Лугинський районний суд Житомирської області
Справа № 281/401/17
Провадження по справі 2/281/207/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2017 року смт Лугини

Лугинський районний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді Данчука В. В.,

за участю секретаря Стужук Н. М.,

позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Лугинського районного суду Житомирської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Степанівської сільської ради Лугинського району Житомирської області про визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 31 грудня 1991 року помер його дід ОСОБА_2, після смерті якого відкрилася спадщина на житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться по вул. Центральній, буд. 11-б в с. Степанівка, Лугинського району, Житомирської області. ОСОБА_1 зазначає, що прийняв спадщину після смерті свого діда. Для оформлення спадщини звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, однак нотаріус відмовив у видачі свідоцтва на спадщину, через відсутність правовстановлюючого документу на спадковий будинок. ОСОБА_1 просить визнати за ним, як спадкоємцем за законом, право власності на спадковий будинок, після смерті його діда ОСОБА_2

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідач у судове засідання представника не надіслав, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав у повному обсязі. Суд не прийняв визнання позову відповідачем згідно ст. 174 ЦПК України та продовжив судовий розгляд, про що постановив ухвалу від 10 жовтня 2017 року.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до змісту ст. 10, 11, 58-60 ЦПК України суд вирішує цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Судом встановлено, що 03 березня 1982 року ОСОБА_2 був складений заповіт, яким належний йому будинок у с. Степанівка Лугинського району заповів у рівних частках, а саме по 1/2 частині, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а. с. 25).

ОСОБА_2 помер 31 грудня 1991 року, що підтверджується повторним свідоцтвом про смерть І-ТП № 296893 від 24.03.2017 року (а.с. 5).

Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина на житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться по вул. Центральній, буд. 11-б в с. Степанівка, Лугинського району, Житомирської області (а.с. 11).

Згідно з довідкою Степанівської сільської ради Лугинського району від 20 березня 2017 року № 37 на момент смерті ОСОБА_2 з ним ніхто прописаний не був і не проживав (а. с. 13).

З листа нотаріуса Лугинської державної нотаріальної контори від 18 травня 2017 року № 02-14/101 (а.с. 16) та пояснень позивача даних у судовому засіданні вбачається, що після смерті ОСОБА_2 спадкова справа не заводилася. Спадкоємці за заповітом: ОСОБА_3 помер 13 червня 2001 року, а ОСОБА_4 помер 15 січня 2006 року. За життя спадкоємці за заповітом спадщину не прийняли і про встановлення факту прийняття ними спадщини до суду не зверталися.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР.

За таких обставин справи суд вважає, що до спірних правовідносин мають застосовуватися норми матеріального права, які діяли на час відкриття спадщини, а саме ЦК України 1963 року, оскільки спадщина відкрилася у грудні 1991 року, після смерті ОСОБА_2

Згідно зі ст. 549 ЦК України 1963 року, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Як встановлено судом спадкоємці ні за заповітом, ні за законом спадщину не прийняли і в силу вимог ст. 555 ЦК України 1963 року, спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави.

Відповідно до ч. 2 ст. 529 ЦК України 1963 року, онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Аналізуючи зазначені норми права в їх сукупності суд приходить висновку, що ЦК України 1963 року, як і чинна аналогічна норма ч. 1 ст. 1266 ЦК України, передбачав можливість спадкування онуками за правом представлення, яке передбачає появу у певних спадкоємців права на спадкування за умови смерті до відкриття спадщини того з їхніх родичів, хто був би спадкоємцем.

Таким чином, оскільки на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_2 (помер 31 грудня 1991 року) був живий його син ОСОБА_4 (батько позивача, який помер 15 січня 2006 року), то позивач не входив до кола спадкоємців щодо спадщини ОСОБА_2 та не міг прийняти спадщину за законом після його смерті.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 спадщину після смерті діда ОСОБА_2 не прийняв, тому посилання позивача у позовній заяві на те, що він прийняв спадщину після смерті свого діда є безпідставним та суперечить вимогам закону.

Крім того, суд вважає, що Степанівська сільська рада Лугинського району Житомирської області є неналежним відповідачем по справі, а позивач не заявляв клопотання про заміну неналежного відповідача.

Таким чином, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши докази по справі в їх сукупності та враховуючи те, що ОСОБА_1 не міг спадкувати за законом після смерті свого діда ОСОБА_2, та те, що Степанівська сільська рада Лугинського району Житомирської області є неналежним відповідачем у справі, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

На підставі ст. 529, 549, 555 Цивільного кодексу України 1963 року, керуючись ст. 3, 4, 10, 11, 57 - 60, 88, 208, 209, 212 - 215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Степанівської сільської ради Лугинського району Житомирської області про визнання права власності на спадкове майно відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Житомирської області через Лугинський районний суд Житомирської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя В. В. Данчук