У Х В А Л А

23 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М., Гуменюка В.І., Романюка Я.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 травня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення майна та усунення перешкод у користуванні земельними ділянками,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 лютого 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 2 лютого 2017 року рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 лютого 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 судові витрати в розмірі 4 тис. 966 грн 20 коп.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 травня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Апеляційного суду Київської області від 2 лютого 2017 року залишено без змін.

У серпні 2017 року від ОСОБА_4 надійшла до Верховного Суду України заява про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 травня 2017 року з підстави передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 355 ЦПК України - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах - статей 376, 386, 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), пункту «г» частини 1 статті 96, 103 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), а також заявниця посилається на неоднакове застосування судом касаційної інстанції норм процесуально права - статей 60, частини 7 статті 147, 212-214, частини 2 статті 338 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Крім того, ОСОБА_4 у поданій заяві вказує на те, що суд вирішуючи спір не врахував правові позиції Верховного Суду України, викладені в ухвалі Верховного Суду України від 8 липня 2009 року та постановах від 19 квітня 2017 року (справа № 354/612/13-ц) та від 20 квітня 2012 року (справа № 6-78цс11).

Для прикладу наявності зазначеної підстави заявниця додає ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня 2015 року, від 26 листопада 2014 року, від 21 квітня 2011 року, від 21 жовтня 2015 року, від 29 січня 2014 року, ухвалу Верховного Суду України від 8 липня 2009 року, в яких, на її думку, зазначені норми матеріального права застосовано по-іншому.

Одночасно ОСОБА_4 звернулась з клопотанням про поновлення строку на подачу заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 травня 2017 року, пропущеного з поважних причин, зокрема отримання копії судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого ставиться питання - 21 червня 2017 року, що підтверджено копією розписки про одержання.

Частиною 4 статті 356 ЦПК України передбачено, що у разі пропущення строку, встановленого частинами першою - третьою цієї статті, з причин, визнаних поважними, суд за клопотанням особи, яка подала заяву про перегляд судового рішення, може поновити цей строк у межах одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява. Питання про поновлення строку вирішується колегією суддів під час вирішення питання допуску справи до провадження.

Клопотання заявниці про поновлення строку на подачу заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 травня 2017 року, підлягає задоволенню, оскільки містить посилання на обставини, які свідчать про поважність причин пропущення вказаного процесуального строку, зокрема одержання заявницею 21 червня 2017 року копії судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого ставиться питання, що підтверджено копією розписки.

Разом з тим, перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 355 ЦПК України, слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, суд апеляційної інстанції, з висновком якого погодився й суд касаційної інстанції, оцінивши надані сторонами докази, виходив з того, що позивачкою не надано належних і допустимих доказів на підтвердження своїх доводів про порушення відповідачкою її права користування земельною ділянкою, яке полягає у самовільному занятті відповідачкою частини земельної ділянки, яка належить позивачці, а отже дійшов висновку про відсутність підстав, передбачених статтею 391 ЦК України для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та усунення перешкод в її користуванні.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня 2015 року, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд касаційної інстанції, на підставі наданих сторонами доказів встановив порушення відповідачем права користування земельною ділянкою позивача, шляхом самовільного встановлення паркану, тому виходячи з положень статті 391 ЦК України дійшов висновку про задоволення позовних вимог про знесення вказаного паркану.

Такого ж висновку, дійшов Вищий спеціалізований суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у наданій для порівняння ухвалі від 26 листопада 2014 року, погодившись з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованої прибудови на підставі встановлених судами фактичних обставин та наданих доказів у справі та виходячи з положень статей 391, частини 1 статті 376 ЦК України.

Отже, в судових рішеннях, наданих заявницею для порівняння, та в судовому рішенні про перегляд якого подано заяву, встановлені різні фактичні обставини справи, що не є неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 квітня 2011 року, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовних вимог про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення суміжного паркану, однак із змісту зазначеного судового рішення суду касаційної інстанції не вбачається, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ за тотожних підстав позову та за аналогічних обставин, застосовував норми матеріального права, зокрема, статей 376, 386, 391 ЦК України, пункту «г» частини 1 статті 96, 103 ЗК України про неоднаковість застосування яких вказує заявниця у поданій заяві, а тому вона не може бути прикладом неоднакового застосування норм матеріального права.

Надані для порівняння ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року, від 29 січня 2014 року та ухвала Верховного Суду України від 8 липня 2009 року не можуть бути прикладами неоднакового застосування норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направив справу на новий розгляд з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України в зв'язку з порушенням судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи (суди не залучили до участі у справі відповідача, не визначились з характером спірних правовідносин).

У постанові від 19 квітня 2017 року (справа № 354/612/13-ц) Верховний Суд України дійшов висновку про неправильне застосування судами першої, апеляційної та касаційної інстанції положень частини 4 статті 376 та статті 391 ЦК України з огляду на встановлені судами фактичні обставини у справі, зокрема те, що відповідачем порушено право позивача у користуванні належної на праві власності земельною ділянкою, тому частина побудованого відповідачем житлового будинку, розташованої на земельній ділянці позивача підлягає знесенню.

Постанова Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року не містить висновку щодо застосування норм матеріального права, оскільки зазначеною постановою відмовлено у задоволенні заяви про перегляд судового рішення суду касаційної інстанції у зв'язку з її необгрунтованістю.

Отже, виходячи зі змісту зазначених постанов Верховного Суду України та зі змісту судового рішення, про перегляд якого подано заяву, відсутні підстави вважати, що суди вирішуючи спір не врахували правові позиції Верховного Суду України.

Що стосується наведених у заяві доводів про порушення судом касаційної інстанції норм процесуального права - статей 60, частини 7 статті 147, 212-214, частини 2 статті 338 ЦПК України, то вони не можуть бути прийняті Верховним Судом України для перегляду за поданою заявою з підстави пункту 1 частини 1 статті 355 ЦПК України, а також не свідчать про наявність підстав для перегляду судових рішень згідно вимог пункту 2 частини першої статті 355 ЦПК України.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Поновити ОСОБА_4 строк на подачу заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 травня 2017 року.

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення майна та усунення перешкод у користуванні земельними ділянками за заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 травня 2017 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

В.І. Гуменюк

Я.М. Романюк