Провадження № 22-ц/783/5453/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.

з участю секретаря Іванової О.О.

з участю ОСОБА_2,

ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 5 травня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 5 травня 2017 року позов задоволено.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_6 79 760,76 грн. інфляційних втрат та трьох процентів річних в сумі 10 842,73 грн.

Стягнуто з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_6 10 217,54 грн. інфляційних втрат та трьох процентів річних в сумі 1 978,05 грн.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_4 і ОСОБА_5, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Просять рішення суду скасувати. Зазначають, що їх зобов»язання, як спадкоємців, перед позивачем полягають у відшкодуванні шкоди, завданої спадкодавцем у межах 126 846 грн. вартості спадкового майна, яка встановлена на підставі судового рішення, яке набрало законної сили.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до вимог ст.ст. 3, 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у визначений законом спосіб.

Згідно з ч.1 та ч.3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. На підставі ст.ст.10, 58, 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, належними та допустимими доказами.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Встановлено, що рішенням Апеляційного суду Львівської області від 1 червня 2012 року, яке набрало законної сили, вирішено стягнути на користь позивача ОСОБА_6 з ОСОБА_4, в особі її законного представника ОСОБА_8, 25 369,20 грн., а з ОСОБА_5 101 476,80 грн. у відшкодування шкоди, завданої каліцтвом. На даний час обидва відповідачі є повнолітніми.

Відповідно до ч.5 ст. 11 ЦК України у відповідачів з 1 червня 2012 року виникли перед позивачем грошові зобовязання, які вони не виконують належним чином.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 взагалі не виконує свого зобовязання по сплаті ОСОБА_6 101 476,80 грн. у відшкодування шкоди завданої каліцтвом, а ОСОБА_4, в особі її законного представника ОСОБА_8, частково виконує своє зобовязання. Зокрема, вона сплатила позивачу ОСОБА_6 12800 грн., а саме: 27 лютого 2009 року 1000 грн.; 15 квітня 2009 року 1000 грн.; 9 липня 2013 року 1000 грн.; 26 липня 2013 року 1000 грн.; 31 серпня 2013 року 1000 грн.; 8 листопада 2013 року 800 грн.; 28 квітня 2014 року 2000 грн.; 9 вересня 2015 року 1000 грн.; 9 жовтня 2014 року 500 грн.; 30 жовтня 2014 року 500 грн.; 4 лютого 2015 року 1000 грн.; 20 квітня 2015 року 500 грн.; 13 жовтня 2015 року 500 грн.; 16 жовтня 2015 року 500 грн.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 1 жовтня 2014 року розглянув справу № 6-113цс14 про стягнення суми інфляційних втрат та три проценти річних за несвоєчасне виконання вироку Хмельницького міськрайонного суду від 22 червня 2009 року в частині задоволення цивільного позову про стягнення матеріальної та моральної шкоди. При розгляді даної справи було зроблено наступний правовий висновок, який є обовязковим для судів загальної юрисдикції.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно пункту 3 ч.2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення зобовязання встановлює завдання майнової та моральної шкоди іншій особі. Задоволення позову про відшкодування заподіяної майнової та моральної шкоди зводиться до сплати грошей, відтак, є грошовим зобовязанням

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України у разі порушення грошового зобовязання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї правової норми нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 24 жовтня 2011 року (справа №6-38цс11).

Відтак, суд прийшов до вірного висновку, що вимоги ОСОБА_6 про стягнення з відповідачів на її користь інфляційних втрат та трьох процентів річних, підлягають до задоволення в повному обсязі.

На підставі аналізу наявних у справі доказів та проведених розрахунків, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що з відповідача ОСОБА_5 підлягає стягненню 79 760,76 грн. інфляційних втрат та 10 842,73 грн. трьох процентів річних (разом 90 603,49 грн.), а з відповідача ОСОБА_4 підлягає стягненню 10 217,54 грн. інфляційних втрат та 1 978,05 грн. трьох процентів річних (разом 12 195,59 грн.).

З висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, п.1 ч.1 ст. 314, ст.ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 5 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та з цього дня на протязі двадцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді