АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа №642/8221/16-ц Головуючий суддя І інстанції Ольховський Є. Б.
Провадження № 22-ц/790/4367/17 Суддя доповідач КарімоваЛ.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2017 року колегія суддів судовоїпалати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого: Карімової Л.В.,

суддів колегії: Бурлака І.В.

Яцини В.Б.,

за участю секретаря Колесник О.Е.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 26 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: Служба в справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про усунення перешкод в користуванні майном,

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив усунути перешкоди у користуванні ним будинком шляхом виселення ОСОБА_4, ОСОБА_5 та інших осіб, що проживають там з їхнього дозволу чи згоди або без такого, а також звільнити будинок від їх речей та майна, одночасно вселивши його (позивача) до цього будинку.

В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що він є власником будинку АДРЕСА_1, і його права на користування та володіння цим нерухомим Майном порушені відповідачами, які проживають за спірною адресою, хоча не є членами його родини та ніяких договорів найму з ним не укладали.

Рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 26 квітня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що він звернувся до суду не як іпотекодержатель, який вимагає виселення мешканців з іпотечного майна відповідно ст.ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК УРСР, а вже як єдиний законний власник житлового будинку, який вимагає усунення перешкод у користуванні належною йому приватною власністю відповідно до вимог ст.ст. 383, 391,405 ЦК України та ст.ст. 150,156 ЦК України у поєднанні зі ст. 64 ЖК УРСР.

Зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позовні вимоги ОСОБА_3 полягали не тільки в примусовому виселенні відповідачів з належного позивачу будинку, але і у примусовому вселенні туди самого ОСОБА_3

Перевіривши відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що особам, яких виселяють із житлового приміщення, що є предметом іпотеки, у зв'язку із зверненням стягнення на нього та яке було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, має бути надане інше постійне житло, яке повинно бути зазначено в рішенні суду. Оскільки ОСОБА_3 як новий іпотекодержатель таке житлове приміщення в позові не вказав, підстави для задоволення позову відсутні.

Колегія суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи ОСОБА_4, ОСОБА_5 на праві власності, яке виникло на підставі договорів купівлі-продажу (67/100 частини - на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого другою Харківською державною нотаріальною конторою 07 липня 1989 року за р. № 1-2178, який було зареєстровано в Харківському міському Бюро технічної інвентаризації 25 липня 1989 року, р.н. запису 4003; 33/100 частини - на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого другою Харківською державною нотаріальною конторою 26 вересня 1989 року за р. № 3-2792, який було зареєстровано в Харківському міському Бюро технічної інвентиризації 14 листопада 1989 року, р.н. запису 4003) належить житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1.

26 березня 2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, ОСОБА_5 укладено договір позики, відповідно до умов якого останні отримали у власність 8 160 дол. США та зобов'язались повернути їх у строк не пізніше 26 березня 2010 року.

Для забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним договором того ж дня 26 березня 2009 року між сторонами було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, предметом якого є житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 (п.3).

Згідно п.2 цього договору в разі невиконання боржниками зобов'язань за договором позики вчиняється відповідний виконавчий напис, після якого право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 загальною площею 117,7 кв.м, житловою площею 64,5 кв.м переходить до іпотекодержателя. Вчинення виконавчого напису буде здійснюватися за рахунок іпотекодавця.

Згідно п. 18 договору ця іпотека зберігає силу і у випадках, коли у встановленому законом порядку відбувається відступлення іпотекодержателем забезпеченої іпотекою права вимоги іншій особі, або переведення боржниками боргу, який виник із забезпечення іпотекою вимоги на іншу особу, в тому разі, якщо боржниками не виконуються умови договору позики.

Відповідно до посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Широковою В.А. договору від 07 червня 2016 року відступлення права вимоги за іпотечним договором (договором про задоволення вимог іпотекодержателя), кладеним між ОСОБА_6 (первісним іпотекодержателем) та ОСОБА_3 (новим іпотекодержателем) іпотечний договір є чинним на момент укладання даного договору. Новий іпотекодержатель заявляє, що ознайомлений зв змістом та умовами іпотечного договору (п.3). За даним договором до нового іпотекодержателя переходять всі права та обов'язки первісного іпотекодержателя за іпотечним договором в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав. З моменту укладання даного договору новий іпотекодержатель вважається стороною іпотечного договору, а первісний іпотекодержатель втрачає всі права за іпотечним договором(п.5).

Між тим ОСОБА_3 на порушення вимог ст.ст. 58-60 ЦПК України не надано до суду першої та апеляційної інстанції доказів, які б свідчили про те, що невиконання боржниками зобов'язань за договором позики потягло за собою вчинення відповідного виконавчого напису, після якого право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 загальною площею 117,7 кв.м, житловою площею 64,5 кв.м перейшло до первісного іпотекодержателя ОСОБА_6 до укладання між останнім та позивачем договору відступлення права вимоги, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом як правової підстави для реєстрації права власності іпотекодержателя, оскільки такі умови були передбачені умовами договору іпотеки.

В матеріалах справи відсутні й докази набуття ОСОБА_3 права власності на предмет іпотеки - вищезазначений житловий будинок - відповідно до вимог договору іпотеки та п. 2 договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст.ст. 317, 319, 391 ЦК України власник має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм айном та не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Також має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження належною йому власністю на власний розсуд.

Тому посилання ОСОБА_3 (нового іпотекодержателя) в апеляційній скарзі на те, що відповідачі повинні бути виселені із спірного жилого будинку на підставі вимог ст.ст. 383,391,405 ЦК України, є безпідставними.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, частини першої ст. 33 Закону «Про іпотеку» в разі не виконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст. 12 цього Закону.

Стаття 47 Конституції України проголошує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання (ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно з ч. 1 ст. 40 Закону «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя цієї статті регулює порядок виселення громадян.

Отже, за змістом вказаних вище положень закону особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки та яке було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, надається інше постійне житло.

При виселенні у судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. При цьому спосіб реалізації майна у зв'язку із зверненням на нього стягнення не має значення.

Враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, що у відповідності до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення районного суду без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 26 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цією ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: