АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий в 1 інстанції - Астахова О.О.
Справа №755/8931/17
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого Українець Л.Д.

суддів Шебуєвої В.А.

НемировськоїО.В.,

за участю секретаря Майданець К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 вересня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Платинум банк», треті особи: ОСОБА_4, Швець ЛюдмилаСергіївна про зміну умов договору кредиту та визнання договору іпотеки припиненим,-

В С Т А Н О В И Л А

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Платинум банк» про зміну умов договору кредиту та визнання договору іпотеки припиненим.

У мотивування вимог посилався на те, що 01 листопада 2007 року між відповідачем та ним укладено договір про іпотечний кредит №3.07111787 та іпотечний договір № 3.07111787.

19 червня 2015 року, з метою здійснення реструктуризації заборгованості за кредитним договором від 01.11.2007 року №3.07111787, сторонами було укладено додатковий договір до договору про іпотечний кредит.

Однак, пункт 2 додаткового договору від 19 червня 2015 року до договору про іпотечний кредит від 1 листопада 2007р. №3.07111787 не відповідає вимогам чинного законодавства України, а саме ст. 11 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», що набрав чинності 16 жовтня 2011 року.

Вважав, що під час реалізації процедури реструктуризації існуючої заборгованості, в приписах пункту додаткового договору від 19 червня 2015р. з урахуванням умови п. 1.3 Договору про іпотеку, залишок зобов'язання по кредиту, що було забезпечене іпотекою, у розмірі залишку кредиту на момент реструктуризації, повинно було бути виражене в гривнях за курсом, що діяв на момент отримання кредиту, який дорівнював 5,05 гривні за 1,00 долар США, тому в пункті 2 додаткового договору залишок по кредиту, що був забезпечений іпотекою, повинен бути визначений у сумі 125 441 гривень 70 копійок, що відповідає 24 839,94 доларів США по курсу НБУ 5,05 гривень станом на 01.11.2007 року.

Протягом червня 2015 року - травня 2017 року він сплатив на користь відповідача кошти в розмірі 125 441 гривень 70 копійок, виконавши основне зобов'язання, а відтак договір іпотеки слід вважати припиненим.

Оскільки досудове вирішення спору виявилось безрезультатним, тому він звернувся з позовом до суду, в якому просив:

змінити пункт 2 додаткового договору від 19.06.2015 року до договору про іпотечний кредит від 01.11.2007 року №3.07111787, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» та ОСОБА_2, ОСОБА_6 виклавши його в наступній редакції: «На дату укладання цього Додаткового договору сума фактичної заборгованості позичальника перед кредитором за кредитом, з урахуванням консолідації простроченої суми кредиту із залишком заборгованості за кредитом та попередньо погашеної заборгованості за кредитом, становить 125 441 гривня 70 копійок.»;

визнати припиненим договір іпотеки від 01.11.2007 року № 2927, укладений між ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Швець Л.С., внесений до державного реєстру іпотек, реєстраційний номер обтяження 5953725, відносно квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 у зв'язку із виконанням основного зобов'язання.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28 вересня 2017 року позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Платинум банк» залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Зазначає, що судом невірно встановлено, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до договорів про споживче кредитування лише на стадії укладання договору.

Суд залишив поза увагою, що спеціальним Законом надано право кредитору на обрання або відмову від процедури реструктуризації кредиту і, разом з цим, зафіксовано правила такої процедури, що їх треба буде дотриматися, в разі обрання сторонами варіанту реструктуризації споживчого кредиту.

Неврахування при укладанні додаткової угоди до договору споживчого кредитування обов'язкових умов, а саме процедури проведення реструктуризації, що визначена спеціальним законом, які всупереч принципу добросовісності мають наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, створює несправедливу умову договору, що в свою чергу дає підстави для її зміни.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника ОСОБА_2 та представника ПАТ «Платинум банк», дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що 01 листопада 2007 року між ЗАТ «Міжнародний іпотечний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_2, ОСОБА_4 був укладений Договір про іпотечний кредит №3.07111787, за умовами якого банк надає відповідачам грошові кошти в сумі 75000 доларів США на строк користування 180 місяців, а останні зобов'язується повернути наданий кредит, сплатити проценти за його користування в розмірі 12,50 % річних, виходячи з 360 календарних днів у році та 30 днів у місяці, здійснити всі інші платежі за кредитом у встановлений цим Договором розмірах і строках і виконати свої зобов'язання за даним Договором в повному обсязі (а.с. 12-14).

Також, 01 листопада 2007 року між ЗАТ «Міжнародний іпотечний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_2 укладено Іпотечний договір №3.07111787, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Л.С., зареєстрований в реєстрі за №2927, за умовами якого іпотекодавець передав, а іпотекодержатель прийняв в іпотеку житлову нерухомість, а саме: квартиру №64, що знаходиться в будинку №9-а, розташованому на вулиці Запорожця Петра в місті Києві, загальною площею 45,40 кв.м., що складається з 2 жилих кімнат, жилою площею 30,10 кв.м. (а.с. 17-18).

19 червня 2015 року між ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_2, ОСОБА_4, укладено Додатковий договір до Договору про іпотечний кредит №3.07111787 від 01 листопада 2007 року, відповідно до умов якого, з метою здійснення реструктуризації заборгованості за Кредитним договором сторони домовились, що з дати укладання цього Додаткового договору здійснюється консолідація простроченої суми Кредиту та залишку заборгованості за Кредитом, у зв'язку з чим у Позичальника змінюється розмір щомісячного ануїтентного платежу; Позичальник протягом наступного періоду з 21 червня 2015 року і до 20 грудня 2015 року, сплачує проценти за користування кредитом у розмірі 10,00 % річних, виходячи з 360 календарних днів у році та 30 днів у місяці. По закінченню зазначеного у цьому пункті Додаткового договору строки проценти за користування кредитом сплачуються Позичальником у розмірі 12,50% річних, виходячи з 360 календарних днів у році та 30 днів у місяці. Змінюється порядок погашення заборгованості за Кредитом та нарахованих процентів за користування кредитом у відповідності до п. 1.3.1 вказаного додаткового договору. (а.с. 19-20).

За умовами п.2 Додаткового договору, на дату укладання цього Додаткового договору сума фактичної заборгованості Позичальника перед Кредитором за Кредитом, з урахуванням консолідації простроченої суми Кредиту із залишком заборгованості за Кредитом та попередньо погашеної заборгованості за Кредитом, становить 24 839 доларів США 94 центи.

Звертаючись в суд з даним позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що пункт 2 додаткового договору від 19 червня 2015 року до договору про іпотечний кредит від 1 листопада 2007р. №3.07111787 не відповідає вимогам чинного законодавства України, а саме ст. 11 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», що набрав чинності 16 жовтня 2011 року, відповідно в пункті 2 додаткового договору залишок по кредиту, що був забезпечений іпотекою, повинен бути визначений у сумі 125 441 гривень 70 копійок, що відповідає 24 839,94 доларів США по курсу НБУ 5,05 гривень станом на 01.11.2007 року.

Відмовляючи в задоволенні вимоги про зміну п.2 додаткового договору від 19.06.2015 року, суд першої інстанції виходив з невідповідності даної позовної вимоги нормам чинного законодавства та недоведеності заявлених вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно положень ст.627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст.628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно з ч. ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору.

За приписами ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладанні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цією статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладання договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагались;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладанні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Частиною 12 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», редакція якої діяла на момент підписання спірного договору, кредитодавець має право проводити за погодженням із споживачем реструктуризацію заборгованості за договором про надання споживчого кредиту.

Реструктуризація, зокрема, здійснюється шляхом: 1) надання позичальникам відстрочки сплати суми основного боргу за договорами про надання споживчого кредиту на строк не більше трьох років; 2) продовження строку договору про надання споживчого кредиту з урахуванням обмежень, що діють у банках, та обставин щодо фінансового стану позичальника; 3) зміни механізму нарахування відсотків таким чином, щоб частина щомісячних платежів з обслуговування кредитів не перевищувала 35 відсотків сукупного місячного доходу сім'ї; 4) поділу існуючого кредитного зобов'язання в іноземній валюті за договором про надання споживчого кредиту на: зобов'язання, забезпечене іпотекою, у розмірі залишку кредиту на момент реструктуризації, вираженого в гривнях за курсом, що діяв на момент отримання кредиту; зобов'язання, не забезпечене іпотекою, у розмірі різниці залишку кредиту в гривнях за курсом на момент реструктуризації та залишку кредиту в гривнях за курсом, що діяв на момент отримання кредиту, яке повністю виконується в кінці строку договору про надання споживчого кредиту.

Таким чином, у зазначеній нормі матеріального права наведений перелік шляхів реструктуризації заборгованості, який не є вичерпним.

Зі змісту цієї норми випливає, що здійснювати реструктуризацію боргу у розмірі залишку кредиту на момент реструктуризації, вираженого в гривнях за курсом, що діяв на момент отримання кредиту є правом Банку , а не його обов'язком, оскільки вказана норма не зобов'язує кредитодавця при прийнятті рішення про реструктуризацію заборгованості здійснити її шляхами, які визначені у зазначеній статті.

Укладаючи спірний додатковий договір, сторони погодили шляхи реструктуризації заборгованості за кредитним договором, які відповідали їх інтересам та ОСОБА_2 прийняв на себе ризик виконання умов Додаткового договору до договору про іпотечний кредит.

Крім того, у позичальника існувала можливість передбачити в момент укладання додаткового договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, виходячи із динаміки зміни курсів валют.

Заперечуючи проти позову представник банку також зазначив, що позичальники погодилися із запропонованими умовами додаткового договору та здійснювали платежі відповідно до нового графіку погашення заборгованості за кредитом, встановленим додатковим договором №1 від 19 червня 2015 року, у період з 21 липня 2015 року по 21 грудня 2016 року.

Також, як вбачається з матеріалів справи, рішенням колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва від 19.09.2017 року, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_4 до ПАТ «Платинум Банк» про визнання недійсним пункту 2 додаткового договору від 19.06.2015 року до договору про іпотечний кредит від 01.11.2007 року № 3.07111787. (а.с.50-53)

Відмовляючи у задоволенні позову Апеляційний суд міста Києва виходив з того, що додатковий договір не порушує права ОСОБА_2 та ОСОБА_4 як споживачів, та не містить несправедливих умов.

Також в даному рішенні колегією суддів надано оцінку твердженням позивача щодо невідповідності п. 2 додаткового договору від 19.06.2015 року до договору про іпотечний кредит від 01.11.2007 року №3.07111787, ч. 12 ст. 11 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», як однієї з підстав для визнання його недійсним.

За положеннями ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позовна вимога про зміну умов п. 2 додаткового договору від 19.06.2015 року до договору про іпотечний кредит від 01.11.2007 року № 3.071117878 є необґрунтованою та недоведеною, оскільки не доведено факту існування одночасно всіх чотирьох умов для внесення змін до договору, за яких Закон передбачає зміну договору за рішенням суду.

Відмовляючи в задоволенні вимоги про визнання припиненим договору іпотеки від 01.11.2007 року у зв'язку з виконанням основного зобов'язання, суд першої інстанції виходив з того, що зобов'язання за договором про іпотечний кредит та додатковим договором до нього не виконані в повному обсязі.

Як вище наведено, підстави для зміни умов п. 2 додаткового договору від 19.06.2015 року до договору про іпотечний кредит від 01.11.2007 року № 3.071117878 відсутні.

З розрахунку заборгованості за Договором про іпотечний кредит № 3.07111787 від 01.11.2007 року вбачається, що станом на 25.09.2017 року у ОСОБА_2 та ОСОБА_4 наявна заборгованість у розмірі 755 346, 32 грн. (а.с. 54).

Аналіз норм ст. ст. 525, 526, 598, 599 ЦК України показує, що, припинення зобов'язання можливе за умови його належного виконання, що проведено належним чином.

Відповідно до частини п'ятої статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Підстави припинення іпотеки визначено статтею 17 Закону України «Про іпотеку», зокрема, іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору. У частині першій статті 598 ЦК України зазначено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За системним аналізом зазначених норм права іпотека припиняється в разі припинення основного зобов'язання, зокрема, його виконанням.

Ураховуючи проведений аналіз норм законодавства та встановлені фактичні обставини, а саме наявність заборгованості за договором про іпотечний кредит від 1 листопада 2007 року №3.07111787, факт невиконання основного зобов'язання за договором кредиту в повному обсязі колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що підстав для припинення Договору іпотеки, передбачених статтею 17 Закону України «Про іпотеку» не має, і як наслідок вірно відмовлено в задоволенні вимоги про визнання припиненим договору іпотеки від 01.11.2007 року.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Отже, суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну оцінку.

Рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись статтями 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий Л.Д. Українець

Судді В.А.Шебуєва

О.В.Немировська