Справа № 175/2223/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(з а о ч н е)

13 жовтня 2017 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Шабанова А.М.

за участю секретаря Ратушної Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Слобожанське цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання договору іпотеки недійсним, -

в с т а н о в и в :

В червні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору іпотеки, в якому просив визнати недійсним Договір іпотеки №0/1 від 15 липня 2008 року, який було укладено між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та ним, ОСОБА_1 посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Бондар І.М. та зареєстрований в реєстрі під номером №11004, з усіма додатковими угодами, додатковими договорами, договорами про внесення змін і доповнень; визнати недійсною іпотеку нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 за Договором іпотеки №0/1 від 15 липня 2008 року; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію іпотеки внесену на підставі Договору іпотеки №0/1 від 15 липня 2008 року; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію обтяження (заборони) за №467 згідно Договору іпотеки №0/1 від 15 липня 2008 року.

Представник позивача за довіреністю ОСОБА_5 надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала.

Представник відповідача Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» у судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином у встановленому законом порядку у відповідності до п. 5 ч. 5 ст. 74 ЦПК України, а тому зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.

Повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частина перша ст. 203 ЦК України, встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу та інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості.

У судовому засіданні встановлено, що 15 липня 2008 року ОСОБА_1 на підставі Договору купівлі-продажу придбав жилу квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 81,0 кв.м., житловою площею 33,0 кв.м.

15 липня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений Договір про надання споживчого кредиту № 0, за яким позивач отримав в порядку та на умовах кредитні кошти у розмірі 120 000,00 (сто двадцять тисяч доларів США 00 центів), що на день укладання Кредитного договору складало 580 956,00 грн. За умовами договору, зобов'язання по поверненню отриманого кредиту за кредитним договором повинно було здійснитися в термін до «16» липня 2029 року, якщо інший термін повернення кредиту не буде встановлено згідно до умов Кредитного договору; зобов'язання по сплаті плати за кредит здійснюється в розмірі процентів у розмірі 13,5% річних, комісії за видачу кредитних коштів 2% від суми кредиту. Цільове призначення вищевказаного кредитного договору сторонами не визначено.

Того ж дня, 15 липня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений Договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого зобов'язання по поверненню в повному обсязі отриманих коштів, в порядку та на умовах відповідно до Кредитного договору кредитних коштів у сумі 8100,00 доларів США, що на день укладання Кредитного договору складало 39214,53 грн., повинно було здійснитися в термін до «16» липня 2029 року, якщо інший термін повернення кредиту не встановлено згідно до умов Кредитного договору; зобов'язання по сплаті плати за кредит здійснюється в розмірі 14,0 % річних, комісії за видачу кредитних коштів 1,20 % від суми кредиту.

Окрім цього, 15 липня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений Договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого зобов'язання по поверненню в повному обсязі отриманих, в порядку та на умовах відповідно до Кредитного договору кредитних коштів у розмірі 1745,00 грн., повинно було здійснитися в термін до «16» липня 2029 року, якщо інший термін повернення, кредиту не встановлено згідно до умов Кредитного договору. Окрім цього, договором були передбачені зобов'язання по сплаті плати за кредит (проценти) в розмірі 20,9% річних, та комісія за видачу кредитних коштів в розмірі 1,20 % від суми кредиту.

В забезпечення грошових зобов'язань за Кредитним договором № 0 від 15 липня 2008 року, між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки №00/1, відповідно до якого ОСОБА_1, як Іпотекодавцем, передано в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» нерухоме майно - жилу квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

Також, 15 липня 2008 року приватним нотаріусом Бондар І.М. на підставі ст. 54, 73 Закону України «Про нотаріат» у зв'язку з посвідченням Договору іпотеки № 00/1 накладена заборона на відчуження зазначеного в договорі майна: жилої квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 до моменту припинення Договору іпотеки №00/1 від 15 липня 2008 року, зареєстрована в реєстрі реєстрації заборони за №467.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 230 ЦК України правочин визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину. Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

У відповідності до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України та згідно роз'яснень п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються (постанови Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі № 6-511цс15, від 02.12.2015 року у справі №6-1341цс15).

Так, фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов'язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору. Для підтримання впевненості споживачів загальна заборона несправедливих видів торговельної практики однаковою мірою повинна застосовуватись до тих із них, що виникають як за межами контрактних відносин між торговцем та споживачем, так і під час виконання укладеного контракту (п.п. 9,13,14 преамбули Директиви Європейського Парламенту та Ради 2005/29/ЄС від 11.05.2005 року щодо несправедливих видів торговельної практики).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою є вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із ч. 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у договорі про надання споживчого кредиту зазначається детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому вираженні) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

За положеннями ч. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім процентної ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до пункту 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (далі Правила), банки зобов'язані в кредитному договорі або в додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначаючи при цьому значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку України.

Пункт 3.2 Правил встановлює, що кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

На банки покладається також обов'язок зазначати в кредитному договорі сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки, яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту (пункт 3.3 Правил).

Відповідно до умов п. 9.2 Договору про надання споживчого кредиту №0 від 15 липня 2008 року, підписанням цього договору позичальник підтверджує, зокрема, що володіє всіма необхідними документами для оформлення даного договору.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Отже, судом встановлено, що Банком в порушення Закону України «Про захист прав споживачів» не надано позичальнику у письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладанням кредитного договору, чим порушено вимоги чинного законодавства.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в постанові від 30.03.2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснив у п. 14, що суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). В силу Закону та Правил обов'язковими (істотними) умовами кредитного договору є: детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача із зазначенням реальної процентної ставки (у процентах річних) та абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі); графік платежів на весь строк кредитування; попередження про валютні ризики.

Відповідно до ч. 5 статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Положеннями ч. 2 ст. 548 ЦК України передбачено, що недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Таким чином, судом встановлено, що при укладанні договору про надання споживчого кредиту №0 від 15 липня 2008 року було порушено положення Закону України «Про захист прав споживачів». Оскільки, відсутня згода сторін щодо детального розпису загальної вартості кредиту для споживача, яка є обов'язковою в силу ч. 4 ст. 11 Закону та п. 3.3 Правил, відсутня згода сторін щодо графіку платежів за кожним платіжним періодом (тобто, на весь період кредитування), що є обов'язковим в силу п. 3.2 Правил, не виконана вимога про попередження споживача щодо валютних ризиків, що є обов'язковим в силу п. 3.8 Правил. Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, а також те, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання Договору іпотеки недійсними, ґрунтуються на підставах недійсності правочину, передбачених ЦК України, а тому суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 203, 215, 526, 548, 1050, 1054 ЦК України, Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про захист прав споживачів», Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в постанові від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», ст. ст. 10, 57-61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання договору іпотеки недійсним - задовольнити.

Визнати недійсним Договір іпотеки №0/1 від 15 липня 2008 року, який було укладено між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. та зареєстрований в реєстрі під номером №11004, з усіма додатковими угодами, додатковими договорами, договорами про внесення змін і доповнень.

Визнати недійсною іпотеку нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 за Договором іпотеки №0/1 від 15 липня 2008 року, який було укладено між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. та зареєстрований в реєстрі під номером №11004, з усіма додатковими угодами, додатковими договорами, договорами про внесення змін і доповнень.

Скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію іпотеки внесену на підставі Договору іпотеки №0/1 від 15 липня 2008 року, який було укладено між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. та зареєстрований в реєстрі під номером №11004.

Скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію обтяження (заборони) за №467 згідно Договору іпотеки №0/1 від 15 липня 2008 року, який було укладено між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. та зареєстрований в реєстрі під номером №11004.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене відповідачем до апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя А.М. Шабанов

Провадження № 2/175/900/17