Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

"23" жовтня 2017 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Литвиненко Н. В., при секретарі Конівченко Ю.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та стягнення комісії,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що в березні 2017 року за допомогою мережі «Інтернет» знайшов оголошення щодо продажу автомобіля марки «Lada Largus». При зустрічі з продавцем в офісі, розташованому в м.Маріуполі, дізнався, що продаж здійснює відповідач, представник якого повідомив, що автомобіль він отримає через тиждень після внесення частини його вартості. Погодившись на такі умови, 20.03.2017 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Єврокар Україна» було укладено договір фінансового лізингу №460, на виконання умов договору позивачем було сплачено комісію за організацію договору в розмірі 7%, що складає 21700грн. та комісію банку в сумі 217грн. за касове обслуговування. Договір нотаріально посвідчений не був. На протязі тижня ОСОБА_1 спілкувався з представниками відповідача щодо місця отримання автомобіля, але надавати його відмовились та повідомили, що йому потрібно щомісяця сплачувати кошти відповідно графіку, який він не підписував та взагалі не бачив. 03.04.2017 року позивач письмово звернувся до відповідача з вимогою повернути сплачені кошти, але відповідач кошти не повернув, на вимогу не відповів. ОСОБА_1 вважає, що його права, як споживача порушені та такий договір фінансового лізингу є недійсним. Наголошує, що договір нотаріально не посвідчений, вважає, що відповідач не має відповідної ліцензії з надання фінансових послуг. Крім того, умови договору є несправедливими. В ньому відсутні будь-які відомості про продавця, звужені обовязки лізингодавця, розширені його права, договір не містить положень дострокової сплати лізингових платежів, що є обмеженням принципів справедливості, розумності та добросовісності. На підставі викладеного просив визнати договір лізингу №460 від 20.03.2017 року недійсним, стягнути з відповідача комісію за організацію договору в розмірі 21700грн. та комісію банку за касове обслуговування в розмірі 217грн.

Позивач ОСОБА_1 до судового засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Також надав письмові пояснення, в яких наголосив, що довіреність особи, яка підписувала договір зі сторони відповідача так і не надано, також не надано відповідного дозволу (ліцензії) щодо права на надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Заперечення відповідача, що додаток №3 відсутній у звязку з відсутністю предмету лізингу є підтвердження порушення його прав споживача та самого договору.

Представник позивача ОСОБА_2, яка діє на підставі договору про надання правової допомоги, до судового засідання не зявилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності.

Представник відповідача ОСОБА_3, до в судового засідання не зявилась, з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. На адресу суду надійшли заперечення, в яки відповідач посилається на ст.3 ЦК України щодо свободи договору та свободи підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. При укладенні договору були дотримані всі вимоги, які ставляться чинним законодавством. Підписання додатку №3 відбувається після придбання предмета лізингу та до моменту передачі предмета лізингу лізингоодерувачу. Необхідність нотаріального посвідчення договору лізингу відсутня. Умова щодо інформації про продавця не є істотною. Право дострокової оплати передбачено п.3.4.2 та п.3.4.5 Договору. На підставі викладеного просила відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

У звязку із неявкою відповідача в судове засідання судом прийнято рішення про проведення заочного розгляду справи у порядку ст. 224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів.

Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Згідно з відомостями із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ТОВ « Єврокар Україна» є юридичною особою, основним видом економічної діяльності якої є КВЕД 64.91 фінансовий лізинг.

Згідно із довідкою, виданою Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, ТОВ «Єврокар Україна» взято на облік як юридичну особу, як таку, що має право надавати послуги з фінансового лізингу; дата прийняття та номер рішення про взяття на облік - 14.06.2016 року № 1263; серія та номер довідки ФЛ №568; дата видачі довідки 14.06.2016 року.

Судом встановлено, що 20.03.2017 року між ТОВ « Єврокар Україна» і позивачем ОСОБА_1 був укладений договір №460 фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб автомобіль марки «Lada Largus».

Відповідно до умов додатку №1 до вищевказаного договору вартість предмета лізингу становить 11393,38 доларів США (на момент підписання договору 309900грн); авансовий платіж 2620,48 доларів США (23 % вартості предмета лізингу); щомісячний авансовий платіж 218,37 доларів США ; комісія за організацію договору 797,54 доларів США (7 % вартості предмета лізингу); комісія за передачу предмета лізингу 341,80 доларів США (3 % вартості предмета лізингу); термін поставки предмета лізингу 90 днів; курс долара на дату підписання договору 27,20грн.

Згідно з п.3.1.1 ст.3 Договору, укладеного між сторонами, лізингодавець зобовязаний придбати предмет лізингу, який визначений лізингоодержувачем, в порядку та на умовах даного Договору та інших письмових домовленостей між сторонами.

Відповідно до вимог п. 3.3.1, п. 3.3.2, п.3.3.3. ст.3 зазначеного Договору, лізингоодержувач зобовязаний до отримання предмета лізингу на умовах та у порядку, передбаченим Договором, сплатити передбачені даним Договором платежі; прийняти і належним чином використовувати предмет лізингу за його призначенням та у встановлені терміни і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов даного Договору.

Пунктом 4.1 ст.4 Договору передбачено, що лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 90 календарних днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: комісії за організацію договору; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності оплатити різницю до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.4 ст.9 даного Договору з урахуванням умов, викладених в п.1.7 ст.1 Договору.

Згідно із вимогами п.10.3 ст.10 Договору, на момент його укладення попередній розмір щомісячного періодичного платежу у разі залишення вартості предмета лізингу на рівні, який було визначено на момент підписання даного договору, становить 262,66 доларів США , що еквівалентно 7144,36грн.

На виконання умов даного договору ОСОБА_1 згідно із квитанцією №0.0.729860342.1 від 20.03.2017 року на користь відповідача було перераховано кошти в сумі 21700грн., які пунктом 9.1 Договору та Додатком №1 до нього визначені як комісія за організацію договору, також за цією квитанцією він сплатив ПАТ КБ «Приватбанк» комісію за касове обслуговування в сумі 217грн.

03.04.2017 року ОСОБА_1 направив відповідачу вимогу щодо повернення сплачених ним коштів, у звязку з недійсністю укладеного між ними договору.

Відповідачем на вказану вимогу ОСОБА_1 надана відповідь та акт повернення від 10.05.2017 року, згідно яких договір фінансового лізингу №460 від 20.03.2017 року розірваний з 10.04.2017 року на підставі його заяви. До повернення підлягає сума в розмірі 5,60грн.

Відносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до частин першої та другої статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу або договору поставки.

За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування.

Частинами першою та третьою статті 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України.

За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі.

Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з частиною другою статті 799 ЦК України договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України.

Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Зазначений правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі №6-648цс16, який в силу положень ч.1 ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Як вбачається з оспорюваного договору, він укладений між юридичною особою - ТОВ „Єврокар Україна та фізичною особою ОСОБА_1 і оскільки договір містить елементи договору найму транспортного засобу, то в силу положень ч.2 ст.799 ЦК України він підлягав нотаріальному посвідченню. Проте, в порушення зазначених вимог закону договір не був посвідчений нотаріально.

Посилання відповідача щодо відсутності вимог про нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу ґрунтуються на невірному тлумаченні норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, є довільним тлумаченням норм закону.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.34 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Пунктом 4 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 7 грудня 2016 року № 913, підтверджується обовязок суб'єктів господарювання, які провадять діяльність з надання послуг з фінансового лізингу, на отримання відповідної ліцензії на провадження такої господарської діяльності.

Враховуючи, що у ТОВ „Єврокар Україна на час укладення оспорюваного договору відсутня ліцензія для здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, зазначене також є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним.

Також суд погоджується з доводами позивача щодо несправедливості умов договору.

Так, статтею 18 Закону України „Про захист прав споживачів встановлено самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

За змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Визначення поняття „несправедливі умови договору закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

У відповідності до ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність, а відповідно до ч.3 ст.509 ЦК України, зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно п.12.1 договору лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п.1.7 та 4.1, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо наміру розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк встановленого чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку поверненню не підлягає.

Тобто, за невиконання своїх зобовязань за договором фінансового лізингу лізингодавець не несе відповідальності, а, навпаки, отримує вигоду штраф у розмірі 20% від розміру авансового платежу та всю суму сплаченої комісії за організацію договору.

Частиною 2 ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингові платежі включають в себе: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу.

Комісія за організацію договору не є в розумінні ст.16 ЗУ «Про захист прав споживачів» лізинговим платежем, оскільки не відноситься до витрат лізингодавця, які безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу та фактично полягає лише у виготовленні типової форми договору. Більш того, відповідачем не обґрунтовано співмірність розміру комісії за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору і вартості виконаної послуги.

За змістом укладеного правочину, розмір лізингової плати може змінюватися залежно від зміни ситуації на грошовому ринку, що впливає на вартість предмета лізингу, проте формули перерахунку не передбачає.

Крім того, укладаючи правочин сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів згідно з додатками до договору, які до нього не долучені.

Таким чином, аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 20.03.2017 року, укладеного між сторонами, дає підстави дійти висновку, що він містить несправедливі умови, визначені частиною третьою статті 18 Закону № 1023-XII, якими виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом, звужені обовязки лізингодавця, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства, що призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про несправедливі відносно споживача умови спірного договору фінансового лізингу та наявність у звязку із цим підстав для визнання його недійсним, відповідно до вимог статей 203, 215 ЦК України та ЗУ «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч.1ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Разом з тим, у частинах 2,3 ст. 216 ЦК України зазначено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а винна сторона зобовязана відшкодувати іншій стороні завдані вчиненням недійсного правочину збитки .

Отже, відповідач має повернути позивачеві отримані за недійсним договором лізингу від 20.03.2017 року №460 кошти в сумі 21700грн. та відшкодувати йому збитки сплачену комісію за касове обслуговування в розмірі 217грн.

Відповідно до ст.22 ч.3 ЗУ „Про захист прав споживачів позивач звільняється від сплати судового збору.

За ч.1 ст.4 ЗУ „Про судовий збір за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою сплачується 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб; за подання позову майнового характеру 1% ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Водночас, за змістом положень ч.3 ст.6 ЗУ „Про судовий збір; п.12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», у випадках обєднання в одній заяві вимог як майнового, так і немайнового характеру, судовий збір підлягає сплаті як за ставками, встановленими для позовів майнового характеру, так і за ставками, встановленими для позовних заяв зі спорів немайнового характеру.

Таким чином, відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1280грн..

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, ст.ст.16, 22, 203, 215, 216, 227, 628, 799, 806-808 ЦК України, ст.ст.18, 21, 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст.34 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.ст.1, 4, 11, 17 ЗУ «Про фінансовий лізинг», суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та стягнення комісії задовольнити.

Визнати недійсним договір №460 фінансового лізингу від 20.03.2017 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» і ОСОБА_1.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» (Ідентифікаційний код 40481805, місцезнаходження юридичної особи: 02099, м.Київ, вул.Бориспільська, буд.9, корп.57, офіс 57/1) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН: НОМЕР_1, який проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2, сплачену комісію за організацію договору №460 фінансового лізингу від 20.03.2017 року в розмірі 21700 (двадцять одна тисяча сімсот) гривень та комісію банку за касове обслуговування в розмірі 217(двісті сімнадцять) гривень.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» (Ідентифікаційний код 40481805, місцезнаходження юридичної особи: 02099, м.Київ, вул.Бориспільська, буд.9, корп.57, офіс 57/1) на користь держави судовий збір у сумі 1280 (одна тисяча двісті вісімдесят) гривень.

Заочне рішення може бути переглянуто Іллічівським районним судом м.Маріуполя за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

На рішення може бути подана апеляція в Апеляційний суд Донецької області через Іллічівський районний суд м. Маріуполя протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Н. В. Литвиненко