Ухвала

іменем україни

04 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Коротуна В.М.,

суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., ПоповичО.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачів та визнання окремих положень договору недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 06 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживачів та визнання окремих положень договору недійсними.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 27 березня 2008 року між ним та акціонерним комерційним інноваційним банком (далі - АКІБ «Укрисиббанк») було укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого банк зобов'язався надати кредит у сумі 56000 доларів США, а позичальник повернути його та сплатити відсотки за користування. За змістом даного договору ОСОБА_3 прийняв на себе зобов'язання щодо сплати суми кредиту та процентів шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 590 доларів США щомісяця.

За весь час укладеного договору, вперше було допущено прострочення зі сплати чергового ануїтентного платежу у січні 2015 року, у зв'язку з тим, що він не є спеціалістом у сфері банківських послуг та розрахунку будь-яких штрафних санкцій, звернувся за допомогою до спеціаліста, та дізнався про реальний розмір штрафних санкцій (пені) передбачений у п. 8.1 даного договору.

За умовами договору за прострочення сплати чергового платежу передбачено пеню у розмірі подвійної ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується офіційно обмінним курсом НБУ гривні до валюти - заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена у іноземній валюті. При цьому пеня нараховується за кожен день прострочення, включаючи день погашення заборгованості.

У зв'язку з чим позивач вважав, що даний пункт договору порушує його права як споживача та суперечить вимогам ЦК України, та просив визнати його недійсним з огляду на те, що п. 5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначено, що несправедливими є зокрема умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50 % вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язання за договором. Згідно з з п. 1.3.1 вище вказаного договору за користування кредитними коштами процентна ставка встановлюється у розмірі 11,4 % річних, річна вартість наданої банком послуги з урахуванням постійного зменшення тіла кредиту під час сплати чергових ануїтентних платежів, не може перевищувати у грошовому вираженні 6384 доларів США, що складає 11,4 % річних від суми кредиту, вказана сума є максимальною сумою за рік відповідно до положень ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», а пунктом договору 8.1 передбачено нарахування пені у розмірі 6549 доларів США за один календарний місяць прострочення ануїтентного платежу, що перевищує встановлену договором річну вартість кредиту (розрахунок приведено), у зв'язку з чим вказаний пункт договору є несправедливим, та таким що суперечить розумності та добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав.

Також позивач зазначав, що п. 1.3.1 даного договору також передбачені умови несправедливі, що суперечать принципам розумності та достовірності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позивача.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив визнати недійсним, з моменту укладення, абзац 4 п. 1.3.1 договору про надання споживчого кредиту від 27 березня 2008 року № 00, укладеного між АКБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_3, визнати недійсним п. 8.1 договору про надання споживчого кредиту від 27 березня 2008 року № 00.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 06 червня 2016 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду й ухвалити нове рішення про задоволення вимог, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судами встановлено, що 27 березня 2008 року між ОСОБА_3 та АКІБ «Укрисиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого банк зобов'язався надати кредит у сумі 56000 доларів США, а позичальник повернути його та сплатити відсотки за користування. За змістом даного договору ОСОБА_3 прийняв на себе зобов'язання щодо сплати суми кредиту та процентів шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 590 доларів США 27-го числа щомісяця, але у будь-якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 27 березня 2029 року.

Відповідно до п. 8.1 договору про надання споживчого кредиту за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов'язань, передбачених договором та/або «кредитним договором», зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів або комісій, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню в наступному порядку: в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу, якщо сума такої заборгованості виражена у гривні; у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена у іноземній валюті; пеня нараховується за кожен день прострочення, включаючи день погашення заборгованості, але в будь-якому випадку такий розмір пені не може перевищувати розмір, встановлений чинним законодавством України на момент її нарахування.

Звертаючись до суду з зазначеним позовом ОСОБА_3 просив визнати недійсним пункт 8.1 договору, яким передбачено нарахування пені у розмірі 6549 доларів США за один календарний місяць прострочення ануїтентного платежу, що перевищує встановлену договором річну вартість кредиту (розрахунок приведено), у зв'язку з чим вказаний пункт договору є несправедливим, та таким що суперечить розумності та добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав.

Між тим, укладаючи договір та підписуючи його 27 березня 2008 року позивач повністю погоджувався з його умовами, у тому числі і з зазначеними пунктами.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатках до договору споживчого кредиту «Загальна вартість кредиту» та «Графік погашення кредиту», які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними договору споживчого кредиту та договору іпотеки, правильно застосувавши положення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 06 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Коротун

Судді: І.М. Завгородня

Л.М.Мазур

Т.О. Писана

О.В.Попович