Пр. № 2/521/4233/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2017 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси у складі

головуючого - судді Сегеди О.М.

при секретарі Пасічник О. Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,

встановив:

У липні 2017р. ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_2, посилаючись на те, що з відповідачкою у справі він з 2005 року по 2016 рік перебував у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу у них є двоє дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають разом з матірю. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 29 серпня 2016 року шлюб між ними було розірвано. Позивач зазначав, що в травні 2015 року він взяв у борг у ОСОБА_4 443700,00 грн. та придбав за ці кошти 20 травня 2015 року автомобіль НОМЕР_1, 2011 р.в. Посилаючись на те, що вказаний автомобіль хоча і був придбаний ним у шлюбі, але за кошти, які належали йому особисто, позивач просив суд визнати автомобіль НОМЕР_1, 2011 р.в. його особистою приватною власністю.

Позивач та його представник, діючий за договором про надання правової допомоги від 04 липня 2017 року в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. При цьому позивач наполягав на тому, що він 20 травня 2015 року взяв у ОСОБА_4 у борг 443700,00 грн. на придбання автомобіля НОМЕР_2, 2011 р.в. для перевозки товару, а тому спірний автомобіль, є його особистою власністю, оскільки був придбаний ним за його особисті кошті.

Відповідачка та її представники, діючі за довіреністю від 0213 серпня 2016 року в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили суд відмовити в їх задоволенні, надав до суду письмові заперечення на позов. Відповідачка в судовому засіданні стверджувала, що спірний автомобіль був придбаний в період шлюбу, за їх спільні кошти в якості подарунку для неї і оформлений був на її імя. Категорично заперечувала факт того, що позивач придбав спірний автомобіль за кошти які отримав у борг, оскільки вони разом займалися підприємницькою діяльністю на промтоварному ринку 7-й кілометр, хоча зареєстрованим субєктом підприємницької діяльності був позивач. Зазначала, що вони разом працювали і весь їх сімейний бюджет складався з її та чоловіка заробітку, який на момент придбання автомобіля був достатнім для його придбання. При цьому автомобіль був доставлений із-за кордону. Стверджувала, що між позивачем та ОСОБА_4 існує факт зловмисної домовленості, так як вони знаходяться в дружніх стосунках, є кумами (а.с.29, 31-33).

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, вважає що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом.

Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою 8 Сімейного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами.

Згідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном.

Матеріалами справи встановлено, що сторони перебували в шлюбі, зареєстрованому 03 червня 2005 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції, актовий запис №495, що підтверджується копією свідоцтва про одруження (а.с.6).

Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с.7,8)

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 29 серпня 2016 року шлюб між сторонами був розірваний (а.с.9).

Встановлено, що позивач є фізичною особою підприємцем, що підтверджується випискою з єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців та свідоцтвом платника єдиного податку (а.с.26,26 звор.).

Згідно довідки ТОВ «Промтоварний ринок» від 07 жовтня 2016 року № 947, позивач ОСОБА_1 є власником двох 20-ти футових контейнерів, встановлених на торговельному місці №3205 на території СТРП №4 ТК №3, які були придбані останнім 23 березня 2013 року у гр. ОСОБА_5 Тхі Хонг Нять, на підставі простої письмової форми договору купівлі продажу (а.с.34).

Крім того, позивач також є власником двох 40-ка футових контейнерів, встановлених на торговельному місці №4327 на території СТРП №4 ТК №3, які були придбані останнім 18 квітня 2013 року у гр. ОСОБА_6 Куан, на підставі простої письмової форми договору купівлі продажу (а.с.34).

Встановлено, що 26 травня 2015року в період шлюбу на імя відповідачки ОСОБА_2 був придбаний автомобіль НОМЕР_1, 2011 р.в., що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії СХТ 119634 (а.с.10).

З змісту довідки ТОВ «Доміон» від 27 липня 2017 року вбачається, що позивач через ОСОБА_2 здійснив розрахунок у розмірі 443700,00 грн. за купівлю автомобіля НОМЕР_1, 2011 р.в. (а.с.28).

З матеріалів справи та пояснень позивача вбачається, що 20 травня 2015 року позивач взяв у ОСОБА_4 у борг 443700,00 грн. на придбання автомобіля НОМЕР_2, 2011 р.в. для перевозки товару, що підтверджується розпискою позивача від 20 травня 2015 року (а.с.11).

Судом встановлено, що в борговому документі, а саме у розписці, відсутній строк повернення боргу.

Позивач в судовому засіданні наполягав на тому, що саме за кошти, які він 20 травня 2015 року отримав у ОСОБА_4 у борг, був придбаний автомобіль НОМЕР_2, 2011 р.в. для перевозки товару, а тому за його думкою спірний автомобіль, є його особистою власністю.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив суду, що вони з позивачем є кумами і в силу дружніх стосунках на прохання ОСОБА_1 він дав останньому у борг 443700,00 грн. на придбання автомобіля НОМЕР_2, 2011 р.в. для перевозки товару, а ОСОБА_1 на підтвердження отримання у борг грошових коштів, надав йому розписку від 20 травня 2015 року.

На питання суду, чому у розписці не вказаний строк повернення боргу, свідок зазначав, що оскільки вони є кумами, то позивач може віддати йому кошти, коли йому буде зручно.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Одним з видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, установлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Так, згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особапідприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особапідприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особипідприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичної особипідприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання одним з подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна.

Таким чином, системний аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особипідприємця може бути об'єктом спільної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-21цс15, яка має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Що стосується спірного автомобіля, то суд вважає, що позивач не надав суду доказів того, що спірний автомобіль був придбаний для підприємницької діяльності і за його особисті кошти, оскільки юридично власником цього автомобіля є відповідачка, за якою на праві власності спірний автомобіль

зареєстрований.

За думкою суду, якщо б спірний автомобіль був придбаний за особисті кошти позивача для підприємницької діяльності, то і зареєстрував б його він на своє імя.

Тому, суд прийшов до висновку, що спірний автомобіль з моменту придбання, є спільною сумісною власністю подружжя і кожен з них має рівні права на нього.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розірвання шлюбу згідно ст. 68 СК України не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно ст. 60, ч.1 ст. 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

З розяснень п.23 Постанови Пленуму ВС України від 21.12.2007р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобовязальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до ч.2 ст.70 ЦК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сімї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що сторони не дбали про матеріальне забезпечення сімї, приховували, знищували чи пошкодили спільне майно, витрачали його на шкоду інтересам сімї.

Згідно з ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Тому дружина та чоловік незалежно від припинення шлюбу мають рівні права та обовязки щодо спільно нажитого у шлюбі майна.

За таких обставин, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, оскільки позивач не надав суду докази, які б обґрунтовували його позовні вимоги.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Судовий збір у справі становить 5077,00грн., які сплачені позивачем при звернення до суду (а.с.1).

На підставі ст.ст.15, 16, 316, 317, 328, 368 ЦК України, ст.ст. 57, 60, 70 Сімейного кодексу України, керуючись ст.10, 11, 61, 88, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: О.М. Сегеда