ухвала

іменем україни

04 жовтня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Ситнік О.М., Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В., Леванчука А.О., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 на рішення Апеляційного суду Рівненської області від 23 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду із цим позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 11 квітня 1990 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дочка ОСОБА_9.

Після розірвання шлюбу певний час не проживали разом, а в березні 1991 року відновили шлюбно-сімейні відносини, та ІНФОРМАЦІЯ_2 вона народила ще двох дочок: ОСОБА_10 та ОСОБА_11.

Шлюб сторони не зареєстрували і до травня 2014 року проживали разом, вели спільне господарство, займалися підприємницькою діяльністю, будували магазин АДРЕСА_1.

У зв'язку з тим, що відповідач сім'ю залишив і почав проживати окремо, позивач просила об'єкт нерухомості, який було збудовано під час шлюбних відносин, визнати спільною сумісною власність та визнати за нею право власності на половину цього майна, встановивши факт проживання з відповідачем однією сім'єю без шлюбу.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 22 квітня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 однією сім'єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу з 28 березня 1991 року по 09 травня 2014 року включно.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 в частині визнання нежитлової нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та визнання за нею права спільної часткової власності на 1/2 частини цієї нерухомості відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Стягнуто з ОСОБА_6 884 грн 30 коп. недоплаченого нею при подачі позову до суду судового збору.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 23 червня 2016 року рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 22 квітня 2016 року змінено, визначено час проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу замість «з 28 березня 1991 року по 09 травня 2014 року» на «з 01 січня 2004 року по 09 травня 2014 року».

В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_8 просить скасувати рішення Апеляційного суду Рівненської області від 23 червня 2016 року та направити справу до апеляційного суду на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позову про те, що сторони з 28 березня 1991 року по 09 травня 2014 року проживали однією сім'єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, однак залишив без задоволення позов у частині визнання спірної нежитлової нерухомості об'єктом їхнього права спільної сумісної власності в зв'язку з його безпідставністю.

Змінюючи рішення районного суду в частині часу проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 28 березня 1991 року по 09 травня 2014 року на з 01 січня 2004 року по 09 травня 2014 року, апеляційний суд виходив з того, що Сімейний кодекс України, який регулює права і обов'язки чоловіка та жінки, що проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, набрав чинності з 01 січня 2004 року. Правовідносини, що виникли раніше, не породжують таких само юридичних наслідків, тому що Кодекс про шлюб та сім'ю України такого не передбачав.

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанції у повній мірі погодитися не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Рішення апеляційного суду не відповідає цим вимогам.

Як установлено судами попередніх інстанцій, 11 квітня 1990 року шлюб, зареєстрований між сторонами, розірвано.

У подальшому, з 28 березня 1991 року ОСОБА_7 і ОСОБА_6 знову почали проживати разом та вести спільний побут, однак своїх відносин в органах РАЦСу вже не реєстрували.

Визнається сторонами і те, що протягом цього часу в інших зареєстрованих шлюбах вони не перебували.

Під час спільного проживання без реєстрації шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилися двоє дочок.

Спірні відносини виникли між ними з приводу права на об'єкт нерухомого майна, що було набуте саме за час спільного проживання ОСОБА_7 і ОСОБА_6 без реєстрації шлюбу.

Встановлено, що протягом спільного проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу як ОСОБА_7, так і ОСОБА_6 були зареєстровані як фізичні особи - підприємці і на законних підставах займалися господарською діяльністю.

Суди встановили, що спірне нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 було побудовано саме відповідачем як підприємцем з цільовим призначенням нерухомості - для здійснення підприємницької діяльності.

Обставина отримання ОСОБА_7 грошових коштів на його будівництво стверджується кредитними договорами, укладеними ним з банками.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Одним з видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, установлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Так, згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи - підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичної особи - підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання одним з подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна.

Таким чином, системний аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об'єктом спільної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-21цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1109цс15, яка має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позовів.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Таким чином, апеляційний суд вищевикладеного належним чином не врахував, належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги та не встановив, чи було спірне нерухоме майно придбане за рахунок належних подружжю коштів, та дійшов передчасного висновку про визнання спірної нежитлової нерухомості особистим майном відповідача.

За таких обставин ухвалене судом апеляційної інстанції судове рішення в цій частині не можна вважати законним та обґрунтованим й воно підлягає скасуванню з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції в частині вирішення вимог про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю. В іншій частині рішення апеляційного суду законне та обґрунтоване.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Рівненської області від 23 червня 2016року в частині вимог про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністюскасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Апеляційного суду Рівненської області від 23 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М. Ситнік
Судді: Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук А.В. Маляренко О.В. Ступак