Справа № 243/4050/17
Провадження № 2/639/2233/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2017 року Жовтневий районний суд м. Харкова

у складі: головуючого - судді Труханович В.В.

за участю секретаря - Кричевської В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини без згоди батька, суд

ВСТАНОВИВ :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди батька строком до 01 травня 2020 року.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що з відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 14.02.2017 року.

Від шлюбу сторони мають малолітнього сина, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

На даний час дитина проживає разом з матір'ю.

З метою оздоровлення, морального розвитку, спілкування з родичами, а так само дотримання інших прав сина, позивач неодноразово зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл на тимчасовий виїзд ОСОБА_3 за межі України та до території проведення антитерористичної операції.

Відповідач кожен раз відмовляв у надані такого дозволу.

Вищевикладені обставини вимусили позивача звернутися до суду з даним позовом.

09.10.2017 року відповідач ОСОБА_2 надав суду письмові заперечення, відповідно до яких просив у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі, посилаючись на те, що вивезення малолітньої дитини до зони АТО є небезпечним для здоров'я і життя дитини та суперечить її інтересам. Що стосується дозволу на виїзд дитини у супроводі матері до Туреччини, відповідач зазначив, що дані вимоги не конкретизовані, оскільки позивач не зазначила у якій саме період часу бажає виїхати, з зазначенням його початку й закінчення.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 підтримав заявлені позовні вимоги, просив їх задовольнити, пояснивши, що мати хоче вивезти дитину на відпочинок до Туреччини, однак зазначити дату поїздки не може.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення позову ОСОБА_1 заперечував, з підстав які викладені у письмових заперечення.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановлено цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У відповідності до вимог ч. 1ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В судовому засіданні було встановлено, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 лютого 2017 року. ( а.с. 12)

ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_3, батьками якої є: батько - ОСОБА_2 , мати - ОСОБА_1. ( а.с. 11)

Як було встановлено судом, малолітній ОСОБА_3 після розірвання шлюбу між сторонами залишився проживати з матір'ю.

В судовому засіданні представник позивача зазначив, що позивач ОСОБА_1 має намір у літній період часу разом з малолітнім сином виїхати на відпочинок до Туреччини. Раніше ОСОБА_1 зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл на вивезення дитини за межі України, однак їй було відмовлено.

Дійсно, як вбачається з матеріалів справи 31.03.2017 року та 14.04.2017 року ОСОБА_1 зверталась письмово з заявами до ОСОБА_2 щодо надання дозволу на тимчасове вивезення сина, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордон, а саме до Турецької Республіки та до території Донецької області (зони АТО). ( а.с. 13, 16)

Підставою для звернення до суду з вказаним позовом позивачка зазначила відмову відповідача у наданні дозволу на виїзд доньки.

Відповідно до ст. 51 Конституції України турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обов'язком батьків.

У відповідності до ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Статтею 141 СК України визначена рівність обсягу прав і обов'язків батьків відносно дитини, незалежно від розірвання шлюбу чи проживання їх окремо від дитини.

Принцип загальної і рівної відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини закріплений і нормами міжнародного права. Статтею 18 Конвенції про права дитини проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними.

Особисте немайнове право на свободу пересування фізичної особи закріплене ст. 313 ЦК України. Згідно з ч. 3 даної статті фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Статтею 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року за № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду.

Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року за № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, а також, без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, за умови пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який досяг 16-річного віку без згоди та супроводу другого з батьків.

Отже за змістом наведених норм, питання про виїзд за кордон дитини, яка не досягла шістнадцятирічного віку, у разі відсутності згоди одного з батьків, вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, мети виїзду.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, закріпленого ст.ст. 141,157 СК України.

Крім того, суд зазначає, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей, чим фактично позбавляють батька можливості брати участь у вихованні дитини та можливості спілкування з нею.

Дозвіл на виїзд неповнолітньої громадянки України за кордон на майбутнє, з урахуванням припущення позивача, що батько не надасть своєї згоди на виїзд в майбутньому, чинним законодавством України взагалі не передбачено.

Крім того, в супереч вимогам п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року за № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», позивач не зазначила суду відповідного часового проміжку перебування у цій державі їх малолітнього сина.

За таких обставин, приймаючи до уваги, що позивач просить суд надати дозвіл на тимчасове багаторазове вивезення дитини за кордон без згоди батька без зазначення конкретного строку перебування у іншій країні, а також враховуючи, що чинним законодавством не передбачено надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, та, що надання за рішенням суду такого дозволу, як просить позивач, буде суперечити нормам закону та порушуватиме права відповідача, як батька дитини, на виховання та спілкування із дитиною, суд приходить до висновку про неможливість задоволення позову з підстав неналежності обраного позивачем способу захисту прав та інтересів. Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеною в ухвалах від 01 квітня 2015 року у справі №6-1024св15, від 24 червня 2015 року у справі №6-32056св14, від 08 липня 2015 року у справі №6-6403св15, від 09 липня 2015 року у справі №6-7961св15, від 29 липня 2015 року у справі №6-10368св15, від 10 лютого 2016 року у справі №6-32509ск15, від 16 березня 2016 року у справі №6-33303ск15.

Що стосується вимог позивача про надання їй дозволу на тимчасовий виїзд малолітнього ОСОБА_3 на територію проведення антитерористичної операції у період до 01 травня 2020 року, суд зазначає наступне.

В позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що у м. Горлівка Донецької області проживають її родичі, з якими її син має право спілкуватися.

Указом Президента України від 14.04.2014 року № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» розпочато антитерористичну операцію.

Наказом Першого заступника Голови Служби безпеки України - керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 7 жовтня 2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» визначено, що антитерористична операція проводиться, зокрема, на території Донецької області з 07 квітня 2014 року.

Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, відповідно до статті 1 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-УІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» затверджено розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02.12.2015 року, до цього переліку включено в тому числі місто Горлівку Донецької області.

Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 р. № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» (в редакції розпорядження від 02.12.2015 року № 1276-р) місто Горлівка Донецької області належить до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Отже м. Горлівка Донецької області стало частиною зони проведення АТО.

Як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_1, яка зареєстрована за адресою АДРЕСА_1, перебуває на обліку внутрішньо переміщеної особи. ( а.с. 18)

Відповідно до статті 12 Закону України № 638-ІУ від 20.03.2003 року «Про боротьбу з тероризмом» (в редакції Закону № 378-УІІІ від 12.05.2015 року) для безпосереднього управління конкретною антитерористичною операцією та керівництва силами і засобами, які залучаються до здійснення антитерористичних заходів, утворюється оперативний штаб, очолюваний керівником Антитерористичного центру при Службі безпеки України (координаційної групи відповідного регіонального органу Служби безпеки України) або особою, яка його заміщує, першим заступником чи заступником керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України. Законні вимоги учасників антитерористичної операції є обов'язковими для громадян і посадових осіб.

На виконання функцій і завдань уповноваженого суб'єкта боротьби з тероризмом, визначених Законом України № 638-IV від 20.03.2003 року «Про боротьбу з тероризмом», першим заступником керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України (керівником Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) видано наказ від 12 червня 2015 року № 415ог «Про затвердження Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей», який фактично є письмовою вимогою до громадян, яка в силу положень ст. 12 Закону України № 638-IV від 20.03.2003 року «Про боротьбу з тероризмом» є обов'язковою до виконання.

Згідно з пунктом 5.1.1 «Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей» в'їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57.

Положення п.3 - 5 Правил перетинання державного кордону громадянами України, які затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року за №57 (в редакції від 19 жовтня 2016 року) визначають порядок перетинання громадянами України державного кордону.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків, із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі.

Зазначений порядок поширюється на виїзд дитини у супроводі одного з батьків з України у тому числі і на територію, яка тимчасово не контролюється українською владою.

Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р. і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. (далі - Конвенція), передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2).

Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності.

Відповідно до ст. 12 Закону України від 26.04.2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Статтею 11 цього Закону передбачено, що предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Суд вважає, що виїзд малолітнього ОСОБА_1 Давіда до м. Горлівка Донецької області, зони де до сьогодні проводиться антитерористична операція, є небезпечним для життя и здоров'я дитини, а тому не забезпечує його інтересів.

Підсумовуючи викладене, суд не знаходить правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1

Питання про судові витрати вирішити у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 5, 8, 10, 11, 15, 57-60, 88, 169, 208-210, 212-215, 224-226 ЦПК України, ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ст.ст. 7, 150, 152, 155 Сімейного кодексу України, ст.ст.16, п.3 ч.3 ст. 313 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», п.п. 3, 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», суд

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини без згоди батька - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Жовтневий районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами які не були присутні в судовому засіданні у той же строк з моменту одержання його копії.

Суддя В. В. Труханович