Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.10.2017 року м. Василівка

Василівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Степаненко Ю.А.

при секретареві Шак О.В.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача Котюкова С.П.

відповідачки ОСОБА_3

представника відповідачки Калашник М.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Василівка Запорізької області цивільну справу за позовом:

ОСОБА_1 до ОСОБА_3, про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання квартири об'єктом спільної сумісної власності, вселення та усунення перешкод у користуванні житлом,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Василівського районного суду Запорізької області з позовною заявою, яка була уточнена в ході судового розгляду справи, в якій зазначає, що в квітні місяці 1984 року він вступив в зареєстрований шлюб з ОСОБА_3.

28.08.1984 року він усиновив сина відповідачки від першого шлюбу - ОСОБА_5.

Працючи в будівельній організації «Запоріжжилбуд» на будівництві житла для працівників «Таврійського ГОКа», 14 грудня 1984 року він отримав житло на їх сім'ю, а саме: двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

В січні 1985 року відповідачка переїхала до зазначеної квартири та пішла в декретну відпусту у зв'язку з вагітністю.

В ордері про вселення чітко було записано, що їх сім'я на час отримання квартири складалася з 3-х чоловік: з нього, відповідачки та сина ОСОБА_5.

ІНФОРМАЦІЯ_8 у них народився спільний син - ОСОБА_6. Як вбачається зі свідоцтва про народження ОСОБА_6, місцем його народження є с.Сухоіванівка. Це свідчить про те, що в момент його народження, батьки проживали та були прописані (зареєстровані) в АДРЕСА_1.

У зв'язку з тим, що він отримав двохкімнатну квартиру, його не поставили на облік для отримання розширення житлової площі. Тоді вони з відповідачкою вирішили оформити розірвання шлюбу фіктивно, без наміру створення правових наслідків. Це було необхідно для того, щоб він мав змогу стати в чергу на житло для отримання однокімнатної квартири.

Згодом організацію, в якій він працював, «Дніпростальконструкція» перевели з «Таврійського ГОКа» і перспективи отримання квартири вже не було. Утримувати сім'ю з чотирьох осіб було важко, так як не вистачало коштів, тоді вони з відповідачкою вирішили переїхати до м.Дніпрорудне Василівського району Запорізької області, при цьому, обмінявши квартиру.

В ордері на квартиру, виданому ОСОБА_7, колишньому власнику квартири, на яку був зроблений обмін, зазначено, що він переїздить до їх з відповідачкою квартири, яка розташована в АДРЕСА_1. При цьому, вони з відповідачкою та їх дітьми переїздили до його квартири АДРЕСА_4, в травні місяці 1987 року. При обміні квартири вони з відповідачкою сплатили ОСОБА_7 - 4 500 (чотири тисячі п'ятсот) радянських карбованців, при повній вартості кооперативної квартири - 6 300 (шість тисяч триста) радянських карбованців.

Гроші на доплату при обміні житла їм надали його батьки.

Після переїзду до міста Дніпрорудний, він почав займатися підприємницькою діяльністю, яка на той час підпадала під дію Кримінального кодексу України та називалася «спекуляцією», що каралося позбавленням волі з конфіскацією майна. Для того, щоб уникнути конфіскації майна, вони з відповідачкою вирішили не поновлювати в законний спосіб їх шлюб і продовжували жити разом однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Відповідачка не працювала, доглядала за дітьми та вела домашнє господарство, а він сам утримував сім'ю, оплачував всі витрати, пов'язані з проживанням сім'ї в квартирі.

Потім йому довелося позичати гроші, а коли кредитори почали вимагати повернути позичені кошти, приходили до нього додому, погрожували його сім'ї, він вимушений був поїхати за кордон на заробітки, щоб повернути борги.

Працюючи за кордоном, він передавав гроші відповідачці, як дружині, щоб та розраховувалася з боргами, а коли приїздив додому у відпустку, сам віддавав борги.

Його мати ІНФОРМАЦІЯ_9 померла, а батько - ІНФОРМАЦІЯ_10. Після їх смерті він повернувся додому з метою більше нікуди не їздити на заробітки, так як на той час зі всіма боргами розрахувався.

Коли він повернувся додому 02 вересня 2012 року та сказав відповідачці, що віддав всі борги, що більше нікуди не поїде на заробітки та буде проживати з сім'єю, вона заявила, що звикла жити одна та почала виганяти його з їх спільної квартири. Коли він відмовився залишити квартиру, відповідачка викликала працівників міліції, які, приїхавши з'ясовули обставини конфлікту, подивилися в його паспорті реєстрацію, а він був зареєстрований в АДРЕСА_9, та порадили йому проживати за місцем реєстрації.

Після цього він знов поїхав працювати до Туркменистану, але у зв'язку з тим, що батьківський будинок в с.Балки Василівського району Запорізької області, який дістався йому в спадок, залишився без нагляду, він був вимушений повернутися додому.

В жовтні 2016 року він, будучи у юриста на консультації з приводу оформлення спадщини після смерті батьків, дізнався, що згідно статті 60 Сімейного кодексу України, квартира, в якій зараз мешкає його колишня дружина - ОСОБА_3, є їх спільною сумісною власністю.

Позивач просить суд:

- встановити факт проживання його та ОСОБА_3, однією сім'єю, як чоловіка і дружини, без реєстрації шлюбу, у період з 26 липня 1986 року по 02 вересня 2012 року;

- визнати квартиру АДРЕСА_4, об'єктом спільної сумісної власності його та ОСОБА_3;

- усунути йому перешкоди з боку ОСОБА_3 у користуванні квартирою АДРЕСА_4 та вселити його в цю квартиру.

В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги з підстав, викладених в позові та уточненнях до нього, просить суд їх задовольнити.

Стверджує, що проживав з відповідачкою в квартирі АДРЕСА_4, з ОСОБА_3, до вересня 2012 року, однією сім'єю, а потім вона вигнала його з квартири, після чого він проживає в спадковому будинку батьків, в АДРЕСА_9.

Не заперечує того факту, що ніколи не був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_4,

Саме в 2016 році вирішив звернутися до суду з даним позовом, оскільки, житловий будинок, в якому він проживає в АДРЕСА_9, знаходиться в поганому стані, він страждає на ряд захворювань, а тому, бажає проживати в квартирі.

В судовому засіданні представник позивача в особі адвоката Котюкова С.П. підтримав позовні вимоги з підстав, викладених в позові та уточненнях до нього, просить суд їх задовольнити.

В судовому засіданні відповідачка проти позову заперечує, підтримала письмові заперечення, які містяться в справі. Також вона пояснила, що на час офіційного розлучення з позивачем вони вже не проживали разом, не вели спільно господарство. Причиною розлучення стала агресивна поведінка позивача, зловживання ним алкоголем, постійними сварками, які він влаштовував. Після цього вони ніколи більше спільно не проживали та не вели господарство.

Після їх розлучення, позивач інколи приїздив до дітей, тому, у нього були ключі від квартири, але ці побачення майже завжди закінчувалися конфліктами.

Квартира, яка є предметом даного спору, є її особистою приватною власністю, вона її сама приватизувала, проживала в ній з дітьми, позивач ніколи в цій квартирі не був зареєстрований та не проживав, участі в приватизації не приймав.

Стверджує, що обмін квартири в смт.Степногірськ на квартиру в м.Дніпрорудне вона здійснила самостійно, позивач участі в цьому не приймав. При цьому, обмін був рівноцінним, а тому, сторони не сплачували один одному ніяких коштів.

Після розірвання шлюбу позивач ніколи не надавав їх матеріальну допомогу на утримання дітей, а вона, боячись його, не просила та не вимагала такої допомоги.

В судовому засіданні представник відповідачки в особі адвоката Калашник М.П. проти позову заперечує, підтримала письмові заперечення, які містяться в справі. Стверджує, що позивач не має ніякого права на спірну квартиру, оскільки відповідачка на законних підстав є її одноособовим власником.

Позивач ніколи в цій квартирі не був зареєстрований та не проживав.

Після розірвання шлюбу, позивач та відповідачка більше ніколи не проживали разом, спільно господарство не вели.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснив, що є рідним молодшим братом позивача.

Йому відомо про те, що позивач та відповідачка з дітьми проживали в квартирі в смт.Степнргірськ, а потім розміняли цю квартиру на квартиру в м.Дніпрорудне, де й проживали разом приблизно до 1997-1998 року, після чого позивач в цій квартирі більше не проживав. Як проживали позивач та відповідачка, чи вели спільно господарство, йому не відомо.

Яким чином проводився обмін квартир та хто ним займався, не знає.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснив, що знайомий з позивачем та відповідачкою, оскільки проживали в одному під'їзді в будинку АДРЕСА_4.

Йому відомо про те, що позивач часто їздив у відрядження.

Приблизно в 1997-1998 році, точно дату не пам'ятає, він був один раз у них в гостях, вони утрьох: він, позивач та відповідачка, сиділи за столом, спілкувалися.

Більше в їх квартирі він не був.

Йому точно не відомо, чи проживали позивач та відповідачка в зазначеній квартирі разом, чи вели спільно господарство, у під'їзді неодноразово зустрічав позивача.

Йому нічого не відомо з приводу приватизації квартири, яка є предметом даного спору.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснив, що знайомий з позивачем з дитинства, перебувають в дружніх відносинах, проживали по-сусідству в с.Балки, а в 1978 році він виїхав проживати в Забайкальськ, звідки повернувся в 1995 році.

Стверджує, що в різні роки, приблизно три рази, був в квартирі, яка є предметом даного спору, приблизно в 1991-1992, 1995 роки, в якій спілкувався з позивачем, при цьому, ні відповідачки, ні дітей вдома на той час не було.

Йому нічого не відомо з приводу приватизації квартири, яка є предметом даного спору, з приводу того, чи проживали позивач та відповідачка разом та чи вели спільно господарство.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснив, що з позивачем знайомі з дитинства.

Стверджує, що одного разу, приблизно в кінці 80-х років, точно дату не пам'ятає, він на своєму автомобілі возив позивача та його матір з с.Балки в м.Дніпрорудне в «ощадбанк», де вона зняла кошти, а потім до них в автомобіль сів ще чоловік на ім'я ОСОБА_7 та вони поїхали до одного з будинків в м.Дніпрорудне по вул.Леніна, де позивач, його мати та ОСОБА_7 вийшли та пішли в під'їзд будинку, а він залишився чекати в машині. Як вони йому пояснювали, вони ходили купувати квартиру. Через деякий час всі повернулися, після чого він повіз матір позивача додому в сБалки, а позивач та ОСОБА_7 залишилися в м.Дніпрорудне.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_12, пояснила, що проживає в с.Балки, знайома з позивачем.

Стверджує, що приблизно в 1987 році, коли вона була ще дитиною, вона двічі разом з батьком була в квартирі, де, як вона вважала, проживали позивач та відповідачка, в м.Дніпрорудне, але в квартирі вона бачила тільки позивача.

Їй нічого не відомо з приводу приватизації квартири, яка є предметом даного спору, з приводу того, чи проживали напевно позивач та відповідачка разом та чи вели спільно господарство.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_13 пояснила, що перебуває в дружніх відносинах з позивачем, знайомі з дитинства.

Їй відомо, зі слів позивача, про те, що він та відповідачка проживали в смт.Степногірськ, а потім поміняли квартиру на іншу, в м.Дніпрорудне, де проживали спільно до того часу, поки діти не підросли.

При цьому, свідок пояснила, що жодного разу в гостях у позивача та відповідачки вдома не була. До якого часу позивач та відповідачка перебували у шлюбі, їй не відомо. Характеризує позивача з позитивного боку, він часто займає їй кошти.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_14 пояснила, що приблизно з 1997 року знайома з відповідачкою, позивача бачила, але не знайомі.

Їй відомо, зі слів відповідачки, що вона з позивачем не проживала разом в квартирі, яка є предметом даного спору.

Вона неодноразово була свідком того, як позивач приходив на ринок, де працювала та працює відповідачка, вчиняв сварки, висловлювався на адресу відповідачки нецензурною лайкою, погрожував, вимагав гроші. Крім того, вона бачила СМС повідомлення, які надходили на мобільний телефон відповідачки, з погрозами від позивача.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_15 пояснила, що з 1980 року проживає в будинку АДРЕСА_4, а з 1996 року була старшою по будинку, членом правління кооперативу. Вона добре знала та знає всіх мешканців будинку.

Приблизно в 1987-1988 роках, точно дату не пам'ятає, відповідачка та ОСОБА_7 обмінялися квартирами, після чого, відповідачка разом з дітьми почала проживати в квартирі АДРЕСА_4.

Стверджує, що позивач ніколи не був зареєстрований та не проживав в цій квартирі, участі в її приватизації не приймав, але, вона неодноразово була свідком того, як він приходив в квартиру для того, щоб побачитися з дітьми, коли ті були ще малі, але замість побачень, поводив себе агресивно, влаштовував сварки, погрожував відповідачці, що призводило, у тому числі, до виклику працівників міліції.

Стверджує, що відповідачка сама, на законних підставах, приватизувала спірну квартиру, оплатила всі борги, сплачувала комунальні послуги.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснив, що є сином позивача та відповідачки.

Приблизно з 10 років практично не бачився з батьком, не спілкувався з ним.

Стверджує, що в квартирі АДРЕСА_4 він проживав разом з матір 'ю та братом, позивач ніколи в ній не проживав, а коли інколи приходив в гості, коли вони з братом були малими, поводив себе агресивно, вчиняв сварки.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_16 пояснив, що проживає по-сусідству з відповідачкою, в квартирі АДРЕСА_7, з 1980 року.

Стверджує, що позивач в квартирі, яка є предметом даного спору, ніколи не проживав, з відповідачкою спільно господарство не вів, але декілька раз приходив, вчиняв сварки.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, прийшов до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні та як вбачається з матеріалів справи, з 29.04.1984 року по 25.07.1986 рік позивач та відповідачка перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, свідоцтвом про розірвання шлюбу, рішенням суду, копії яких є в справі.

В період шлюбу позивачем був усиновлений син відповідачки від попереднього шлюбу - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, якого Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 06.10.2014 року, оголошено померлим, а також ІНФОРМАЦІЯ_8 у них народився син - ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвами про народження, Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану, які є в справі, та поясненнями учасників процесу.

13.03.1986 року на ім'я ОСОБА_1, на сім'ю з трьох осіб, яка складалася з : позивача, відповідачки та сина ОСОБА_5, на підставі рішення виконкому Сухоіванівської ради народних депутатів від 11.03.1986 року, було видано ордер №123, копія якого є в справі, на право заселення в 2-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_7 здійснили обмін квартирами, в результаті чого, ОСОБА_3 разом з дітьми переїхала проживати в квартиру АДРЕСА_4, а ОСОБА_7 - в квартиру АДРЕСА_1.

01.06.1987 року на ім'я ОСОБА_7 на сім'ю з двох осіб, на підставі рішення виконкому Сухоіванівської ради народних депутатів від 21.04.1987 року, було видано ордер №77, копія якого є в справі, на право заселення в 2-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Як встановлено в судовому засіданні з пояснень учасників процесу, ОСОБА_7 помер.

28.04.1987 року ОСОБА_3 отримала ордер №1, копія якого є в справі, на право заселення в 2-х кімнатну квартируАДРЕСА_4, на сім'ю з трьох осіб, яка складалася з : відповідачки та двох її синів.

Як вбачається з довідок, які містяться в справі, саме ОСОБА_3 сплатила пайовий внесок за вказану квартиру, оплачувала комунальні послуги, займалася приватизацією квартири. Зазначені факти також підитверджуються поясненнями відповідачки, її представника та свідка ОСОБА_15

16.04.2009 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право приватної власності на нерухоме майно на квартиру АДРЕСА_4, копія якого є в справі, видане на підставі рішення виконавчого комітету Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області від 10.10.1995 року, яке було зареєстроване 24.04.2009 року в РКП «Василівське БТІ» Василівської районної ради Запорізької області, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, копія якого є в справі.

Зазначене свідоцтво про право приватної власності на нерухоме майно на даний час не скасовано, не змінено, не визнано недійсним ….., воно має законну силу, а тому, відповідачка, як власник вказаного майна, має право, відповідно до ст.41 Конституції України, ст.317 ЦК України, володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Її право приватної власності є непорушним.

Згідно ст.ст.321, 383, 386 ЦК України, відповідачка не може бути протиправно позбавлена цього права чи обмежена у його здійсненні; вона має право використовувати належне їй майно на власний розсуд; держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Відповідно до ст.391 ЦК України, відповідачка, як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

В ст.22 КпШС України, який був чинним до 1 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю).

Відтак, згідно норм КпШС України, фактичні шлюбні відносини не породжували будь - яких правових наслідків для сторін та виникнення прав та обов'язків подружжя.

Сімейний кодекс України набув чинності лише 01 січня 2004 року і на правовідносини, що виникли до 1 січня 2004 року, не розповсюджуються.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно - правових актів у часі ( ч.1 ст.58 Конституції України), норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто, не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми Сімейного кодексу України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності.

Таким чином, ст. 74 Сімейного кодексу України, яка набрала чинності з 01.01.2004 року, регулює майнові правовідносини між чоловіком і жінкою у фактичному шлюбі, та не має зворотної дії у часі.

З огляду на викладене, факт проживання сторін однією сім'єю без перебування у шлюбі, можливо встановлювати тільки з 01.01.2004 року, а тому, позовні вимоги в частині встановлення факту проживання однією сім'ю, як чоловіка і дружини, позивача та відповідачки, без реєстрації шлюбу, у період часу з 26.07.1986 року по 31.12.2003 року включно, є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Згідно ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Таким чином, аналізуючи вищевказане законодавче обґрунтування, суд вважає, що для визнання за позивачем права власності на спірне майно, він мав надати суду належні, достатні та допустимі докази того, що він та відповідачка не перебували у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

При цьому, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, суд має з'ясувати такі факти: спільне проживання осіб, наявність спільного побуту, взаємних прав та обов'язків. Можливість визнання проживання чоловіка та жінки однією сім'єю залежить від їх встановлення та доведеності.

В судовому засіданні встановлено, що позивач в квартирі АДРЕСА_4, зареєстрований ніколи не був. Цей факт підтверджується його паспортом та поясненнями, а також поясненнями відповідачки, довідкою від 03.01.2017 року, яка є в справі.

Як вбачається з паспорта відповідачки, копія якого є в справі, вона з 17.03.1998 року зареєстрована в квартирі АДРЕСА_4.

На підтвердження наявності між позивачем та відповідачкою взаємних прав та обов'язків, притаманних подружжю, у період з 26.07.1986 року по 02.09.2012 рік, позивач посилається, зокрема, на покази свідків : ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_18, ОСОБА_10, ОСОБА_12, ОСОБА_13

Разом з тим, свідки: ОСОБА_15 та ОСОБА_16, які, як встановлено судом, не перебувають у дружніх відносинах зі сторонами, а отже, є особами, не зацікавленими, спростовують той факт, що позивач та відповідачка проживали однією сім'єю у період з 26.07.1986 року по 02.09.2012 рік, вели спільно господарство, мали спільний бюджет.

Свідок ОСОБА_6, який є сином позивача та відповідачки, а також ОСОБА_14, також спростували зазначені факти.

Крім того, покази свідків : ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_18, ОСОБА_10, ОСОБА_12, ОСОБА_13 не є належними та достатніми для підтвердження, не тільки факту проживання позивача та відповідачки однією сім'єю в зазначений період, а й факту ведення ними спільного господарства, наявності у них єдиного бюджету, взаємних прав та обов'язків. Жоден із цих свідків не підтвердив напевно дані факти.

Надані представником позивача фотографії, що містяться в матеріалах справи, на деяких з яких зображені, в тому числі, позивач та відповідачка, їх син ОСОБА_6, самі по собі, також не свідчать про їх спільне проживання однією сім'єю, факту ведення ними спільного господарства, наявності у них єдиного бюджету, взаємних прав та обов'язків. Крім того, належні докази на підтвердження дати, коли саме ці фотографії були зроблені, суду не надано, а напис ручкою на зворотньому боці фотографій не є належним доказом на підтвердження зазначеного факту.

Надані позивачем на підтвердження своїх позовних вимог копії з його трудової книжки, особистої карточки, наряду-допуску, свідчать про його трудову діяльність, але, вони не є належними та достатніми доказами на підтвердження факту спільного проживання однією сім'єю з відповідачкою, факту ведення ними спільного господарства, наявності у них єдиного бюджету, взаємних прав та обов'язків, а також не підтверджують право власності позивача на квартиру АДРЕСА_4.

Наданий позивачем лист Василівського ВП від 18.08.2016 року, копія якого міститься в справі, підтверджує той факт, що в діях ОСОБА_3, яка не впускає його до квартири, ознак кримінального чи адміністративного правопорушення не встановлено.

Надані позивачем: зразок печатки і штампу СФГ «Горішок», а також Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, які містяться в справі, суд вважає доказами, які не підтверджують позовні вимоги.

При цьому, судом встановлено, що позивач інколи приходив в квартиру АДРЕСА_4 для того, щоб побачитися з дітьми, коли ті були ще малолітніми, однак, як пояснила відповідачка та свідки: ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_6 та ОСОБА_14, ці зустрічі закінчувалися сварками, влаштованими позивачем, та погрозами на адресу відповідачки.

Відповідно до змісту ст. ст. 10,11,58-60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Проаналізувавши вищевикладені обставини справи та законодавчі норми, виходячи з принципів: законності, об'єктивності, розумності та справедливості, суд вважає необхідним, дослідивши наявні стоонами докази, перевіривши доводи сторін, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, суд вважає, що відсутні належні та достатні підстави для задоволення позову.

В судовому засіданні не знайшов свого підтвердження: факт проживання позивача та ОСОБА_3, однією сім'єю, як чоловіка і дружини, без реєстрації шлюбу, у період з 26 липня 1986 року по 02 вересня 2012 року; факт, що квартира АДРЕСА_4, є об'єктом спільної сумісної власності позивача та ОСОБА_3; факт, що позивач має право на вселення до вказаної квартири.

Враховуючи вищевикладене, керуючись Конституцією України, ст.ст.3, 29, 181, 182, 316-319, 321, 325, 379, 382, 383, 391, 1046, 1047, 1220-1223, 1261, 1269, 1270 ЦК України,ст.ст.3, 21, 74 СК України, КзПШ України, Постановою Пленума Верховного Суду України "Про судову практику по справам про встановлення фактів, що мають юридичне значення" №-5 від 31.03.1995 року зі змінами, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст.10, 11, 57,58, 59, 60, 64, 208, 209,212, 213, 214, 215, 256-259 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час його проголошення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду Запорізької області через Василівський районний суд Запорізької області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано. Якщо буде подано апеляційну скаргу, рішення, якщо його не буде скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Василівського

районного суду

Запорізької області Ю.А. Степаненко