Справа № 333/1475/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2017 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Наумової І.Й.,

при секретарі Кунець В.В.,

за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного Акціонерного Товариства «Запорізькій автомобілебудівний завод» про виплату 2/3 тарифної ставки за неробочі дні,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «ЗАЗ» про виплату 2/3 тарифної ставки за неробочі дні, вказавши суму позову 25000 грн. В позові зазначає, що працював в ПАТ «ЗАЗ» 28 років, останні 11 років на посаді провідного інженера технологічного відділу автоскладального виробництва. 29 квітня 2016 р. був звільнений з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України. При звільненні відповідач не виплатив йому заборгованість по заробітній платі, яка виникла в наслідок не виплати 2/3 частки тарифної ставки за неробочі дні не по його ініціативі, а з ініціативи адміністрації за період з 01.01.2009 р. по 30.10.2013 р. Він звертався до адміністрації відповідача усно та письмово з вимогами виплатити йому заборгованість, але заборгованість так і не була виплачена. Адміністрацією відповідача видавались накази про встановлення неробочих днів, при цьому затверджені річні виробничі графіки-календарі не виконувались і не коректувались. Так, в 2009 р. наказами №№ 7,93,116,125,134,146,188,202,209,215,218 працівникам товариства встановлювались неробочі дні, а наказами №№ 386,40,92,179 робочі дні переносились. В 2010 р. наказами №№ 13,28,93,108,110,131,138,146,166,170,195,206,233 працівникам товариства встановлені неробочі дні. В 2011 р. наказами №№ 2,14, 47,49, 57, 66,95,105,113,74,214,242,264,268,286,219,119 працівникам товариства встановлені неробочі дні. В 2012 р. наказами №№ 19,22,28,43,64,84,88,104,109,123,129,141,154,170,191,193,201 працівникам товариства встановлені неробочі дні. В 2013 р. наказами №№ 15,19,27,32,36,38,74,76,203 працівникам товариства встановлені неробочі дні.

Позивач зазначає, що в порушення ст. 113 КЗпП України 2/3 частки тарифної ставки працівникам за неробочі дні, не з їх ініціативи, не виплачувалось.

В результаті вищезазначених наказів, за період з 01.01.2009 р. по 30.10.2013 р., він не працював 160 робочих днів, заборгованість, по його розрахункам, складає більше ніж 12000 грн.

Позивач просить суд зобовязати відповідача виконати повний розрахунок заборгованості та сплатити визначену заборгованість у 2/3 частки його тарифної ставки за період з 01.01.2009 р. по 30.10.2013 р. за час простою не з його вини, а також перерахунок оплати відпусток за період з 01.01.2009 р. по 30.12.2014 р., з урахуванням індексації суми заборгованості. Зобовязати відповідача виконати перерахунок заробітної плати за квітень 2016 р. та видати новий розрахунковий лист. Стягнути з відповідача 12000 грн. моральної шкоди.

У ході слухання справи позивач надав уточнену позовну заяву ( а.с.16-17), відповідно до якої зазначив суму позову 18000 грн. В уточненій позовній заяві вказав, що за його розрахунком, сума заборгованості за період з 01.01.2009 р. по 30.10.2013 р. складає 12786 грн., не враховуючи перерахунок оплати відпустки за період з 01.01.2009 р. по 30.12.2004 р., а також індексації. Просить суд зобовязати відповідача виконати повний розрахунок заборгованості та сплатити визначену заборгованість у 2/3 частки його тарифної ставки за період з 01.01.2009 р. по 30.10.2013 р. за час простою не з його вини, а також перерахунок оплати відпусток за період з 01.01.2009 р. по 30.12.2014 р., з урахуванням індексації суми заборгованості. Зобовязати відповідача виконати перерахунок заробітної плати за квітень 2016 р. та видати новий розрахунковий лист, анулювавши раніше виданий розрахунковий лист за квітень 2016 р.

У судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені як в позовній заяві, так і в уточненій. Просять задовольнити уточнені позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, надав письмові заперечення на позов ( а.с.74-76), в судовому засіданні пояснив, що між товариством і позивачем існували трудові відносини. Позивач працював на посаді провідного інженера-технолога технологічного відділу автоскладального виробництва. На підставі наказу № 171-к від 29.04.2016 р. позивач був звільнений за п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку із скороченням його посади. При звільнені він отримав розрахунок, який містив всі суми, що були належні йому до виплат. За період з січня 2009 р. по кінець 2013 р. на підприємстві періодично встановлювався неповний робочий час. Такі зміни істотних умов праці були обумовлені змінами в організації виробництва та праці, які відбувалися внаслідок зменшення обсягів виробництва, тяжкого фінансового становища. Позивач ні один із наказів про встановлення неповного робочого часу не оскаржував, а отже фактично погоджувався із змінами умов праці. Заробітну плату отримував за фактично відпрацьований час. Позивач безпідставно посилається на вимоги ст. 113 КЗпП України, так як він використовував не робочі дні як вихідні, на роботі не перебував, а тому і простою, за який відповідно до ст.113 КЗпП України, повинна виплачуватися заробітна плата, не було. Просить відмовити в задоволені позову в повному обсязі.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до матеріалів справи, наданих доказів, судом встановлено, що позивач перебував з відповідачем в трудових відносинах. Відповідно до копії трудової книжки, долученої до матеріалів справи, позивач був прийнятий на роботу на автомобільний завод «Комунар», який в подальшому перейменовано в ПАТ «ЗАЗ», 17.05.1988 р. інженером-технологом 2 кат. управління головного технолога, а з 09.03.2005 р. призначений на посаду провідного інженера-технолога відділу головного технолога. 29.04.2016 р. позивач звільнений з підприємства в звязку із скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України. (а.с. 97-99).

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до частини другої зазначеної статті, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Виходячи з аналізу зазначеної норми матеріального права, з врахуванням положень Закону України «Про оплату праці», КЗпП України, право працівника на звернення до суду без обмеження будь-яким строком поширюється не лише на нараховану, але не виплачену заробітну плату, а й на фактично зароблену ним заробітну плату, виплату та нарахування якої роботодавцем чи уповноваженим ним органом не було проведено або проведено її нарахування з порушенням норм діючого законодавства в сфері оплати праці.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 р. № 8-рп/2013, яким визначено, що під заробітною платою, що належить працівникові необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених для осіб, які перебувають у трудових відносинах з роботодавцем. У разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством.

Рішення Конституційного Суду України є обовязковим до виконання, остаточним і не може бути оскаржене.

Отже, звернення позивача про стягнення не виплаченої заробітної плати за період з 01.01.2009 р. не обмежується строком встановленим ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

Пунктом 1 статті 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Стаття 32 КЗпП України передбачає, що у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, на підприємстві з 19 січня 2009 р. відповідно до наказу № 7 від 19.01.2009 р. для всіх працівників ЗАО «ЗАЗ» було встановлено роботу з неповним 4-х денним робочим тижнем. Наказом № 219 від 10.11.2010 р. дію наказу № 7 від 19.01.2009 р. скасовано з 10.01.2011 р. 8 травня 2012 р. наказом № 67 з 11 липня 2012р. для всіх працівників підприємства встановлено чотирьохденний робочий тиждень. Наказом № 24 від 04.03.2013р., з 13 травня встановлено трьохденний робочий тиждень.(а.с.32-35). Наказом № 203 від 12.12.2012 р. з 02 по 31 січня 2013р. встановлені не робочі дні ( а.с.116). Наказами № 19 від 30.01.2012 р., № 22 від 08.02.2012р., № 28 від 29.02.2012р., № 43 від 30.03.2012р., № 64 від 27.04.2012р., № 84 від 29.05.2012р., № 88 від 31.05.2012р., № 104, № 109 від 2012р. від 05.07.2012р., № 123 від 25.07.2012р.,№ 129 від 31.07.2012р., № 141 від 27.08.2012р., № 154 від 26.09.2012р., № 170 від 26.10.2012р., № 191 від 27.11.2012р., № 193 від 30.11.2012р., № 201 від 12.12.2012р., № 2 від 05.01.2011р., № 14 від 27.01.2011р., № 47 від 28.02.2011р.,№ 49 від 01.03.2011р.,№ 57 від 18.03.2011р., № 66 від 30.03.2011р., № 74 від 17.06.2011р., № 95 від 28.04.2011р., № 105 від 13.05.2011р., № 113 від 24.05.2011р., № 169 від 21.07.2011р., № 214 від 28.09.2011р., № 242 від 31.10.2011р., № 264 від 29.11.2011р., № 268 від 05.12.2011р., № 286 від 26.12.2011р., № 13 від 29.01.2010р., № 28 від 25.02.2010р., № 93 від 04.06.2010р., № 166 від 23.09.2010р.,№ 202 від 30.10.2009р., № 218 від 26.11.2009р. (а.с.118- 179).

Відповідно до перелічених наказів, адміністрацією підприємства, працівникам на протязі 2009-2013 р.р. встановлювались неробочі дні. Як зазначено в наказах, заробітна плата працівникам у зазначений період нараховувалась та виплачувалась за фактично відпрацьований час.

Позивачем доказів того, що на підприємстві, з 01.01.2009 р. по 30.10.2013 р. оголошувався простій, суду надано не було.

Відповідно до ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 34 КЗпП України простій це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

Порядок оплати простою визначено статтею 113 КЗпП України.

Відповідно до частини 1 статті 113 КЗпП України, час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Частина 2 цієї статті визначає, що про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра або посадових осіб.

Доказів того, що позивач попереджував посадових осіб підприємства про простій суду надано не було. Не надано суду також доказів щодо оскарження наказів про встановлення неробочих днів та встановлення скороченого робочого тижня.

Посилання позивача на те, що іншим працівникам підприємства при звільненні було виплачено заробітну плату за час простою, суд до уваги не приймає. Предметом розгляду суду даної справи є вимоги позивача щодо не сплати особисто йому 2/3 частки тарифної ставки за час простою, а не підстави, розмір та порядок оплати заробітної плати інших працівників підприємства.

Відповідно до наданих наказів про встановлення неробочих днів на підприємстві, вбачається що окремим пунктом в наказах зазначалось, що заробітна плата працівникам у зазначений період нараховувалась та виплачувалась за фактично відпрацьований час. Позивачем дані накази не оскаржувались.

Згідно ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи, на підприємстві Головним управлінням держпраці у Запорізькій області за зверненням позивача у червні 2016 р. проводилася перевірка додержання законодавства про працю. Відповідно до результатів перевірки, проведеної за період з 01.01.2009 р. по 30.10.2013 р., простій на підприємстві не оголошувався, підстави для оплати часу простою з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки відсутні ( а.с. 36-37).

Відповідно до Акту перевірки, територіальною державною інспекцією з питань праці у Запорізької області в вересні 2013 р. та червні 2016 р. були проведені позапланові перевірки додержання законодавства про працю (а.с.47-65). Даними перевірками встановлені порушення вимог ч. 3 ст. 32 КЗпП України, а саме не додержання вимог щодо повідомлення працівників про зміни істотних умов праці (режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу) за два місяці. Факту простою чи порушення порядку оплати за час простою, перевірками не виявлено.

Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що «у справах за позовами про оплату простою необхідно виходити як із правил ст.113 КЗпП, так і з відповідних норм інших актів законодавства, маючи на увазі, зокрема, таке:

1) оплата часу простою не з вини працівника у розмірі не нижче двох третин тарифної ставки встановленого йому розряду ставиться у залежність від повідомлення ним про початок простою власника або уповноважений ним орган (бригадира, майстра, інших службових осіб) у тому разі, коли не йдеться про простій певного структурного підрозділу чи всього підприємства;

3) відповідно до ч.3 ст.84 КЗпП у разі простою підприємства (установи, організації) з не залежних від працівників причин власник або уповноважений ним орган (роботодавець) може у визначеному колективним договором порядку надавати відпустки без збереження або з частковим збереженням заробітної плати. За цих умов надання відпустки не ставиться у залежність від подання працівником заяви і термін перебування в ній не входить до часу оплачуваного простою, якщо це передбачено колективним договором».

В ОСОБА_4 Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.09.2012 № 10-1389/0/4-12 також надані аналогічні розяснення та зазначено, що «відповідно до частини третьої статті 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розміру оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.»

Згідно відповіді Державної служби України з питань праці ( № 3665/4/41-зв-17 від 28.07.2017 р.) запровадження неповного робочого часу шляхом введення додаткових вихідних днів за ініциативою роботодавця не суперечить законодавству про працю за умови попередження працівників про встановлення неповного робочого часу не пізніше ніж за два місяці до його запровадження. ( а.с. 184).

Згідно ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Враховуючи зясовані у судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.21,32,34,84,113 КЗпП України, ст.ст. 6,8,88,208,209,212-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного Акціонерного Товариства «Запорізькій автомобілебудівний завод» про виплату 2/3 тарифної ставки за неробочі дні відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Запорізької області через Комунарський районний суд м. Запоріжжя.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя І.Й.Наумова