У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Євграфової Є.П, Ізмайлової Т.Л.,

Кадєтової О.В., Карпенко С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою ОСОБА_5 на заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 18 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку» (далі - ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку») звернулось до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 28 квітня 2011 року між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та ОСОБА_4 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит в сумі 624 000 грн зі сплатою 18% річних з кінцевим терміном повернення 27 квітня 2016 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором того ж дня між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та ОСОБА_5 і ОСОБА_6 укладені окремі договори поруки, відповідно до яких останні взяли на себе зобов'язання відповідати перед банком за виконання ОСОБА_4 своїх зобов'язань за кредитним договором.

У порушення умов кредитного договору, ОСОБА_4 зобов'язання не виконувала, у зв'язку з чим станом на 27 листопада 2013 року утворилась заборгованість у сумі 637 867,79 грн, яку банк просив стягнути солідарно з боржника і поручителів.

Заочним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 14 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 18 грудня 2014 року, позов задоволено.

Стягнено солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» заборгованість за кредитним договором у сумі 637 867,79 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 18 грудня 2014 року в частині солідарного стягнення з нього заборгованості, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову у цій частині відмовити.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах його повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, у складі, визначеному цим Законом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Судами встановлено, що 28 квітня 2011 року між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та ОСОБА_4 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит в сумі 624 000 грн зі сплатою 18% річних з кінцевим терміном повернення 27 квітня 2016 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором того ж дня між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та ОСОБА_5 і ОСОБА_6 укладені окремі договори поруки, відповідно до яких останні взяли на себе зобов'язання відповідати перед банком за виконання ОСОБА_4 своїх зобов'язань за кредитним договором.

У порушення умов кредитного договору, ОСОБА_4 зобов'язання не виконувала, у зв'язку з чим станом на 27 листопада 2013 року утворилась заборгованість в сумі 637 867,79 грн, яка складається з: 416 040,87 грн - заборгованості за тілом кредиту, 84 917,26 грн - простроченої заборгованості за тілом кредиту, 7 269,94 грн - заборгованості за процентами, 67 017,27 грн - заборгованості за простроченими процентами та 62 622,45 грн пені.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позичальник не виконував умови кредитного договору щодо своєчасного повернення суми отриманого кредиту та сплати нарахованих за користування кредитними коштами процентів, що є підставою для стягнення з боржника і поручителів заборгованості за кредитним договором.

Проте з такими висновками повністю погодитись не можна.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша ст. 1048 ЦК України).

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог ‒ відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки (ч. 4 ст. 559 ЦК України).

Статтею 57 ЦПК Українипередбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ч. 3 ст. 60 ЦПК Українидоказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі й щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Обґрунтовуючи незаконність рішення суду першої інстанції, у апеляційній скарзі заявник посилався на те, що банк у липні 2012 року змінив строк виконання основного зобов'язання та просив достроково повернути заборгованість за кредитним договором, проте з позовом до суду про стягнення заборгованості звернувся у грудні 2013 року. Заявник вказував на те, що порука припинилась, оскільки кредитор пропустив шестимісячний строк пред'явлення вимоги до поручителя.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України, суд апеляційної інстанції на зазначені положення закону уваги не звернув, доводів апеляційної скарги належно не перевірив, не надав оцінки вимозі, що надіслана позичальнику, у сукупності з умовами кредитного договору і умовами договору поруки і дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції у частині солідарного стягнення заборгованості з ОСОБА_5 без змін, що призвело до таких порушень норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалені судові рішення у частині, що оскаржена, не можна вважати законними й обґрунтованими відповідно до вимог ст. ст. 213, 315 ЦПК України.

Оскільки судами неповно з'ясуванні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, рішення судів першої та апеляційної інстанцій на підставі ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню у вказаній частині з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 18 грудня 2014 року в частині солідарного стягнення заборгованості з ОСОБА_5 скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: Є.П.Євграфова Т.Л.Ізмайлова О.В.Кадєтова С.О.Карпенко