У Х В А Л А

19 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,

Охрімчук Л.І.,

Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко Катерина Володимирівна, Четверта Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним внаслідок його нікчемності,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 лютого 2016 року позов ОСОБА_5 задоволено, визнано недійсним заповіт, складений ОСОБА_8 27 травня 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко К.В. 27 травня 2006 року, зареєстрований в реєстрі за №1866, встановивши його нікчемність, вирішено питання судових витрат. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2016 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 лютого 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 22 березня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилив, рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2016 року залишив без змін.

У червні 2017 року до Верховного Суду України звернулися ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2016 року, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме частин 3, 4 статті 258 ЦК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

На обґрунтування своїх вимог заявники надали ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2012 року, 25 лютого 2015 року та 4 квітня 2016 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне неоднакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відхиляючи касаційну скаргу ОСОБА_5, суд касаційної інстанції погодився з рішенням суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову. При цьому суд виходив з того, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 звернулися до суду з пропуском строку позовної давності, оскільки про наявність оспорюваного заповіту їм було відомо вже у серпні 2009 року, а з позовом до суду вони звернулися у квітні 2015 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2012 року суд касаційної інстанції скасував ухвалу суду апеляційної інстанції та погодився з рішенням суду першої інстанції про задоволення позову. Суд виходив з того, що відповідачами не надано доказів, що заповідач у зв'язку з хворобою не мала змоги власноручно підписати заповіт, а вказаний заповіт був їй прочитаний та роз'яснені права заповідача, оскільки у самому заповіті відмітки про це відсутні.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 лютого 2015 року суд касаційної інстанції скасував рішення суду апеляційної інстанції, справу передав на новий апеляційний розгляд з підстав, визначених статтею 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм процесуального права, що унеможливлювало встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не звернув уваги на те, що складений заповідачем заповіт є оспорюваним правочином і в силу вимог частини 3 статті 215 ЦК України не може бути визнаний нікчемним. Крім того, предметом позову була вимога про визнання заповіту саме недійсним, а відмова в задоволенні позову про визнання його нікчемним в апеляційному порядку не оскаржувалась, а також не встановлено, яким чином порушуються права позивача складеним заповітом з урахуванням того, що він є спадкоємцем за законом п'ятої черги, при наявності спадкоємця за законом першої черги, який не відмовився від прийняття спадщини.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 4 квітня 2016 року, погодився з висновками суду апеляційної інстанції, який встановивши характер спірних правовідносин задовольнив первісні позовні вимоги позивача щодо визнання за ним права власності на спадкове майно та залишив без змін рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні зустрічного позову про усунення відповідача від права на спадкування за законом, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину на земельні ділянки, про визнання права власності в порядку спадкування на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами.

Тобто судове рішення, про перегляд якого подано заяву, та надані для порівняння судові рішення суду касаційної інстанції постановлені в справах з різними предметами спорів, підставами позовів та з різним матеріально-правовим регулюванням правовідносин, а також в них встановлено різні фактичні обставини справ, що не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у побідних правовідносинах.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_5 та ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко Катерина Володимирівна, Четверта Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним внаслідок його нікчемності за заявою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук

В.М. Сімоненко