ухвала

іменем україни

17 серпня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М., Ступак О.В.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності, за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 14 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з цим позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько, після смерті якого відкрилась спадщина, до спадкового майна якого увійшов садовий будинок НОМЕР_1 з земельною ділянкою та надвірними будівлями, розташований у АДРЕСА_2 та квартири АДРЕСА_1, стосовно якої спадкодавець склав заповіт на його користь.

Вказаний будинок його батько отримав під час перебування у шлюбі з ОСОБА_5, на яку й було оформлено право власності.

До нотаріуса за прийняттям спадщини звернувся він та ОСОБА_5, однак остання не внесла до переліку спадкового майна садовий будинок з земельною ділянкою та надвірними спорудами.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати садовий будинок НОМЕР_1 з земельною ділянкою та надвірними будівлями, розташований у АДРЕСА_2 спільним майном подружжя та визнати за ним право власності на ј частку цього спадкового майна.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 лютого 2016 року позовні вимоги в частині спадкового майна - квартири АДРЕСА_1 залишені без розгляду.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 14 липня 2016 року, позов задоволено частково.

Визнано садовий будинок НОМЕР_1 з надвірними господарськими та побутовими будівлями, розташований у АДРЕСА_2 спільним майном подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_7.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на ј частину садового будинку НОМЕР_1 з надвірними господарськими та побутовими будівлями, розташованого у АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті його батька ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Стягнуто на користь ОСОБА_4 з ОСОБА_5 1 102 грн 60 коп. судового збору.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 просить скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суди попередніх інстанцій, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивач має право на ј частини спірного дачного будинку у порядку спадкування за законом після смерті свого батька.

Доводи касаційної скарги щодо пропуску строку позовної давності, а також про те, що спірний будинок не є спільною сумісною власністю подружжя та позивач не має права на ј його частини, не знайшли свого підтвердження з наступних підстав.

Як установлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_5 перебувала з ОСОБА_7 у зареєстрованому шлюбі з 26 лютого 1988 року по день смерті останнього, що визнається сторонами.

Згідно з спільною постановою Президіуму профспілкового комітету і адміністрації заводу ім. 61 Комунара, оформленого протоколом від 21 березня 1989 року № 31 прийнято, згідно з поданою заявою, в члени СТ «Активіст» ОСОБА_7, працівника ЖЕО Заводу, слюсаря та закріплено за ним ділянку НОМЕР_1.

На підставі заяви ОСОБА_7 від 24 грудня 1989 року йому надано дозвіл добудувати будинок, який на той час був розміром приблизно 6*5 м і був дерев'яним.

03 лютого 1990 року ОСОБА_7 звернувся до правління СТ «Акитивіст» з проханням переоформити зазначену земельну ділянку на його дружину ОСОБА_6 З аналогічною заявою 09 лютого 1990 року звернулася й ОСОБА_5

З 09 червня 1990 року відповідачка є членом СТ «Активіст» та за нею закріплена земельна ділянка НОМЕР_1.

Станом на 1993 рік на ділянці був розташований садовий будинок кам'яний з мансардою, площею 60,6 кв. м.

На підставі свідоцтва про право особистої власності на садовий будинок від 29 березня 1993 року, виданого виконкомом Центральної районної ради народних депутатів, ОСОБА_5 належить садовий будинок НОМЕР_1 в м. Миколаєві в СТ «Активіст».

На підставі державного акта про право власності на земельну ділянку, виданого 26 березня 2012 року, ОСОБА_5 є власником земельної ділянки, площею 0,0443 га, яка розташована на ділянці НОМЕР_1 в СТ «Активіст» в центральному районі м. Миколаєва, яку вона отримала внаслідок приватизації.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер.

Після його смерті сторони у встановленому порядку та у визначені законом строки звернулись з заявами про прийняття спадщини.

На час виникнення права власності відповідача на спірний дачний будинок правовідносини щодо спільного сумісного подружжя регулювалися нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС).

Частиною 1 ст. 22 КпШСмайно, нажите подружжя під час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або у порядку успадкування, є власністю кожного з них (ч. 1 ст. 24 КпШС).

У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Відповідно до наведених норм матеріального права та встановлених обставин, суди дійшли обґрунтованого висновку, що з 1989 року по 1993 рік, під час перебування у шлюбі, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 було збудовано дачний будинок, площею 60,6 кв. м з господарськими спорудами на земельній ділянці СТ «Активіст» НОМЕР_1, внаслідок чого відповідач отримала свідоцтво про право власності на цей будинок, а тому визнав це спірне нерухоме майно спільним майном подружжя, яке входить до складу спадкового майна.

Доводи відповідача про те, що спірний будинок був збудований виключно за особисті кошти останньої, не підтверджені переконливими доказами, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України є її процесуальним обов'язком.

Надані на підтвердження наявності особистих коштів копія рішення суду про стягнення аліментів на відповідача та розписка про отримання ОСОБА_5 в дар від сина 3 500 дол. США, самі по собі не підтверджують фактів будівництва або реконструкції спірного будинку та витрат на це саме цих коштів.

Як вбачається з матеріалів справи позивач звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини в серпні 2015 року та дізнався, що відповідач не повідомила нотаріусу про спадкове майно у вигляді садового будинку, заперечуючи, що ця нерухомість є спадковим майном.

04 січня 2016 року позивач звернувся до нотаріуса із заявою про включення спірного дачного будинку до спадкового реєстру, проте йому було відмовлено. Отже саме з цього часу почався перебіг позовної давності, оскільки позивач дізнався про порушення свого права на успадкування вказаного дачного будинку. ОСОБА_4 звернувся до суду за захистом своїх прав 22 січня 2016 року, тобто в межах загальної позовної давності.

Згідно із ст. 1245 ЦК України частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкодавцями за законом на загальних підставах. До числа цих спадкоємців входять також спадкоємці за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у першу чергу мають право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_7

Таким чином, суди дійшли правильного висновку, що позивач має право на ј частки спірного дачного будинку у порядку спадкування за законом після смерті свого батька.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 14 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік О.В. Ступак