УхвалА

іменем україни

5 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Гулька Б.І., Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики за касаційною скаргою ОСОБА_5 на заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 7 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 30 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 22 вересня 2014 року між ним та ОСОБА_5 укладено договір позики, за умовами якого позичальник отримала грошові кошти у розмірі 5 тис. доларів США, строком до 30 листопада 2014 року.

Відповідачка неналежно виконувала взяті на себе зобов'язання за договором позики, на вимоги не реагувала, унаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 5 041 долар 51 цент США, з яких: заборгованість за договором позики у розмірі 5 тис. доларів США та 3 % річних за прострочення виконання зобов'язання у розмірі 41 долар 51 цент США.

З урахуванням наведеного ОСОБА_4 просив суд стягнути з ОСОБА_5 заборгованість за договором позики від 22 вересня 2014 року у розмірі 5 041 долар 51 цент США.

Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 7 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 30 березня 2017 року, позов ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 22 вересня 2014 року у гривневому еквіваленті у розмірі 117 237 грн 58 коп. та 3 % річних у розмірі 973 грн 31 коп. за період прострочення з 30 листопада 2014 року по 10 березня 2015 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), вірно застосувавши положення ст. ст. 1046, 1047, 1053, ЦК України, дійшли правильного висновку про те, що відповідачка, як позичальник належним чином взяті на себе зобов'язання за договором позики не виконала, грошові кошти позивачу не повернула, унаслідок чого наявні підстави для стягнення заборгованості за цим договором та штрафних санкцій.

Доводи касаційної скарги про те, що розписка про передачу грошових коштів не може замінити договір позики безпідставні, оскільки відповідно до положень ст. ст. 202, 207, 1046, 1047, 1049 ЦК України засвоєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15, яка у силу ст. 360-7 ЦПК Україниє обов'язковою для усіх судів України.

Посилання касаційної скарги про те, що міськрайонний суд розглянув справу без належного повідомлення відповідачки, безпідставні, оскільки апеляційним судом таким доводам надана належна правова оцінка, так як судові повістки надсилались згідно з вимогами ст. ст. 74-76 ЦПК України. Крім того, у силу ст. 307 ЦПК України апеляційний суд не має повноважень з цих підстав на скасування рішення суду з направленням справи на новий судовий розгляд, а ОСОБА_5 мала можливість реалізувати свої процесуальні права при апеляційному перегляді справи, подавши апеляційну скаргу, доводячи у суді свої доводи проти позову.

Отже, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, щознаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 7 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 30 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик