У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - служба у справах дітей Новоселицької районної державної адміністрації Чернівецької області, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового будинку, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 9 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 31 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 9 червня 2009 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за яким їй надано кредит у розмірі 285 711 Євро 21 цент зі сплатою 18 % річних терміном до 6 червня 2019 року. На забезпечення виконання позичальником зобов'язань за вказаним кредитним договором 18 червня 2009 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, за яким він передав в іпотеку банку належний йому житловий будинок АДРЕСА_1 та дві земельні ділянки за вказаною адресою, загальною площею 0,4375 га.

ОСОБА_4 зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 15 грудня 2014 року становила 430 854 Євро 37 центів, що по курсу Національного банку України становило 8 453 362 грн 74 коп., з яких: 27 040 Євро 52 центи - заборгованість за кредитом; 257 166 Євро 41 цент - заборгованість за процентами за користування кредитом; 126 118 Євро 43 центи - заборгованість по пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором; 12 Євро 74 центи - штраф (фіксована частина), 20 516 Євро 27 центів - штраф (процентна складова). На вимоги банку ОСОБА_4 не реагувала, борг не повернула.

Ураховуючи викладене, позивач, уточнивши позовні вимоги, просив суд у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 430 854 Євро 37 центів звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами та земельні ділянки по АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, виселити відповідачів з житлового будинку, а також стягнути понесені судові витрати.

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 9 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 31 січня 2017 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором від 9 червня 2009 року, яка станом на 15 грудня 2014 року складається з основної суми кредиту в розмірі 27 040 Євро 52 центи, процентів в розмірі 257 166 Євро 41 цент, пені в розмірі 2 474 443 грн 60 коп, фіксованої частини штрафу в розмірі 249 грн 95 коп. та процентної складової штрафу в розмірі 402 528 грн 22 коп., що разом, за офіційним курсом Національного банку України, становить 8 453 362 грн 74 коп., звернуто стягнення на житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами по АДРЕСА_1 та земельні ділянки за вказаною адресою, загальною площею 0,4375 га, що розташовані у с. Топорівці Новоселицького району Чернівецької області, шляхом їх продажу ПАТ КБ «Приватбанк» із застосуванням процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку», з укладенням від свого імені, як іпотекодержателя, договору купівлі-продажу з іншою особою покупцем, з усіма правами продавця без необхідності отримання для продажу будь-якого іншого окремого уповноваження іпотекодавця, за початковою ціною, яка встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час виконання рішення суду. У решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення в часині відмови у виселенні скасувати та передати справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Отже у задоволеній частині позову судові рішення не оскаржуються, тому в силу ч. 2 ст. 335 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольнивши позов в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та відмовляючи у виселенні, суди вірно зазначили, що предмет іпотеки придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, а, отже, виселення відповідачів без надання іншого житла суперечить вимогам закону.

Зазначені висновки судів відповідають обставинам справи, які судами установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані (ст. 212 ЦПК України).

Судами попередніх інстанцій установлено, що 9 червня 2009 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за яким їй надано кредит у розмірі 285 711 Євро 21 цент зі сплатою 18 % річних терміном до 6 червня 2019 року.

На забезпечення виконання ОСОБА_4 зобов'язань за вказаним кредитним договором 18 червня 2009 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_3 передав в іпотеку банку належний йому житловий будинок АДРЕСА_1 та дві земельні ділянки за вказаною адресою, загальною площею 0,4375 га.

ОСОБА_4 зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 15 грудня 2014 року становила 430 854 Євро 37 центів, що по курсу Національного банку України становило 8 453 362 грн 74 коп., з яких: 27 040 Євро 52 центи - заборгованість за кредитом; 257 166 Євро 41 цент - заборгованість за процентами за користування кредитом; 126 118 Євро 43 центи - заборгованість по пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 12 Євро 74 центи - штраф (фіксована частина), 20 516 Євро 27 центів - штраф (процентна складова).

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст. 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачене Законом України «Про іпотеку».

Згідно із ч. 3 ст. 33 цього Закону звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із чч. 1, 2 ст. 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 ст. 109 цього Кодексу регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, ч. 2 ст. 109 цього Кодексу встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України: від 10 лютого 2016 року № 6-2830цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Установивши, що в іпотеку передано житловий будинок, придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, суди дійшли правильного висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення відповідачів із зазначеного житлового будинку без надання їм іншого постійного житла.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 9 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 31 січня 2017 року в частині позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про виселення залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик