Справа №482/100/16-ц 30.10.2017 30.10.2017 30.10.2017
Провадження №22-ц/784/2236/17
Справа № 482/100/16-ц Головуючий у першій інстанції Гажа О. П.
Провадження № 22-ц/784/2236/17 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
У Х В А Л А

іменем України

30 жовтня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,

з участю:

позивача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_4 заочне рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 01 квітня 2016 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, -

у с т а н о в и л а:

27 січня 2016 року ОСОБА_3 пред'явила зазначений позов до ОСОБА_5, який обґрунтовував наступним.

05 вересня 2012 року вона за договором позики, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Грищенко Л.А., передала відповідачу у власність 80 000 гривень строком на 4 місяці, які той зобов'язався повернути до 05 січня 2013 року включно, таку ж саме суму грошових коштів без процентів, про що видав розписку.

Сторони домовилися, що повернення позиченої суми грошей має бути здійснене в місті Миколаєві, готівкою, можливо повернення грошей частинами, з часовим проміжком.

Оскільки в добровільному порядку ОСОБА_5 не повернув позичену грошову суму, то відповідно до вимог законодавства ОСОБА_3 просила стягнути з нього на свою користь 192 665 гривень 02 копійки, з яких:

●80 000 гривень - сума за договором позики;

●63 873 гривні 79 копійок - сума інфляції за весь час прострочення;

●7 344 гривні 66 копійок - 3% річних;

●41 446 гривень 57 копійок - пені.

Крім того, просила поновити їй строк позовної давності, оскільки останнім днем подачі позовної заяви було 05 січня 2016 року. У зв'язку з тим, що вона перебувала на лікуванні у м. Одесі та м. Миколаєві, з позовною заявою звернулася лише 27 січня 2016 року.

Заочним рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 01 квітня 2016 року позов задоволено частково. Поновлено позивачу строк позовної давності для звернення до суду. З ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 стягнуто суму неповернутої позики в розмірі 80 000 гривень, суму інфляції у розмірі 63 873 гривні 60 копійок, три проценти річних від простроченої суми - у розмірі 7 338 гривні 08 копійок, а всього 151 211 гривень 68 копійок.

В задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено.

04 вересня 2017 року представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_4 подав до суду заяву про перегляд заочного рішення.

15 вересня 2017 року ухвалою Новоодеського районного суду Миколаївської області у задоволені заяви відмовлено.

22 вересня 2017 року представник відповідача ОСОБА_4 оскаржив заочне рішення в загальному порядку, подавши апеляційну скаргу через суд І інстанції.

Скаргу обґрунтовував невідповідністю висновків суду обставинам справи та порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу слід відхилити і залишити без змін рішення суду 1 інстанції, оскільки районний суд ухвалив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами існують договірні правовідносини, доказом чого є нотаріально посвідчений договір позики. Оскільки відповідач порушив виконання зобов'язання перед позивачем та не виконує його у добровільному порядку, то повинен нести відповідальність згідно діючого законодавства, а саме, крім повернення суми позики, сплатити втрати від інфляції та 3% річних за прострочення зобов'язання.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області, в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, вважає їх доведеними, а висновки, щодо результату вирішення справи - вірними, обґрунтованими й законними.

Так, за ст. ст. 11, 14-15, 22, 203-205, 526, 610-611, 615, 622 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дій осіб, що не передбачені названими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків (зобов'язань) є договори, зміст яких не повинен суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення його учасників має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; він має бути вчиненим у формі встановленій законом і спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо закон потребує простої письмової форми договору, а сторони такої вимоги не додержалися, то за загальним правилом, це не має наслідком його недійсності, крім випадків прямо встановлених законом.

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими, крім свідчень свідків, доказами

Договір вважається правомірним якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правомірний (дійсний) договір породжує для сторін цивільні обов'язки, які повинні виконуватися належним чином у межах та на умовах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Одностороння відмова від зобов'язання недопустима, якщо інше не передбачено умовами договору чи Законом.

Кожна особа має право на захист, в тому числі і судовий, свого цивільного права чи інтересу у разі його порушення, у спосіб визначений цивільним кодексом України, або в інший, встановлений договором або законом, спосіб.

У разі порушення зобов'язання однією стороною інша сторона має право на відшкодування завданої їй майнової шкоди, при цьому, таке відшкодування не звільняє боржника від обов'язку виконати зобов'язання в натурі.

Виписане вище у повній мірі стосується і договорів позики.

Відповідно ж ст. ст. 1046 - 1047-1051 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики потребує простої письмової форми і є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Недотримання такої форми договору не тягне за собою його недійсність.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлено договором.

При цьому, за ст. 545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобов'язання, на вимогу боржника повинен видати йому розписку про одержання виконання частково або у повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документу кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання ним обов'язку і, навпаки, знаходження такого документу у кредитора - засвідчує факти невиконання боржником зобов'язання.

Крім того, згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

При ухваленні рішення щодо укладення, умов та виконання позики, суд оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 і 59 ЦПК України про їх належність та допустимість. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність позову є підставою для відмови у його задоволенні, а недоведеність заперечень - тягне за собою протилежний результат.

По даній справі позивач ОСОБА_3 належними та допустимими засобами довела, що за договором позики передала ОСОБА_5 у власність 80 000 гривень, під зобов'язання останнього повернути таку ж суму грошей до 05 січня 2013 року, про що позичальник підписав договір позики від 05 вересня 2012 року, який посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Грищенко Л.А. (а.с.11).

Відповідач, у визначений сторонами строк взятих у позику грошових коштів не повернув і на момент пред'явлення позову теж не повернув.

За такого і, взявши до уваги відсутність у відповідача доказів іншому, відповідно до названих вище статей ЦК України, неповернуту суму позики слід стягнути з позичальника на користь позикодавця за судовим рішенням.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів дійшов і районний суд, то в цій частині його рішення є законним і обґрунтованим.

Щодо посилання особи, яка подала апеляційну скаргу, стосовно безпідставного поновлення строку позовної давності, то вони не ґрунтуються на законі.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтями ст. 257, ч. 1 ст. 261 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ч. 261 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У той же час, в силу ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Згідно з п.1 договору позики, що існує між сторонами, строк виконання позичальником взятих на себе зобов'язань з її повернення був визначений у договорі датою 05 січня 2013 року.

В зв'язку з чим, трирічний строк звернення до суду за захистом порушених прав та інтересів позивача, що передбачений ст.258 ЦК України, закінчився у неї - 05 січня 2016 року. Позивач звернулася до суду з даним позовом - 27 січня 2016 року, пропустивши, визначений ст.258 ЦК України, трирічний строк позовної давності звернення до суду з позовом про захист своїх порушених прав, перебіг якого розпочався з 05 січня 2013 року.

Проте у суді 1 інстанції вона заявили про його поновлення, надавши на доказ поважності причин пропуску цього строку документи про її перебування на стаціонарному і амбулаторному лікуванні в період з 04 по 26 січня 2016 року, тобто в дні, що знаходяться за межами позовної давності.

Названі позивачем причини пропуску строку позовної давності та докази, що їх підтверджують, були дослідженні судом у судовому засіданні і визнані поважними, у зв'язку з чим позовна давність поновлена, а заявлені позовні вимоги задоволені.

Таким чином, навіть за відсутності відповідача, суд дав оцінку обставинам спливу позовної давності і поновив її. Доказів безпідставності таких дій суду сторона відповідача не надала, а тому вимоги щодо стягнення збитків, завданих інфляцією та 3-х відсотків річних за прострочення виконання договірного зобов'язана є обґрунтованими та законними.

Що ж до твердження особи, яка подала апеляційну скаргу, про безпідставне збільшення стягнутих в порядку ст. 625 ЦК України грошових сум, то воно є безпідставне, оскільки ґрунтується на невірному тлумаченні такого юридичного явища, як поновлення позовної давності.

За такого, і в зазначеній частині, рішення суду є вірним та законним.

У зв'язку з викладеним, колегія вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги немає, а тому рішення слід залишити без змін.

Стосовно ж тверджень названої особи про наявність процесуальних порушень при розгляді судом 1 інстанції позову, то вони не можуть слугувати скасуванню оскарженого рішення, оскільки більша частина з них не має підтвердження, а ті ж, що мають місце, носять формальний характер і не вплинули на результат вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_4 - відхилити.

Заочне рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 01 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: Т.В. Серебрякова

Н.В. Самчишина