Ухвала

іменем україни

11 жовтня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ситнік О.М.,

суддів: Євтушенко О.І., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Бериславського районного суду Херсонської області від 08 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 15 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що із 26 лютого 1983 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 Рішенням Бериславського районного суду Херсонської області від 03 червня 2015 року шлюб між ними розірвано. За час шлюбу сторони на спільні кошти придбали у власність земельну ділянку площею 0,1273 га з цільовим призначенням - для індивідуального житлового будівництва, що розташована по АДРЕСА_1, та житловий будинок із надвірними будівлями, що розташовані на цій земельній ділянці. Право власності на садибу та земельну ділянку було зареєстровано на відповідача. Крім того, під час шлюбу було придбано майно побутового вжитку.

Уточнивши під час розгляду справи позовні вимоги, ОСОБА_3 остаточно просила визнати за нею право власності на Ѕ частини вищевказаного житлового будинку із господарськими спорудами та земельної ділянки по АДРЕСА_1; на виплату відповідачем компенсації вартості Ѕ частини житлового будинку, визначену експертом у розмірі 16 249 грн 50 коп., позивач не погодилася; вимогу про поділ житлового будинку та земельної ділянки в натурі просила залишити без розгляду; від вимоги про поділ рухомого майна відмовилася.

Ухвалою Бериславського районного суду Херсонської області від 08 червня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 у частині поділу житлового будинку та земельної ділянки в натурі залишено без розгляду.

Ухвалою Бериславського районного суду Херсонської області від 08 червня 2016 року провадження у вказаній справі у частині поділу рухомого майна закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Рішенням Бериславського районного суду Херсонської області від 08 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 15 листопада 2016 року, позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частини житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1, та на Ѕ частини земельної ділянки загальною площею 0,1273 га, розташованої на території Новобериславської сільської ради Бериславського району Херсонської області, переданої для індивідуального житлового будівництва за державним актом від 01 грудня 2000 року серії НОМЕР_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій у частині земельної ділянки, відмовити у задоволенні цих позовних вимог та стягнути з позивача ОСОБА_3 на його користь 5 500 грн компенсації витрат за проведення повторної судової будівельно-технічної експертизи від 12 травня 2016 року № 49, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. В іншій частині судові рішення не оскаржуються, тому у касаційному порядку не переглядаються.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Задовольняючи указаний позов, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із доведеності та обґрунтованості позовних вимог та наявності правових підстав для визнання за позивачем права власності на Ѕ частини вищевказаного спірного нерухомого майна у вигляді житлового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки, отриманої для обслуговування цього житлового будинку.

Із посиланням на ст. ст. 88, 89 ЦПК України суд дійшов висновку про такий розподіл судових витрат: витрати позивача на оплату комісійної судової будівельно-технічної експертизи від 07 грудня 2015 року № 15/328 (№ 18) за квитанцією до прибуткового касового ордера від 19 вересня 2015 року у сумі 5 500 грн та витрати відповідача на оплату висновку № 49 судової будівельно-технічної експертизи від 16 травня 2016 року за квитанцією від 12 травня 2016 року № 4889589 у сумі 5 500 грн, віднести за рахунок сторін у справі.

Переглядаючи вказане рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку в оскаржуваній частині, а саме: щодо земельної ділянки та розподілу судових витрат, апеляційний суд дійшов висновку про правильність та законність рішення місцевого суду у цій частині.

Зокрема, апеляційний суд виходив із того, що земельна ділянка була виділена у власність для обслуговування будинку, то в подружжя, за яким визнається право власності на частину будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку, у зв'язку з чим дійшов висновку про обґрунтованості заявлених позовних вимог про визнання за позивачем права власності на Ѕ частини земельної ділянки, що відповідає положенням ст. ст. 22, 28 КпШС України, ст. 30 ЗК України, за часом виникнення спірних правовідносин, та правовим позиціям Верховного Суду України, викладеним у постановах від 09 грудня 2015 року у справі № 6-814цс15 та від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15.

Стосовно посилання відповідача в апеляційній скарзі на порушення судом норм процесуального законодавства, а саме: неправильний розподіл судових витрат між сторонами, апеляційний суд зазначив, що відповідно до ч. 3 ст. 89 ЦПК України, у разі залишення заяви без розгляду відповідач має право заявити вимоги по компенсацію здійснених ним витрат, пов'язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованості дій позивача.

При цьому апеляційний суд вважав, що саме по собі подання заяви по залишення позову без розгляду не є необґрунтованими діями позивача, так як це є його диспозитивним правом, передбаченим нормами ЦПК України, яке не містить обмежень в його реалізації. Крім того, звернення до суду з позовом є суб'єктивним правом позивача, гарантованим ст. ст. 55, 124 Конституції України, є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.

Крім того, апеляційний суд виходив із того, що за змістом ч. 3 ст. 89 ЦПК України для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов'язаних з розглядом справи, відповідачу необхідно довести, а суду встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно та пред'явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому розгляду спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення інтересів та прав відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини і чим це підтверджується.

Однак колегія суддів не може погодитися із висновками судів у частині розподілу судових витрат виходячи з наступного.

Згідно з ч. 4 ст. 88 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави.

Питання розподіл витрат у разі відмови від позову і укладення мирової угоди урегульовано ст. 89 ЦПК України, згідно з якою у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред'явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення всіх понесених ним у справі витрат з відповідача. Якщо сторони під час укладення мирової угоди не передбачили порядку розподілу судових витрат, кожна сторона у справі несе половину судових витрат. В інших випадках закриття провадження у справі, а також у разі залишення заяви без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов'язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Згідно з роз'ясненнями, наданими пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 38 постанови від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» (із змінами і доповненнями, внесеними

постановою пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2015 року № 10), відповідно до ст. 89 ЦПК України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред'явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення всіх понесених ним у справі витрат з відповідача. Визнання відповідачем позову не є підставою для звільнення його від сплати судових витрат.

Якщо сторони під час укладення мирової угоди не передбачили порядку розподілу судових витрат, кожна сторона у справі несе половину судових витрат.

В інших випадках закриття провадження у справі, а також у разі залишення заяви без розгляду відповідач має право заявити вимоги про відшкодування здійснених ним витрат, пов'язаних із розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. У такому разі заявлені вимоги розглядаються у цій же справі одночасно із вчиненням наведених процесуальних дій. Розмір відшкодування доводить відповідач (ст. ст. 10, 11 ЦПК України). При цьому саме по собі пред'явлення позову не може свідчити про необґрунтовані дії позивача.

Відповідно до положень ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Усупереч викладеному суд не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не роз'яснив відповідачу його прав та обов'язків, не попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, а саме: права заявити вимоги про відшкодування здійснених ним витрат, пов'язаних із розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача, адже витрати відповідача на оплату висновку судової будівельно-технічної експертизи від 16 травня 2016 року № 49 за квитанцією від 12 травня 2016 року № 4889589 складають 5 500 грн, а під час розгляду справи позивач ОСОБА_3 відмовилася від частини позовних вимог, а саме: про поділ житлового будинку та земельної ділянки в натурі, і ухвалою місцевого суду від 08 червня 2016 року ці позовні вимоги залишено без розгляду.

Таким чином, суди першої й апеляційної інстанцій порушили норми процесуального права, зокрема вимоги ст. ст. 212-215 ЦПК України, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалені у справі судові рішення першої й апеляційної інстанцій у частині розподілу судового збору - скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

В іншій оскаржуваній частині - щодо земельної ділянки - судові рішення є законними та обґрунтованими, відповідають положенням норм матеріального права, зокрема, ст. 30 ЗК України 1992 року, згідно з якою при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об'єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі приватизації земельних ділянок, на яких знаходяться ці будівлі та споруди, в учасників спільної власності відповідно виникає й право власності на земельну ділянку. Таким чином, у цій частині оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін згідно зі ст. 337 ЦПК України.

Виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалені у справі судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій у частині розподілу судового збору - скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Бериславського районного суду Херсонської області від 08 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 15 листопада 2016 року у частині розподілу судових витрат скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішення Бериславського районного суду Херсонської області від 08 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 15 листопада 2016 року у частині позовних вимог щодо земельної ділянки залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М. Ситнік

Судді: О.І. Євтушенко

А.О. Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак