Справа № 381/306/17 Головуючий у І інстанції Осаулова Н.А.
Провадження № 22-ц/780/4183/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 18 26.10.2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі головуючого судді Сержанюка А.С., членів колегії суддів Журби С.О., Кашперської Т.Ц., із участю секретаря Топольського В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 банк «ПриватБанк» на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29 червня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Фастівського районного суду Київської області від 29 червня 2017 року у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 15 лютого 2013 року в розмірі 25 073,78 грн. відмовлено із посиланням на сплив 19 грудня 2016 року строку позовної давності у відповідності до положень ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Публічне акціонерне товариство ОСОБА_2 «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Посилається, при цьому, на його незаконність та необґрунтованість, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Суд, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, між Публічним акціонерним товариством ОСОБА_2 «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №б/н від 15 лютого 2013 року шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до правил та тарифів банківських послуг ( а.с. 6 ).

Відповідач зобовязався повернути кредитні кошти та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в порядку та строки, які встановлені тарифами, умовами та правилами надання банківських послуг ( там же ).

Проте, відповідач належним чином взяті на себе зобовязання не виконував унаслідок чого за правочином, як зазначає позивач, утворилася заборгованість у розмірі 25 073,78 грн. ( а.с. 5 ).

У звязку із цим, 27 січня 2017 року Публічне акціонерне товариство ОСОБА_2 банк «ПриватБанк» звернулося до суду із названим позовом ( а.с. 3-4 ).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що Публічне акціонерне товариство ОСОБА_2 «ПриватБанк» звернулося до суду із заявленими вимогами з пропуском строку позовної давності на підставі положень ст. 267 ЦК України.

Суд другої інстанції погоджується із висновками місцевого суду, враховуючи наступне.

Згідно положень ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа ( кредитодавець ) зобов'язується надати грошові кошти ( кредит ) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання ( неналежне виконання ).

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк ( термін ) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк ( термін ).

Зобов'язання, строк ( термін ) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

У відповідності до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами ( з розстроченням ), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки ( штрафу, пені ).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила ( частина перша статті 261 ЦК України ).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року (справа №6-2462цс16).

Разом із тим, за змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягає стягненню з відповідача у межах строку позовної давності.

Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року ( справа №6-249цс15 ).

Відповідно, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягають стягненню з відповідача у межах строку позовної давності, навіть якщо сплив строк позовної давності до вимог про стягнення тіла кредиту, однак за умови, що відсотки, пеня та інші штрафні санкції нараховані у відповідності до умов укладеного договору.

Судом встановлено, що останній платіж за кредитом відповідач здійснив 19 грудня 2013 року в розмірі 800 грн. та 137,61 грн. - за відсотками, при наявній заборгованості за кредитом в розмірі 1 651,94 грн., заборгованості за відсотками 31,55 грн. ( а.с. 5 ), а відтак, відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а саме з 19 грудня 2013 року.

Позивач же звернувся до суду із названим позовом лише 27 січня 2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності ( а.с. 3-4 ).

При цьому, ОСОБА_3 під час розгляду справи, зокрема, 10 квітня 2017 року звернувся до суду із заявою про застосування строків позовної давності, де просив відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог ( а.с. 49-50 ).

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Окрім цього, з приводу інших складових заборгованості за кредитним договором, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Матеріали справи не містять доказів, які підтверджують факт ознайомлення позичальника з усіма істотними умовами договору.

Відсутність підпису відповідача на умовах та правилах надання споживчого кредиту фактично надає можливість банку надавати умови в будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачем.

Зазначення в заяві на видачу кредиту про ознайомлення відповідача з умовами надання кредиту без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк.

Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача і позивач не надав суду доказів, які б підтверджували ту обставину, що саме вони є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці умови та правила мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника.

Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року ( справа №6-2320цс16 ).

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Отже, позивачем не доведено, що між сторонами досягнуто згоди щодо розміру відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, а відтак відсутні правові підстави для їх задоволення у відповідності до положень ст. 60 ЦПК України.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача нарахованих відсотків, штрафу та пені з підстав пропуску строку позовної давності суд першої інстанції не звернув уваги, що підстав для задоволення позову в цій частині немає виходячи із суті позову, обставин, встановлених судом.

Однак, згідно вимог ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин, суд першої інстанції, правильно прийшов до висновку про безпідставність та незаконність заявлених позовних вимог і, з додержанням норм матеріального та процесуального права, зокрема, ст.ст. 16, 257, 261, 266, 267 ЦК України, ст.ст. 1046-1054 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 213-215 ЦПК України, ухвалив законне і обґрунтоване рішення по справі.

При цьому, дав відповідну оцінку належних і допустимих доказів у справі, зокрема, заяві відповідача, згідно положень ст. 212 ЦПК України.

А тому, доводи Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 «ПриватБанк» про незаконність та необґрунтованість рішення, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, зокрема, постанови Правління Національного банку України №705 від 05 листопада 2014 року «Про здійснення операцій з використання електронних платіжних засобів», ст. 264 ЦК України, на думку апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи у суді другої інстанції, оскільки спростовуються названими доказами по справі.

При цьому, визначений строк позовної давності в п. 1.1.7.31 умов та правил надання банківських послуг - 50 років, не спростовують висновків суду першої інстанції про необґрунтованість заявлених вимог, оскільки названі умови не підписані відповідачем, що на переконання суду другої інстанції повністю узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України по справі №6-16цс15 від 11 березня 2015 року.

Інші доводи, викладені в апеляції, зокрема, про посилання на правову позицію Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року по справі №6-63цс13 та те, що строк позовної давності переривався, на переконання апеляційного суду, правового значення для правильного вирішення справи, у силу викладеного, не мають та не спростовують висновки суду першої інстанції про необґрунтованість заявлених позовних вимог, а відтак - не є підставою для задоволення апеляційних вимог.

Окрім іншого, посилання апелянта на те, що ОСОБА_3 здійснював платежі 19 червня, 23 липня, 13 серпня, 01 жовтня, 19 грудня 2013 року, унаслідок чого перервався перебіг позовної давності, з точки зору суду другої інстанції, не відповідає дійсності, оскільки на останню дату у Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 банк «ПриватБанк» виникло право на предявлення позовних вимог до відповідача.

Не заслуговує на увагу і посилання представника апелянта на те, що позов здано до суду 18 січня 2017 року за посередництва курєрської служби та наданий реєстр ( а.с. 118 ), оскільки позовна заява зареєстрована в установленому порядку 27 січня 2017 року згідно положень ст.ст. 11-1, 118 ЦПКУкраїни, що підтверджується належними відтиском печатки та відмітками ( а.с. 3-4 ).

Наданий ж суду апеляційної інстанції реєстр не містить дати здачі позову до суду, а тому відповідно до положень ч. 6 ст. 70 ЦПК України позовна заява не може вважатись поданою 18 січня 2017 року.

Не виявив бажання підтвердити цю обставину і представник Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 банк «ПриватБанк», незважаючи на сприяння до цього апеляційного суду на підставі положень ст. 10 ЦПК України.

А тому, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, рішення, ухвалене із додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 308 ЦПК України.

Окрім цього, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 309 ЦПК України, порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 банк «ПриватБанк» відхилити. Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29 червня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: С.О. Журба

ОСОБА_4