АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 182/3431/16-ц Головуючий у 1-й інстанції
№ провадження 22ц/774/1336/К/17 Тихомирова І.В.
Категорія - 59 (I) Доповідач Барильська А.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області

в складі : головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар: Гладиш К.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку ст. 197 ч. 2 ЦПК України за наявними у справі матеріалами, за відсутності осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату судового засідання, та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції, ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И Л А:

В червні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до Нікопольського міськрайонного суду з позовом, який згодом уточнила, за вимогами якого просить повернути їй дробівку молоткову ДМБ-0,5 з бункером, чотири зашивні машинки, 36 кг. капронових ниток, а вразі відсутності майна відшкодувати його вартість.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 06.09.2013 р. Державною виконавчою службою Нікопольського міськрайонного управління юстиції було описано та арештовано майно.

18.04.2000 р. між нею та ПП «Дніпрянка» було укладено договір про спільну діяльність. На підставі укладеного договору та коштів внесених до каси підприємства вважає себе співвласником майна.

На її усні та письмові звернення майно до цього часу не повернуто, тому вона звернулася з зазначеним позовом до суду.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2017 позивачу відмовлено в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на те, що судом першої інстанції було порушено її право на судовий захист, передбачений ст. 64 Конституції України.

Зауважує, що на підтвердження своїх позовних вимог нею було надано суду першої інстанції всі необхідні докази, які вона вважає допустимими.

Крім того зауважує, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив докази та обставини справи, а рішення суду не містить обґрунтування доводів сторін по суті спору.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін та їх представників в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 18.04.2000 р. між ОСОБА_2 та ПП «Дніпрянка» було укладено договір про спільну діяльність.

За п. 1 зазначеного договору учасник спільної діяльності передає грошові кошти в розмірі 150000,00 грн. у тимчасове володіння. Метою договору за п. 2 є досягнення спільної мети.

06.09.2013 р. на виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області № 10/396-10 від 14.06.2011 р. державним виконавцем ВДВС Нікопольського міськрайонного управління юстиції було описано та накладено арешт на майно ПП «Дніпрянка». (а.с. 4 - 5).

Звертаючись до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння позивач вказувала, що відповідач володіє майном, а саме: дробівкою молотковою ДМБ-0,5 з бункером, чотирма зашивними машинками та 36 кг. капронових ниток без достатньої правової підстави, у зв'язку із чим просила повернути їй вказане майно, або відшкодувати його вартість.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

За нормами ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до ст. 1130 ЦК України, за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові.

Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

За нормами ст. 1132 ЦК України договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі.

Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем, у порушення вимог ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, на підставі належних та допустимих доказів не доведено того, що вказане вище обладнання є спільною сумісною власністю ПП «Дніпрянка» та ОСОБА_2 яке придбане на підставі договору про спільну діяльність, у зв'язку із чим, за відсутності правових підстав для задоволення позову, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що на підтвердження своїх позовних вимог нею було надано суду першої інстанції всі необхідні докази, які вона вважає допустимими колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки в даному випадку позивачем, відповідно до вимог ст.ст. 10,60 ЦПК України, не доведено належними та допустимими доказами того факту, що спірне обладнання є спільною сумісною власністю позивача та ПП «Дніпрянка» та яке придбано на підставі договору про спільну діяльність.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції було порушено її право на судовий захист, передбачений ст. 64 Конституції України, оскільки у зв'язку з недоведеністю права власності позивача на майно, суд першої інстанції не міг застосувати способи його захисту.

Крім того, посилання позивача на договір про спільну діяльність від 18 квітня 2000 року (а.с.4) не може свідчити про належність обладнання, в тому числі і дробівки молоткової ДМБ-0,5 на праві власності ОСОБА_2, оскільки цим договором передбачено передачу учасником спільної діяльності ОСОБА_2 суб'єкту господарювання ПП «Дніпрянка» грошових коштів у розмірі 150 000,00 грн. у тимчасове володіння для досягнення спільної мети, однак жодним чином не визначено ані підстави набуття права власності учасником спільної діяльності на майно, придбане ПП «Дніпрянка», ані порядок та розміри отримання нею доходів саме від використання дробівки молоткової ДМБ-0,5.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив докази та обставини справи, а рішення суду не містить обґрунтування доводів сторін по суті спору зводяться до переоцінки доказів по справі та незгоди з тією їх оцінкою, що надав їм суд першої інстанції. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Отже, на думку колегії суддів, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в досить повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм правову оцінку, ухвалив рішення яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що підстав, передбачених законом, для скасування рішення суду немає, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2017 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: