Провадження № 2/127/5224/17
ВІННИЦЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12 жовтня 2017 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Прокопчук А.В.,

при секретарі Олійник І.Ю.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» в особі відділення №1 про визнання недійсним договору,-

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2017 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» в особі відділення №1 про визнання недійсним договору.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 20 лютого 2008 року між ТОВ «БМ Банк», правонаступником якого є ПАТ «БМ Банк», в особі директора відділення №1 та ОСОБА_3 у м. Вінниці було укладено кредитний договір № 1/21/200208, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати останньому з цільовим призначенням споживчі потреби, кредит у розмірі 99 000 дол. США, зі сплатою 14% річних, з терміном повернення до 19.02.2018 року.

На думку ОСОБА_3 кредитний договір є недійсним тому, що він являється договором споживчого кредиту.

Так, в спірному договорі зазначено, що сплата суми кредиту та процентів здійснюється в валюті отриманого кредиту, у разі отримання кредиту в іноземній валюті позичальник несе валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором. Дану умову договору позивач вважає несправедливою та є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону банк, як суб'єкт підприємницької діяльності, покладає виключно на позичальника за кредитним договором та споживача кредитних послуг, що є грубим порушенням ч. 3 ст. 13 ЦК України. Таким чином умови договору є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності їх наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача. Умови договору щодо визначення грошових зобов'язань за договором виключно у доларах США не відповідають ст. 99 Конституції України та ст.ст. 192, 524, 533 ЦК України. Також зазначає, що банк не має право відкривати фізичній особі, навіть позичальнику, за договором споживчого кредитування, рахунки за № 2203 та 2208, оскільки такі рахунки не є поточним або вкладним рахунком, а є лише внутрішньобанківськими рахунками, призначеними для обліку коштів.

В змісті спірного кредитного договору вказано, що позичальник зобов'язаний без попереднього погодження з банком, не укладати угод з отримання нових кредитів… Дана умова, на думку позивача, обмежує встановлення правовідносин у позичальника з іншими кредитними установами, стримує розвиток споживчого кредитування та конкуренцію кредитних установ, чим суперечить ст. 53 ЗУ «Про банки та банківську діяльність».

Враховуючи вищевказане, ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом та просить визнати кредитний договір № 1/21/200208, укладений 20.02.2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «БМ Банк» та ОСОБА_3, недійсним.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просив позов задовольнити. Щодо заяви про застосування строку позовної давності, то представник зазначив, що право фізичної особи вільне на укладення договору, для задоволення особистих потреб, умови та зміст якого не суперечать ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, є особистим немайновим правом фізичної особи, на захист якого, у відповідності до ч.1 ст. 268 ЦК України, позовна давність не застосовується. Просив відмовити відповідачу у застосуванні до спірних правовідносин строку позовної давності.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнала, надала заперечення та пояснила, що зобовязання банку щодо надання ОСОБА_3 кредиту, виконанні належним чином та в повному обсязі. Спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови до 16.10.2014р. При отриманні кредиту в доларах США у ОСОБА_3 існувала можливість при належній турботливості та обачності передбачати в момент укладення договору можливої зміни курсу гривні України до іноземної валюти, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації. Також відповідач мав можливість отримати кредит в національній валюті, однак добровільно обрав долар США. Представник зазначила, що банк має генеральну ліцензію на право здійснення валютних операцій. Боржник впродовж шести років проводив погашення кредиту і сплату процентів, і лише тепер зазначає, що він кредитні кошти не отримував. В п. 5.1.7. кредитного договору не йдеться про заборону чи обмеження прав ОСОБА_3 користуватися своїми законними правами і обовязками, а йдеться про погодження з банком на укладення інших кредитних угод, договорів забезпечення, що може погіршити платоспроможність позичальника та вплинути на виконання зобовязань за кредитним договором №1/21/200208 від 20.02.2008р.

Крім того, представником була надана заява про застосування строку позовної давності. Дана заява мотивована тим, що позовна заява подана до суду після спливу трирічного строку позовної давності. Даний строк пройшов ще в 2011 році. Просила застосувати строк позовної давності і відмовити позивачу у задоволенні його позовної заяви.

Вислухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи, матеріали справи № 127/17613/15-ц та оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що 20 лютого 2008 року між ТОВ «БМ Банк», правонаступником якого є ПАТ «БМ Банк», в особі директора відділення №1 ТОВ «БМ Банк» ОСОБА_4, та ОСОБА_3 у м. Вінниці було укладено кредитний договір № 1/21/200208 (а.с. 6-10), відповідно до умов якого банк надав останньому кредит у розмірі 99 000 дол. США зі сплатою 14% річних, з цільовим призначенням споживчі потреби, з терміном повернення до 19.02.2018 року.

Слід зазначити, що відповідно до ст. 1.2. Статуту ПАТ «БМ Банк» він є правонаступником всіх прав і зобов'язань ВАТ «БМ Банк», яке було правонаступником Товариства з обмеженою відповідальністю «БМ Банк» (а.с. 24-25).

Відповідно до п. 4.1 частини №2 кредитного договору, банк зобов'язався: відкрити позичальнику рахунки для здійснення розрахунків по видачі й поверненню кредиту, нарахуванню та сплаті процентів за користування кредитом; видати позичальнику кредит на умовах, передбачених даним договором; надати позичальнику консультаційні послуги з питань виконання даного договору.

В свою чергу, позичальник зобов'язався своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, повернути кредит у визначені даним договором терміни, а також виконати інші свої зобов'язання згідно даного договору (п. 5.1.1. частини №2 кредитного договору).

Як зазначалось раніше, представником відповідача ОСОБА_2 було подано заяву про застосування строку позовної давності (а.с. 32).

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності повязане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з обєктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Частина пята статті 261 ЦК України визначає початок перебігу позовної давності у зобовязаннях з визначеним або невизначеним строком виконання.

Так, згідно із цією нормою за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Правило цієї норми є спеціальним, тобто застосовується й тоді, коли заінтересована особа не знала і не могла знати про порушення свого права.

Слід зазначити, що положення частини пятої статті 261 ЦК України застосовуються до вимог про зобовязання сторін (щодо виконання правочину).

Частиною 1 ст. 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частиною 1 ст. 268 ЦК України передбачено, що на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав позовна давність не поширюється.

Згідно ст. 269 ЦК України, особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права фізичної особи не мають економічного змісту. Особисті немайнові права тісно пов'язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав. Особистими немайновими правами фізична особа володіє довічно.

Зміст особистого немайновиого права, згідно ст. 271 ЦК України, становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя.

Статтею 270 ЦК України наведений орієнтовний перелік особистих немайнових прав, який не є вичерпним, оскільки ЦК України та іним законом можуть бути передбачені й інші особисті немайнові права фізичної особи.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ст. 627 ЦК України).

Суд вважає, що спірний договір за своєю правовою природою, у відповідності до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є договором про надання споживчого кредиту, який укладений між банком та ОСОБА_3, як споживачем, тобто з фізичною особою, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не повязаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обовязків найманого працівника (п.22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Тому, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що право фізичної особи вільне на укладення договору, для задоволення особистих потреб, умови та зміст якого не суперечать ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, є особистим немайновим правом фізичної особи, на захист якого, у відповідності до ч. 1 ст. 268 ЦК України, позовна давність не застосовується. Таким чином, заява представника відповідача ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає.

Щодо твердження представника позивача про те, що умови кредитного договору є несправедливими та є способом зловживання правом позичальника і порушенням ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», то судом встановлені наступні обставини.

Так, дійсно між сторонами було укладено кредитний договір № 1/21/200208, відповідно до умов якого банк надав позивачу кредит у розмірі 99 000 дол. США.

Банк свої зобовязання за вказаним договором виконав у повному обсязі, зокрема надав ОСОБА_3 кредит в сумі 99 000 дол. США, що підтверджується копією заявки на отримання готівки (а.с. 28).

Стаття 1054 ЦК України, визначає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Слід зазначити, що кредитний договір № 1/21/200208 підписаний сторонами, отже вони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Слід зазначити, що при отриманні кредиту в доларах США у ОСОБА_3 існувала можливість при належній турботливості, ініціативності та обачності передбачити в момент укладення спірного договору можливої зміни курсу гривні України до іноземної валюти, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, однак позивачем цього зроблено не було. Також ОСОБА_3 мав можливість отримати кредит в національній валюті, проте він обрав іноземну валюту.

Згідно частини 4 п. 3.4 частини №2 кредитного договору, сплата суми кредиту та процентів здійснюється в валюті отриманого кредиту. У разі отримання кредиту в іноземній валюті, позичальник несе валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором. Сплата пені та інших платежів за даним договором здійснюється в національній валюті України за офіційним курсом НБУ, що діє на день здійснення платежу.

Суд не приймає до уваги посилання представника позивача на правовий висновок Верховного Суду України про те, що незалежно від валюти боргу валютою платежу і його виконання є національна валюта України гривня, оскільки в ньому розглянута ситуація щодо зобовязання, які виникли між фізичними особами за договором позики.

Разом з тим, згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 10 лютого 2016 року по справі № 6-1680цс15, якщо у кредитному договорі виконання зобовязання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (стаття 533 ЦК України) за наявності хоча б у однієї сторони зобовязання: або у банка-отримувача або у ініціатора платежу індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України ( стаття 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"), то суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.

Суд звертає увагу, що ПАТ «БМ Банк», в установленому законом порядку, володіє генеральною ліцензією № 223 від 14.10.2011 року на право здійснення валютних операцій згідно з додатком до неї (а.с. 26, 27). Таким чином, відповідач має право на виконання зобов'язань позичальником за кредитним договором у доларах США.

У вересні 2011 року до Закону України «Про захист прав споживачів» були внесені зміни щодо встановлення заборони надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті (ч. 1 ст. 11 даного Закону). Однак, спірний кредитний договір був укладений до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» від 22.09.2011 № 3795-VI, тому спірний договір не може бути визнаний недійсним. Отже, банком не була порушена вказана норма закону.

Оскільки ОСОБА_3 добровільно обрав валюту кредитування долар США, тому згідно п. 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року, банк попередив споживача про валютні ризики, які він несе під час виконання зобовязань за кредитним договором. Позивач погодився з цією умовою, що підтверджується його підписом на сторінці четвертій кредитного договору.

Також, згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 2 грудня 2015 року по справі № 6-1341цс15, Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Отже, погіршення становища позивача у звязку з зростанням курсу долара США до гривні не може бути підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Щодо посилання представника позивача на інструкцію «Про касові операції в банках України», зокрема, отримання кредитних коштів з каси банку є не можливим за відсутності умов щодо відкриття поточного рахунку, то суд зазначає, що ОСОБА_3 було відкрито дані рахунки.

Так, згідно п. 3.2. частини №2 кредитного договору, для видачі кредиту банк відкрив позичальнику позичковий рахунок № 95 та рахунок для нарахування та сплати процентів № 95. Кредит надається шляхом видачі коштів готівкою з каси банку.

Датою видачі кредиту вважається день списання коштів з позичкового рахунку (утворення строкової заборгованості по позичковому рахунку) (п. 3.3. частини №2 кредитного договору). Заява на видачу готівки № 134812 від 21.02.2008 року підтверджує факт надання позичальнику кредиту і його отримання в сумі 99 000 дол. США.

Суд звертає увагу, що ОСОБА_3 впродовж шести з половиною років здійснював погашення кредиту і сплату процентів за його користування в загальному на суму 66 003,02 дол. США. Проте, лише зараз позивач та його представник намагаються переконати суд в тому, що ОСОБА_3 кредитні кошти не отримував.

Крім того, слід зазначити, що згідно висновку експерта Вінницького відділення КНДІСЕ № 2339/15-21 від 29.11.2016 року, документально підтверджена видача кредитних коштів ОСОБА_3 за кредитним договором № 1/21/200208, укладеного 20.02.2008 року у сумі 99 000,00 дол. США (а.с. 29-30).

Відносно посилання представника позивача на умови договору (п. 5.1.7) щодо обмеження ОСОБА_3 в можливості мати цивільні права і обовязки, то суд зазначає наступне.

Пунком 5.1.7. частини №2 кредитного договору визначено, що позичальник зобов'язаний без попереднього погодження з банком:

- не укладати угод з отримання нових кредитів,

- не надавати власне майно в якості забезпечення за кредитами,

- не виступати поручителем за зобов'язаннями третіх осіб.

На думку суду, в даному пункті не йдеться про заборону чи обмеження прав позивача користуватися своїми законними правами і обов'язками, а лише про погодження з банком на укладення інших кредитних угод, договорів забезпечення, що можуть погіршити платоспроможність позичальника та вплинути на виконання зобов'язань за спірним кредитним договором.

Крім того, правочин, умовами якого обмежується цивільна правоздатність фізичної особи, є повністю або частково (в частині положень, які обмежують правоздатність) нікчемним з моменту укладення, тобто визнання такого правочину судом недійсним не вимагається.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Як вбачається з п. 14 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають врахувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

Також згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним.

Судом також встановлено, що рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 5 вересня 2017 року (справа № 127/17613/15-ц) апеляційна скарга ОСОБА_5, ОСОБА_3 задоволена та рішення Вінницького міський суд Вінницької області від 10 квітня 2017 року скасовано та ухвалено нове. У задоволенні позову ПАТ «БМ Банк» до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовлено.

Проте, суд не приймає до уваги дане рішення як доказ визнання недійсним кредитного договору з огляду на наступне. Так, відмовляючи банку в задоволенні позову про стягнення заборгованості з позичальника, апеляційний суд зазначив, що судом першої інстанції не зясовано, який статус має рахунок, з якого отримані кошти як кредитні в сумі 99 000 дол. США, яким чином його поповнено та за рахунок яких коштів.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку, що при укладенні спірного кредитного договору сторонами було дотримано всі обов'язкові умови при укладенні договору.

Частиною першою статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» в особі відділення №1 про визнання недійсним договору, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню.

В зв'язку з відмовою в задоволенні позову ОСОБА_3, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору слід залишити без відшкодування.

На підставі викладеного та керуючись ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 203, 215, 253, 256, 257, 261, 267, 268, 269, 526, 626, 627, 638, 1054 ЦК України, п. 14 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 212-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» в особі відділення №1 про визнання недійсним договору - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: