АПЕЛЯЦІЙНИЙСУДМІСТАКИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

при секретарі: Горак Ю.М.

за участю осіб:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів, -

за апеляційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником ОСОБА_4

на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2013 року

в с т а н о в и л а:

Справа№757/15349/13-ц
№ апеляційного провадження:№22-ц/796/10887/2017
Головуючий у суді першої інстанції Р.В. Новак
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д.Поливач
Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2013 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, у розмірі 700,00грн. на кожну дитину щомісячно, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16.07.2013 року та до досягнення ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3 повноліття. Вирішено питання розподілу судових витрат. Допущено негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29 серпня 2017 року заяву представника відповідача ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2013 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення яким стягнути з неї на користь позивача на утримання неповнолітніх дітей аліменти на кожну дитину щомісячно в розмірі 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16.07.2013 року і до 08.07.2017 року, а починаючи з 08.07.2017 року і до досягнення дітьми повноліття в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням вимог чинного законодавства. Посилається на те, що суд першої інстанції не врахував ту обставину, що на момент розгляду справи відповідач перебувала за межами України, відповідні докази містилися у матеріалах справи, судових повісток вона не отримувала. Судові повістки отримані представником ОСОБА_10, якого вона не уповноважувала на ведення даної справи, оскільки взагалі не знала про перебування справи у суді, не свідчать про належне повідомлення відповідача про час та місце судового розгляду. Вказала на те, що перебуваючи у США вона регулярно підтримувала своїх дітей, висилала кошти позивачу, відправлення з речами для дітей, що відображено в митних деклараціях. Звернула увагу на те, що позивачем не надано суду доказів проживання їхніх дітей разом з ним, оскільки місце проживання та місце реєстрації позивача та ОСОБА_7 не співпадають. Вважає неналежним доказом у справі довідку видану ПП «Капітал -К» на підтвердження офіційного працевлаштування позивача та розмір його заробітної плати. Суд першої інстанції не обґрунтував чому саме в твердій грошовій сумі підлягають стягненню з відповідача аліменти.

Разом з тим, ОСОБА_3 зазначила, що 22.08.2014 року вона уклала шлюб з ОСОБА_17, від якого у неї народилося двоє дітей - ОСОБА_16, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_18, ІНФОРМАЦІЯ_5. Наразі вона не працює, оскільки доглядає за малолітніми дітьми. У зв'язку із урахуванням вказаних нею обставин вважає, що аліменти на утримання ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, підлягають стягненню на рівні 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну житини щомісячно з 16.07.2013 року, а з 08.07.2017 року і до досягнення дітьми повноліття на рівні 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_2 підтримала подану апеляційну скаргу в повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені в ній, просить суд скаргу задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні апеляційної інстанції заперечував проти задоволення апеляційної скарги, заочне рішення вважав обґрунтованим та законним, просив суд залишити його без змін.

Так, згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного заочного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Так, задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з їх розумності та справедливості, та дійшов висновку про те, що стягненню з відповідача підлягають аліменти у твердій грошовій сумі з урахуванням встановлених обставин справи.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України передбачено обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до положень ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» від 12 червня 1998 року №16 зазначено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 180 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Частиною 1 ст. 184 СК України визначено, що якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Відповідно до змісту вказаної норми визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі можливе за заявою платника або одержувача лише у тому випадку, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до положень ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 вересня 2007 року по 18 травня 2012 року. Від шлюбу мають дітей - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3. Крім того, відповідно до рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 березня 2011 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 усиновили ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рідні батьки ОСОБА_7 померли.

Судом встановлено, що після розірвання шлюбу діти проживають разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 та перебувають на його утриманні.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 працевлаштований, отримує заробітну плату.

Судом було встановлено, що відповідач після розірвання шлюбу проживає окремо від позивача та дітей, участі у вихованні та утриманні дітей не бере.

Як вбачається із матеріалів справи, на час розгляду справи у суду були відсутні докази працевлаштування ОСОБА_3, отримання нею щомісячної заробітної плати (доходів). Зазначені обставини дали суду підстави вважати, що відповідач має нерегулярний, мінливий дохід, що було підставою для визначення розміру аліментів саме в твердій грошовій сумі (ст.184 СК України).

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що при визначенні розміру аліментів у твердій грошовій сумі, відповідно до ст.184 СК України, суд врахував ту обставину, що відповідач не працює, регулярних доходів не має. Зазначене знайшло своє підтвердження і в суді апеляційної інстанції, сама відповідач не оспорює даної обставини та просить суд стягнути з неї аліменти не у частці від заробітку (доходів), а у твердій грошовій сумі, а саме на рівні 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну житини щомісячно з 16.07.2013 року, а з 08.07.2017 року і до досягнення дітьми повноліття на рівні 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що свідчить про тверді грошові суми.

Доводи ОСОБА_3 про те, що судом першої інстанції жодним чином не враховано наявність у неї на утриманні двох неповнолітніх дітей не свідчать про ухвалення судом першої інстанції незаконного рішення, оскільки ці діти народилися від іншого шлюбу відповідачки, укладеного 22.08.2014 року, тобто після ухвалення судом оскаржуваного рішення. А тому, враховуючи, що станом на момент ухвалення судом заочного рішення про стягнення з ОСОБА_3 аліментів на утриманні спільних з позивачем дітей, відповідач не перебувала у шлюбі з іншою особою, у неї на той час не народилися інші діти, а отже у неї не перебували на утриманні інші особи, а тому суд першої інстанції вірно визначив розмір аліментів, які підлягали стягненню з неї на утримання неповнолітніх дітей.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що наявність у відповідача двох малолітніх дітей від іншого шлюбу, обов'язок утримувати яких покладений на неї чинним законодавством, лише є підставою для звернення до суду із відповідним позовом щодо зменшення розміру аліментів визначених Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2013 року, оскільки ці обставини не існували на момент ухвалення судом першої інстанції даного рішення про стягнення з ОСОБА_3 аліментів.

Та обставина, що діти зареєстровані і проживають фактично за різними адресами не свідчить про те, що вони проживають окремо від позивача та про те, що не він займається їх вихованням та утриманням. Доказів на підтвердження зазначеного стороною відповідача у розпорядження суду не надано, ОСОБА_3 лише зазначає цю обставину як її власне припущення, яке не обґрунтовується належними чи допустимими доказами у справі.

Посилання ОСОБА_3 на ту обставину, що нею не отримувалися судові повістки про розгляд справи судом не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відхиляються колегією суддів як безпідставні, оскільки суд інформував відповідача про час та місце розгляду справи за зареєстрованою у визначеному законом порядку її адресою проживання, якою є АДРЕСА_2. Перебування ОСОБА_3 на час розгляду справи за кордоном не спростовує встановлених судом обставин, та не позбавляє її обов'язку утримувати її спільних з позивачем дітей.

Хибними є посилання ОСОБА_3 на те, що їй не було відомо про розгляд даної справи судом та що вона не уповноважувала ОСОБА_10 на представництво її інтересів у даній справі. Вказані обставини спростовуються наявною у матеріалах справи довіреністю, яка нотаріально посвідчена 22.05.2012 року у м. Києві, якою ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_10, ОСОБА_14, ОСОБА_15 здійснювати від її імені представництво у судах (а.с.26).

Та обставина, що вона періодично пересилала дітям речи та подарунки також не звільняє її від обов'язку регулярно утримувати своїх неповнолітніх дітей та не є підставою для зміни розміру стягнутих з неї аліментів.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного заочного рішення, вони є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду першої інстанції по суті спору.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_4, відхилити.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: