Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1891/17 Головуючий у суді І-ї інстанції Цоток В. В.
Доповідач Карпенко О. Л.
УХВАЛА

30.10.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого Карпенка О.Л.,

суддів : Голованя А.М., Дьомич Л.М.,

за участю секретаря Яковлєвої Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за скаргою ОСОБА_2 на дії державного виконавця Добровеличківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області Діордієва Ростислава Станіславовича за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 22 серпня 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

9 серпня 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Добровеличківського районного суду Кіровоградської області зі скаргою на дії державного виконавця Добровеличківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області Діордієва Ростислава Станіславовича. Заявник посилався на те, що суб'єкт оскаржуваних дій неправомірно повернув йому два виконавчі листи без прийняття їх до виконання у зв'язку з несплатою ним авансового внеску. Оскільки один виконавчий лист перебував на виконанні органів державної виконавчої служби з 2011 року, а інший з 2016 року, то при повторному пред'явленні його до виконання стягувач не повинен сплачувати авансовий внесок так, як ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», із змінами внесеними Законом від 21 грудня 2016 року № 1798-VІІІ, не має зворотної дії в часі.

Ухвалою Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 22 серпня 2017 року в задоволенні скарги відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі заявник просить суд скасувати ухвалу суду першої інстанції від 22 серпня 2017 року і постановити нову ухвалу по суті його скарги на дії державного виконавця. Він послався на те, що суд не врахував незаконність повернення державним виконавцем йому виконавчих документів у травні 2017 року, що відповідно вказує на безперервність виконавчих проваджень відкритих до законодавчого закріплення обов'язковості авансового внеску у виконавчому провадженні. Суд не врахував незворотності дії закону у часі у цих правовідносинах. Суд залишив поза увагою положення ч. 4 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» щодо форми рішення державного виконавця про повернення виконавчого документу, він вважає, що таке рішення могло бути прийняте виконавцем виключно у формі постанови, а не простого письмового повідомлення.

У судовому засіданні ОСОБА_4 підтримав подану ним апеляційну скаргу.

Начальник Добровеличківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області ОСОБА_5 заперечила проти доводів апеляційної скарги, надала усні та письмові пояснення на скаргу. Зокрема вона пояснила, що державний виконавець Діордієв Р.С. переведений на роботу у інший відділ ДВС і тому не може брати участь у розгляді питання особисто. Крім того вона вказала, що доводи скарги ОСОБА_4 ґрунтуються на неправильному тлумаченні закону. Вважає, що дії державного виконавця Діордієва Р.С. відповідали вимогам закону.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення заявника, представника заінтересованої особи, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

У справі, законність і обґрунтованість судового рішення у якій перевіряється, суд першої інстанції встановив такі факти й обставини.

2 вересня 2011 року Добровеличківським районним судом Кіровоградської області видано виконавчий лист № 2-303/11 про стягнення з Паламарчука Олександра Володимировича на користь Цуркан Віктора Михайловича коштів у сумі 106384 гривні 04 копійки (а.с. 4).

На підставі вказаного виконавчого документу у Добровеличківському РВ ДВС ГТУЮ в Кіровоградській області було відкрито виконавче провадження № 52315763.

27 травня 2016 року Добровеличківським районним судом Кіровоградської області було видано виконавчий лист № 387/269/16-ц про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 коштів у сумі 41670 гривень ( а.с 5).

На підставі вказаного виконавчого документу у Добровеличківському РВ ДВС ГТУЮ в Кіровоградській області було відкрито виконавче провадження № 52315650.

Двома постановами начальника Добровеличківського РВ ДВС ГТУЮ в Кіровоградській області від 26 травня 2017 року виконавчі листи № 2-303/11 та № 387/269/16-ц повернуті стягувану, ОСОБА_4, на підставі п.2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку з відсутністю у боржника коштів та майна, на яке може бути звернуто стягнення ( а.с. 6-9 ).

Вказані постанови державного виконавця стягувачем не оскардувалися .

У липні 2017 року ОСОБА_4 повторно пред'явив до виконання виконавчі листи № 2-303/11 та № 387/269/16-ц. Передбачений ч. 2 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» авансовий внесок стягувач не сплатив, відповідні квитанції до заяв про примусове виконання рішень суду не додав.

28 липня 2017 року державний виконавець РВ ДВС ГТУЮ в Кіровоградській області Діордієв Р.С. повернув кожен із вказаних виконавчих документів ОСОБА_4 без прийняття їх до виконання у зв'язку з недотриманням стягувачем вимог ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», а саме у зв'язку з ненаданням квитанцій про сплату авансового внеску в розмірі 2% суми, про що направив стягувану письмові повідомлення.

Відмовляючи в задоволені скарги, суд першої інстанції виходив з того, що дії державного виконавця відповідають нормам п. 8 ч. 4 ст. 4, ч. 2 ст. 26, ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VІІІ (далі за текстом Закон) примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Державний виконавець є представником влади, діє від імені держави і перебуває під її захистом та уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 7 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»).

Згідно статті 19 Конституції України органи державної та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом ст. 55 Конституції України гарантовано право кожного на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, посадових і службових осіб з метою захисту своїх прав і свобод.

Частиною 1 ст. 383 ЦПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно ч. 2, ч. 3 ст. 387 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Умови початку здійснення виконавцем примусового виконання рішення визначені ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження».

Зокрема ч. 2 ст. 26 вказаного Закону (в редакції, діючій станом на липень 2017 року) встановлено, що до заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню, але не більше 10 мінімальних розмірів заробітної плати, а за рішенням немайнового характеру та рішень про забезпечення позову - у розмірі одного мінімального розміру заробітної плати з боржника - фізичної особи та в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Наслідок несплати стягувачем авансового внеску у встановленому Законом порядку і розмірі та неподання виконавцю квитанції про його сплату встановлений п. 8 ч. 4 ст. 4 Закону - повернення виконавчого документу стягувану органом державної виконавчої служби без прийняття його до виконання .

Суд першої інстанції вірно встановив, що у липні 2017 року стягувач ОСОБА_4 повторно пред'явив виконавчі документи до виконання після того, як вони були повернуті йому постановами державного виконавця від 26 травня 2017 року з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому постанови державного виконавця від 26 травня 2017 року про повернення виконавчих листів ОСОБА_4 не оскаржувалися, судом незаконними не визнавалися і е скасовувалися.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 вказаного Закону виконавче провадження підлягає відновленню у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасовано у встановленому законом порядку.

Отже повторне пред'явлення стягувачем виконавчого документа до виконання в порядку ч. 5 ст. 37 Закону не відновлює попереднє виконавче провадження, а за виконання інших визначених Законом умов являється підставою для початку повторного примусового виконання рішення.

Заявник безпідставно посилався на невідповідність рішень і дій державного виконавця ст. 58 Конституції України та незастосування норми цієї статті судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно п. 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року у справі № 1-7/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) за загальновизнаним принципом права закони та інші

нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип

закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за

якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що

вона починається з моменту набрання цим актом чинності і

припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту

застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під

час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Наведені норми права дозволяють сформулювати загальне правило: процесуальні дії мають вчинятися за нормами процесуального закону, чинними на момент вчинення цих дій.

Примусове виконання судового рішення уповноваженими органами має процесуальну правову природу, а тому регулюється законом, чинним на час здійснення виконавчого провадження.

Оскільки Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України від 2 червня 2016 року № 1404-VІІІ ( з наступними змінами та доповненнями) не передбачено інше, до поданої у липні 2017 року стягувачем заяви про примусове виконання рішень підлягають застосуванню норми ст. 26 Закону, в тому числі положення ч. 2 цієї статті щодо надання стягувачем виконавцю разом із заявою про примусове виконання квитанції про сплату авансового внеску.

Так, як судові рішення, пред'явлені ОСОБА_4 до примусового виконання, не відносяться до рішень за якими стягувач звільняється від сплати авансового внеску (абз. 2 ч. 2 ст. 26 Закону), а в своїй заяві виконавцю та в поданій до суду скарзі стягувач не посилався на обставини, передбачені абз. 3 ч. 2 ст. 26 Закону, і авансові внески не сплатив, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відповідність рішень і дій державного виконавця Діордієва Р.С. положенням п. 8 ч. 4 ст. 4, ст. 26 Закону, які державним виконавцем і судом першої інстанції застосовано правильно.

Посилання заявника на неправильне застосування Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VІІІ є безпідставним так, як вказаний Закон нові обов'язки для стягувача не встановив.

Щодо форми оскаржуваних рішень державного виконавця про повернення виконавчих листів стягувану без прийняття до виконання, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вона відповідає вимогам Закону.

Частиною 1 ст. 13 Закону передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Водночас ч. 1 ст. 28 Закону до документів виконавчого провадження, поряд з постановами про відкриття виконавчого провадження та про повернення виконавчого документа стягувачу, відносить повідомлення по повернення виконавчого документа без прийняття до виконання. Таке повідомлення є формою вираження відповідного рішення виконавця.

Аналіз змісту ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 28 та ч. 4 ст. 37 Закону дає підстави для висновку, що у випадках передбачених ч. 1 ст. 37 Закону, виконавець приймає рішення про повернення виконавчого документа стягувачу у формі постанови, а у випадках, передбачених ч. 4 ст. 4 Закону, - у формі письмового повідомлення стягувачну.

Тому оскаржувані заявником рішення державного виконавця Діордієва Р.С. за формою відповідають вимогам Закону.

Встановивши, що державний виконавець діяв на підставі та у спосіб, що передбачений Законом та в межах наданих йому повноважень і права стягувача при цьому порушені не були, суд першої інстанції правильно і обґрунтовано відмовив в задоволенні скарги.

Помилкова вказівка суду у мотивувальній частині ухвали на ч. 3 ст. 37 Закону замість ч. 4 цієї ж статті а також спільний розгляд судом скарги на два окремих рішення і дії державного виконавця не спростовують законності і обґрунтованості ухвали, а тому таке судове рішення не може бути скасоване лише з формальних підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а ухвалу Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 22 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: