ухвала

іменем україни

17 серпня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М., Ступак О.В.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Виконавчий комітет Кременчуцької міської ради як орган опіки та піклування, про відібрання та повернення дитини, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 11 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з цим позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 03 листопада 2014 року розірваний шлюб між сторонами та визначено місце проживання малолітнього сина сторін ОСОБА_6 з матір'ю.

11 квітня 2016 року відповідач самочинно, без згоди ОСОБА_4 забрав дитину, і до цього часу ОСОБА_6 проживає з батьком. Посилаючись на статтю 162 Сімейного Кодексу України, позивач просила постановити рішення про відібрання дитини від батька і повернення їй.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 11 липня 2016 року, позовні вимоги задоволено.

Відібрано малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, від батька ОСОБА_5 та повернуто його матері ОСОБА_4 за попереднім місцем проживання дитини АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 551,20 грн судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), врахувавши те, що рішенням суду місцем проживання дитини визначено місце проживання матері, відповідач без згоди матері самостійно змінив місце проживання дитини та не надав належних доказів того, що проживання дитини з матір'ю створює реальну небезпеку для життя та здоров'я дитини, дійшли до обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Доводи касаційної скарги щодо зміни місця проживання дитини, відсутності протиправної поведінки відповідача та про те, що повернення дитини матері буде суперечити інтересам дитини, не знайшли свого підтвердження.

Так, із матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, мають спільну дитину - сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

При розірванні шлюбу в листопаді 2013 року сторони досягли згоди про місце проживання їх малолітнього сина з матір'ю, суд в рішенні суду визначив місце проживання сина, ОСОБА_6, разом з матір'ю.

Між сторонами склалися конфліктні стосунки з приводу участі батька у вихованні дитини, конфлікти проходили при дитині, мало місце застосування насилля до позивачки при сині.

Рішенням Автозаводської районної ради м. Кременчука від 12 березня 2015 року визначено способи участі батька у вихованні та спілкуванні з сином: побачення: щочетверга з 13-00 до 20-00 год.; першої, третьої п'ятниці місяця з 13-00 до суботи 20-00 год., спільний відпочинок влітку протягом 30 календарних днів та половину періоду осінніх, зимових та весняних канікул.

З 11 квітня 2016 року батько без погодження з матір'ю забрав дитину до себе, яка проживає на даний час з батьком.

Відповідно до частини 1 статті 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону чи рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам

Відповідно до Принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1958 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна ,коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучені зі своєю матір'ю. Дитина має право на здорове зростання і розвиток(принцип 4 Декларації прав дитини).

Звернення батька дитини до медичних установ про обстеження дитини не є підставою для не повернення дитини матері.

Судами встановлено, що саме відповідач без згоди позивача змінив місце проживання ОСОБА_6, оскільки дитина є малолітньою і самостійно не може визначати своє місце проживання. Сторони не заперечували, що саме ОСОБА_5 забрав дитину.

Також судами встановлено, що дитина знаходиться з ОСОБА_5, тому посилання на те, що суд не встановив, хто змінив місце проживання дитини безпідставні.

Під час розгляду справи не було встановлено і відповідач не надав доказів того, що повернення дитини до матері суперечить інтересам дитини і існує реальна загроза життю або здоров'ю дитини.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 11 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік О.В. Ступак