Справа № 309/543/15-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

Головуючого судді: Бисага Т.Ю.

суддів: Фазикош Г.В.,Собослой Г.Г.,

секретарі: Чучка Н.В.,

за участі сторін ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ПАТ АБ «Укргазбанк» ОСОБА_1 на рішення Хустського районного суду від 14 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ АБ «Укргазбанк» в особі Хустського відділення №284/06 про визнання недійсним кредитного договору,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ПАТ АБ «Укргазбанк» про визнання недійсним кредитного договору. Посилається на те, що 26 листопада 2007 року між ним та відповідачем ПАТ АБ «Укргазбанк» в особі Хустського відділення № 284/06 було укладено кредитний договір № 148/07, відповідно до умов якого банк надав йому кредит в сумі 18000,00 доларів США в еквіваленті на національну валюту України 90 900 грн. (за курсом НБУ 5,05 грн. на день укладення договору). В забезпечення кредиту було укладено договір іпотеки № 148/07-01. За цим договором предметом іпотеки є житловий будинок №1 А, по вул. Бачинського А. (ОСОБА_4) в м. Хуст, Закарпатської області. За умовами договору встановлено відсоткову ставку в розмірі 12,5 % річних. Термін дії договору визначено до 26.11.2019 року. Зазначений кредит надавався для задоволення споживчих потреб позичальника. Під час укладання кредитного договору Банк приховав від позивача інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту для здійснення ним свідомого вибору схеми кредитування, а також вказав у договорі занижені значення показників суттєвих умов договору, чим ввів його в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту.

Рішенням Хустського районного суду від 14 червня 2017 року позов задоволено. Визнано недійсним кредитний договір № 148/07 від 26 листопада 2007 року, який укладений між Відкритим акціонерним товариством акціонерним банком «Укргазбанк» та ОСОБА_2.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ПАТ АБ «Укргазбанк» ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову просив відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія приходить до наступного висновку.

Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України, іншим законодавством щодо кредитних зобовязань та у відповідній частині законодавством про захист прав споживачів у редакції, що була чинною на час їх виникнення.

За приписами Закону України «Про захист прав споживачів» (Закон № 1023-ХІІ): перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача (пп. в)); тип відсоткової ставки (пп. г)); орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо) (пп. д)); строк, на який кредит може бути одержаний (пп. е)); варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги (пп. є)); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування (пп. і)) (ст. 11 ч. 2 п. 2));

споживач не зобовязаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі; у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством (ст. 11 ч. 4);

споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору; інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги) (ст. 15 ч. 1);

умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача; якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним; у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому (ст. 18 ч.ч. 2, 5, 6);

нечесною є підприємницька практика, якщо спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору; правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними (ст. 19 ч.ч. 1, 6);

права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; ціну продукції визначено неналежним чином (ст. 21).

Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Правління НБУ від 10.05.2007 № 168 (Правила НБУ, реєстрація в Мінюсті від 25.05.2007 за № 541/13808), передбачається, зокрема, що:

банки зобовязані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши загалом ті відомості, що вказані у частині 2 статті 11 Закону № 1023-ХІІ (п. 2.1.);

інформація про платежі споживача, які зазначені в п. 2.1, надається з обовязковим зазначенням бази їх розрахунку (зазначається сума, на підставі якої робиться розрахунок, зокрема сума наданого кредиту, сума непогашеного кредиту, фіксована сума тощо) (п. 2.2.);

банки зобовязані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією (п. 2.4.);

банки зобовязані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, зазначивши, зокрема, значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів НБУ; зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобовязань споживача, які повязані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором (п.п. 3.1.-3.4.).

Конституційний Суд України у рішенні від 10.11.2011 № 15-рп/2011 у справі № 1-26/2011 дійшов висновків про те, що межі дії принципу свободи договору, закріпленого у п. 3 ст. 3 ЦК України, визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності; споживачу, як правило, обєктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання; отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги, тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого субєкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору; це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору; тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів; захист інтересів споживачів фінансових послуг є метою державного регулювання ринків фінансових послуг.

Судом встановлено - 26 листопада 2007 року між позивачем та відповідачем в особі Хустського відділення № 284/06 було укладено кредитний договір № 148/07, відповідно до умов якого банк надав йому кредит в сумі 18000,00 доларів США.

За умовами договору встановлено відсоткову ставку в розмірі 12,5 % річних. Термін дії договору визначено до 26.11.2019 року. Зазначений кредит надавався для задоволення споживчих потреб позичальника.

Встановлено, що з Кредитного договору № 148/07 від 26 листопада 2007 року вбачається, що у ньому не має відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, не має умов, які п.п.3.2, 3.4 розділу 3 Правил, визнані обов'язковими. Також банком не надавався окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача. З наданого розрахунку на час розгляду справи не вказано повної орієнтовної вартості кредиту, розрахунок проведений поверхово та не зрозуміло для споживача. Із пояснень відповідача встановлено, що кінцева сума тільки одних відсотків перевищить суму кредиту. Детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача на день розгляду справи відповідач суду не надав.

Отже, в порушення п.2 ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач не надав ОСОБА_2 як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів укладених із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до п. 3.6 постанови НБУ № 168 від 10.07.2007 р. «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Встановлені судом обставини та надані сторонами докази, зокрема висновок судово-економічної експертизи якою встановлено, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обовязків на погіршення становища споживача.

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Відтак, права позивача як споживача фінансової послуги були порушені в момент укладання кредитного договору, волевиявлення позичальника не було вільним, він був позбавлений реальної можливості на підставі достовірної інформації обрати порівняно з іншими саме ту послугу, яка відповідає його інтересам, здійснити свідомий і вільний вибір. Саме це є визначальним у справі, наведені обставини є достатніми для визнання кредитного договору недійсним повністю з підстав, передбачених ст. 203 ч.ч. 1, 3, ст. 215 ч.ч. 1, 3 ЦК України, ст. 15 ч. 1, ст. 18 ч. 6 п. 2, ст. 19 ч. 1 п. 2, ч. 2 п. 3, ч. 6, ст. 21 ч. 1 п.п. 1, 2, 5, 7 Закону № 1023-ХІІ, позаяк із огляду на порушення правил визначення умов щодо оплати кредиту процентами про можливість визнання договору недійсним лише у певній частині не йдеться. Відповідні підстави позову, факти і обставини, що є предметом доказування, позивачем були доведені (ст.ст. 10, 11, 57-60, ст. 179 ч. 1 ЦПК України). Доводи апеляції наведеного не спростовують.

Зважаючи на такі підстави для визнання договору недійсним, оцінка доводів сторін і судового рішення з точки зору відповідності правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 11.09.2013 у справі № 6-40цс13 не є необхідною, однак, із цією правовою позицією доводи позивача та рішення суду, на відміну від позиції відповідача, теж узгоджуються, оскільки умови оспореного договору порушують принцип добросовісності, істотно порушують баланс договірних прав та обовязків сторін, позаяк спотворюють реальні умови кредитування не встановлюючи фактично правомірного і обґрунтованого балансу, чим поза сумнівом завдають шкоди споживачеві.

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, дотримався процедури розгляду справи та вирішив спір у відповідності з чинним законодавством.

Доводи викладені в апеляційній скарзі належними та допустимими доказами не доведені, що у відповідності до положень ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ПАТ АБ «Укргазбанк» ОСОБА_1,відхилити.

Рішення Хустського районного суду від 14 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді