебувала у її користуванні і відгороджена парканом від частини земельної ділянки, якою користувалась ОСОБА_9, підтвердженням чому є технічний паспорт на житловий будинок від 22 лютого 1989 року.

Суд першої інстанції зробив вірний висновок, що в фактичному користуванні ОСОБА_7 з 31 жовтня 1989 року та в подальшому, в т.ч. на момент прийняття Чернігівською міськрадою оскаржуваних рішень, знаходилась земельна ділянка площею 0,0258 га, відповідно до фактичного порядку користування земельною ділянкою, який склався між співвласниками житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в м.Чернігові по 1-му провулку Орджонікідзе (нинішня Хижнякова) буд. №19-б і який існує до сьогоднішнього дня.

Також в матеріалах справи наявна заява від 26 березня 2014 року, якою ОСОБА_9 повідомляє компетентні органи про те, що не заперечує проти будь-якої перебудови, перепрофілювання та прибудови у житлових та нежитлових приміщеннях та на земельній ділянці, що належить ОСОБА_10 на правах приватної власності, який мешкає за адресою: м.Чернігів, 1-й провулок Орджонікідзе, будинок 19 бАДРЕСА_1, 3, що додатково свідчить про існування угоди про порядок користування земельною ділянкою між співвласниками житлового будинку (а.с.85). Не заперечувала ОСОБА_9 і проти облаштування вигрібної ями на ділянці ОСОБА_7 (а.с.86).

Відповідно до ч.1 ст.90 Земельного кодексу Української РСР (чинний на момент виникнення правовідносин) було визначено, що на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною.

Статтею 91 вказаного Кодексу передбачено, що особи, яким належить будинок на праві спільної власності, користуються земельною ділянкою спільно. Порядок користування нею визначається співвласниками будинку залежно від розміру часток в спільній власності на будинок. Угода про порядок користування земельною ділянкою є обов'язковою і для особи, яка згодом придбає відповідну частку в спільній власності на цей будинок. Наступні зміни в розмірі часток в спільній власності на будинок, які могли статися у зв'язку з прибудовою або перебудовою, не тягнуть за собою змін встановленого порядку користування ділянкою.

На необхідність такого застосування норм закону звертає увагу судів Пленум Верховного Суду України у Постанові від 16 квітня 2004 р. № 7 (Із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», зазначивши, що слід виходити з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, що суд, відповідно до статті 88 ЗК України, бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обовязковою. Це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі. Суд може не визнати угоду про порядок користування земельною ділянкою, коли дійде висновку, що угода явно ущемляє законні права когось зі співвласників, позбавляє його можливості належно користуватися своєю частиною будинку, фактично виключає його з числа користувачів спільної земельної ділянки, суперечить архітектурно-будівельним, санітарним чи протипожежним правилам.

Згідно з ч.2 ст.116 Земельного кодексу України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до норми пункту «а» ч.3 ст.116 Земельного кодексу України. безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.

Тобто, ОСОБА_10 мав право на приватизацію земельної ділянки, якою він користувався.

Для здійснення державної реєстрації земельної ділянки законодавство вимагає виконання значного обсягу реєстраційних процедур (виготовлення технічної документації, її затвердження, погодження меж земельної ділянки тощо).

Згідно зі ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Тож суд першої інстанції вірно критично оцінив докази позивача про зміну розміру земельної ділянки ОСОБА_10, оскільки сама ОСОБА_9 своїм власноручним підписом підтвердила свій дозвіл на користування відповідачем земельною ділянкою саме в такому розмірі та межах (а.с.64). Дані документи посвідчують погодження власників/користувачів суміжних земельних ділянок.

Відповідно до акту визначення та погодження меж земельної ділянки від 27 липня 2014 року, а також акту прийомки передачі межових знаків на зберігання від 27 липня 2014 року, стоїть підпис ОСОБА_9 як суміжного землекористувача. На даних документах чітко вказані межі та розміри спірної земельної ділянки.

Таким чином, вбачається, що на момент підготовки ОСОБА_10 документів на приватизацію, ОСОБА_9 не заперечувала щодо оформлення спірної земельної ділянки саме в такому розмірі та межах.

Позивач не надала доказів щодо введення її в оману при узгодженні меж земельної ділянки та її розміру.

Крім того, слід зазначити, що до компетенції органів місцевого самоврядування не належить встановлення (відновлення) меж земельних ділянок переданих у власність. Технічна документація розробляється саме землевпорядними організаціями.

Відтак суд першої інстанції вірно не знайшов підстав для визнання належним доказом листа Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області (а.с.22), щодо неправомірності рішень Чернігівської міської ради. Тому даний довід апеляційної скарги також не заслуговує на увагу.

Враховуючи наведене, колегія суддів також вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність між землекористувачами погодження порядку користування земельними ділянками та про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки в судовому засіданні не доведено, що права позивача порушено діями відповідачів, що фактичний порядок користування явно ущемляє її права і законні інтереси, позбавляє її можливості належно користуватися своєю частиною будинку чи фактично виключає її з числа користувачів спільної земельної ділянки або суперечить архітектурно-будівельним, санітарним чи протипожежним правилам.

Право на земельну ділянку підлягає захисту у разі його порушення як власника чи користувача такої ділянки. Проте позивач не надав таких доказів.

Доводи апеляційної скарги про те, що права позивача порушені та що суд першої інстанції дав невірну оцінку доказам наявним у справі, жодним належним та допустимим доказом не підтверджені та висновків суду першої інстанції, викладених в рішенні, не спростовують.

Таким чином, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_9 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: