Справа № 369/9058/17
Провадження № 2/369/3601/17
РІШЕННЯ

Іменем України

27.09.2017 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

при секретарі Водала А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка дії в інтересах ОСОБА_3, виконавчого комітету Музичанської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, третя особа служба в справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про визнання особи такою, що втратила право користуватись майном та зобовязання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2017 року позивач звернувсь до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що йому на праві власності належить житловий будинок по вул. Гагаріна в с.Неграші. За даною адресою також зареєстрований і його син ОСОБА_3, який з 2009 року проживає разом зі своєю матірю ОСОБА_2 в с.Неграші по вул. Ватутіна, 30. Своїх речей у його будинку не залишив. За час відсутності відповідач будинком не цікавився, комунальні послуги не сплачував. Оскільки відповідач не проживає без поважних причин тривалий час, причини відсутності є не поважними, тому просив суд усунути перешкоди в користуванні власністю та визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинського району с.Неграші, вул. Гагаріна, буд.29; зобовязати виконавчий комітет Музичанської сільської ради зняти з реєстрації ОСОБА_3 з житлового будинку по вул. Гагаріна, 29 в с.Неграші.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав. Суду пояснив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, але спільне життя не склалось і відповідачка ще в 2009 році переїхала разом з дитиною в с.Неграші, вул. Ватутіна, 30. З того часу дитина не проживає в його будинку, а постійно проживає разом з відповідачкою. Наявність реєстрації є перешкодою у здійсненні позивачем всіх прав власника. Тому просив суд задоволити позов.

У судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 проти позову заперечувала. Суду пояснила, що дійсно ще в 2009 році були припинені фактично шлюбні відносини з ОСОБА_1 та вона переїхала з дитиною до своєї матері. Там проживає і до цього часу. Дитина проживає з нею постійно, а позивач як батько дитини не турбується про свого сина. Щодо зняття з реєстрації заперечує, оскільки її мати, як власник житлового будинку, де вона в даний час проживає, заперечує щодо реєстрації дитини в будинку. Жодних перешкод наявність реєстрації дитини не створює позивачу. Просила відмовити в задоволенні позову.

У судове засідання представник виконавчого комітету Музичанської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області та служби в справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області не зявилися. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Подали суду заяву про розгляд справи у відсутність їх представників та вирішення спору відповідно до вимог закону.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

При розгляді справи судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинського району, с. Неграші, вул. Гагарна, буд.29.

З довідки виконавчого комітету Музичанської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №378 від 02 серпня 2017 року вбачається, що за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Неграші, вул. Гагарна, буд.29, зареєстровані: ОСОБА_1 (власник), ОСОБА_4 (сестра), ОСОБА_5 (племінниця) та ОСОБА_3 (син).

Відповідно до ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Захист права власності встановлений ст. 321 ЦК України, а саме право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Ст.ст. 47, 48 Конституції України гарантоване кожному громадянину право на житло, ніхто не може бути позбавлений житла.

До особистих немайнових прав, що забезпечують соціальне буття фізичної особи, належить право на місце проживання.

Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку

Згідно положень ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 157 ЖУ України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

У відповідності до ст. 161 ЖК України наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб за письмовою згодою власника будинку (квартири) і всіх членів сім'ї, які проживають з наймачем. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення відповідно до цієї статті як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем та членами його сім'ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 156, ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Ч. 2, 3 ст. 64 ЖК України передбачено, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Для з'ясування правового статусу членів сім'ї власника, які підлягають виселенню, важливе значення має той факт, чи були вони зареєстровані за вказаною адресою у житловому приміщенні (реєстрація не дає права власності на житло, вона лише дає право в ньому мешкати). Якщо реєстрація відбулася, вони виселяються як члени сім'ї на підставі ст. 157 ЖКУ та інших норм, які регулюють виселення членів сім'ї.

Встановлено, що мати неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2., а саме в будинку її матері ОСОБА_6.

З пояснень сторін встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, з 2009 року ОСОБА_2 забрала сина та переїхала проживати ІНФОРМАЦІЯ_3. З того часу дитина в будинку не проживала, її речей там не залишилось, наміру вселитись та проживати не виявляв. Наміру проживати в будинку в даний час не підтвердила відповідачка в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року (із наступними змінами) "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", роз'яснив, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Відповідно до ст. 29 ЦК України місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків.

Положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.

Отже, місцем проживання неповнолітньої або малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона дійсно проживає.

Однак місце проживання дитини за фактичним місцем проживання батьків не є безумовним, якщо суд установить інше постійне місце проживання дитини.

Судом встановлено, що неповнолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в спірному будинку був зареєстрований з 2008 року, однак з 2009 року там не проживав, оскільки фактично проживав разом з матірю ОСОБА_2 по вул.Ватутіна, 30 в с.Неграші, де остання зареєстрована.

Також судом встановлено, що речі дитини в спірному будинку відсутні, відповідачка до подання позивачем позову будинком не цікавились та перешкод у користуванні житлом позивач не створював їм.

Тобто при вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд виходить з того, що відповідач ОСОБА_3 в інтересах, якої діє ОСОБА_2 не проживав за зареєстрованим місцем свого проживання з 2009 року, тобто більше одно року без поважних причин, перешкод у користуванні спірним житлом відповідачу та її законним представникам позивач не чинив, речі відповідача у спірному будинку відсутні, а тому відповідно до ст. 405 ЦК України позовні вимоги заявлені правомірно, ґрунтуються на вимогах закону та підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином, позовні вимоги про зобовязання зняти з реєстрації не підлягають задоволенню та є передчасними.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 57-64, 208-223 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка дії в інтересах ОСОБА_3, виконавчого комітету Музичанської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, третя особа служба в справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про визнання особи такою, що втратила право користуватись майном та зобовязання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Неграші, вул. Гагаріна, буд.29.

У задоволенні решти позовних відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто Києво Святошинським судом Київської області за письмовою заявою відповідача, який може подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.С. Пінкевич