Справа № 591/1181/17
Провадження № 2/591/1290/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2017 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого судді Бурда Б.В.

при секретарі Сітало Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач свої вимоги мотивує тим, що01 вересня 2016 року померла її бабуся ОСОБА_5. Після смерті бабусі вона звернулася до нотаріальної контри з заявою про прийняття спадщини та дізналася, що померла 24.07.2009 року заповіла житловий будинок та земельну ділянку своєму племіннику ОСОБА_2 Зазначила, що на час складання заповіту ОСОБА_5 була тяжко хворою людиною, страждала на поведінкові та психічні розлади здоровя, про що свідчить лікарське свідоцтво про смерть. Вважає, що на час посвідчення заповіту померла була у депресивному стані з психічними розладами після прийняття ліків, а тому не могла розуміти значення своїх дії та керувати ними. Вважає, що на час посвідчення заповіту померла була недієздатна, а тому, посилаючись на положення ст. 225, 226 ЦК України, просить визнати заповіт недійсним.

В судовому засіданні позивач позов підтримала та пояснила, що про заповіт вона не знала. Бабуся хворіла, путалася в розмові та не могла розуміти значення своїх дій, оскільки приймала ліки. Рішення суду про визнання бабусі недієздатною не приймалося.

Відповідач та його представник позов заперечили та пояснили, що його ОСОБА_5 до дня смерті була в нормальному стані та розуміла значення своїх дій. Останні 9 років ОСОБА_5 фактично мешкала разом з позивачем, який здійснював за нею догляд.

ОСОБА_3 позов підтримала та пояснила, що після смерті бабусі (ОСОБА_5М.) позивач дізналася про заповіт. Вважає, що заповіт був підписаний померлою внаслідок обману та під час цього ОСОБА_5 не могла усвідомлювати значення своїх дій. Після перерви оголошеної у судовому засіданні дана третья особа до суду не зявилася.

Приватний нотаріус ОСОБА_4 позов заперечила. Пояснила суду, що до неї звернулася особисто ОСОБА_5 з приводу посвідчення заповіту. У неї не виникало ніяких сумнівів у дієздатності та психічному стані цієї особи. ОСОБА_5 розповідала про сімю, своє життя та виявила бажання скласти заповіт. При цьому виникло питання щодо правильності написання прізвища особи, на імя якої мало бути складено заповіт. Через деякий час (у той день, чи пізніше) ОСОБА_5 повернулася до неї з особою на імя якої вона хотіла скласти заповіт та надала їй паспорт ОСОБА_2. Пояснила, що при посвідченні заповіту в її робочому кабінеті була лише вона та ОСОБА_5, супроводжуючі особи перебували у приймальні. Також пояснила, що вона за звичкою при посвідченні заповітів робить робочі записи (про що розмовляли з відвідувачем, які питання ставилася та які відповіді на них надавалися). Це вона робить, оскільки інколи виникають судові спору через перебіг значного часу.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши подані суду докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на таке.

З пояснень позивача та відповідача у судовому засіданні встановлено, що позивач є онукою ОСОБА_5, а відповідає є племінником ОСОБА_5

Судом встановлено, що 01 вересня 2016 року ОСОБА_6 померла та після її смерті відкрилася спадина на належне померлій майно.

Відповідач є спадкоємцем померлої за заповітом, який був посвідчений 24 липня 2009 року приватним нотаріусом Сумського нотаріального округу ОСОБА_4 (а.с. 10)

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пунктах 2, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (ст. 159 ЦПК України), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Доказування, а відтак і рішення суду, не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно з ч. 1 ст. 159 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 58, ч. 2 ст. 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Виходячи з того, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом, при вирішенні спору про визнання його недійсним, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.

Обґрунтовуючи свої вимоги про визнання заповіту недійсним позивач послалася на те, що на час складання заповіту ОСОБА_5 була тяжко хворою людиною, страждала на поведінкові та психічні розлади здоровя, про що свідчить лікарське свідоцтво про смерть. А також на те, що на час посвідчення заповіту померла була у депресивному стані з психічними розладами після прийняття ліків, а тому не могла розуміти значення своїх дії та керувати ними.

Однак жодних доказів на підтвердження обставин, на які вона послалася в обґрунтування своїх вимог, позивач суду не надала.

Лікарське свідоцтво про смерть (а.с. 7), а також подана позивачем виписка з історії хвороби померлої (а.с. 27), жодним чином не підтверджують той факт, що ОСОБА_5 мала будь-які психічні розлади чи приймала ліки, що могли вплинути на свідомість померлої.

При цьому слід звернути увагу на той факт, що витребувана за клопотанням позивача медична картка померлої взагалі не містить записів про звернення ОСОБА_5 до психіатри чи рекомендацій лікарів, що здійснювали її періодичний нагляд, у необхідності консультації чи нагляду психіатра.

Вказана медична картка не містить записів (що стосуються періоду посвідчення заповіту) з приводу звернення померлої до лікарів, окрім записів про періодичний медичний огляд.

З пояснень свідка ОСОБА_7 вбачається, що він є сусідом померлої та перебуває з відповідачем у дружніх стосунках. Живе з часу народження, та усі в цьому районі знають один одного. Тітка відповідача (ОСОБА_5М.) останій час фактично мешкала у відповідача, який доглядав за нею. Пояснив, що ОСОБА_5 до останнього дня ходила у магазин, розраховувалася там, усіх впізнавала, розмовляла та звичайно поводилася. Він зустрічав померлу кожного дня у магазині, коли привозили хліб. ОСОБА_5 після магазину завжди заходила до відповідача, сиділа разом з відповідачем біля двору. Пояснив, що він також знає позивача та ОСОБА_3, чи приїздили вони до померлої він не знає. Чи лікувалася померла він також не знає.

Свідок ОСОБА_8 пояснила суду, що працює дільничною медичною сестрою ЦГБ та обслуговує Тимірязівку. Знає ОСОБА_5, яка мешкала на її дільниці. ОСОБА_5 на психічні розлади на страждала та завжди поводилася нормально. Останній час у лікарні не лежала, терапевт виходив лише на виклики. Бувала у померлої приблизно 4 рази на рік, спілкувалася з приводу потреби у відвідування лікаря. Раніше проживала на Тимирязівці та знала особисто померлу.

Свідок ОСОБА_9 пояснила суду, що проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1, знає відповідача та працює медсестрою ПП Согор. З 1995 року знала ОСОБА_5М та спілкувалася майже до дня її смерті. ОСОБА_5 бачила майже кожен день, викликала для неї лікаря, купувала на прохання ліки. Пояснила, що назви усі потрібних ліків ОСОБА_5 памятала . Вони часто розмовляли та дискутували на політичні питання. Зі слів ОСОБА_5 знає, що вона хату переписала на Мішу (племінника). Пояснила, що вона робила уколи ОСОБА_5, її сину ОСОБА_10 та невістці. ОСОБА_5 кожен день ходила у магазин, годувала котів та собак. Померла їла погано, оскільки не хотіла готувати. Уколи робила до 2016 року. ОСОБА_5 сама приходила до неї поміряти тиск, замовити пігулки. Чи лежала ОСОБА_5 у лікарні у 2016 році вона не знає. ОСОБА_5 поламала ногу перед смертю, але її з лікарні зразу привезли додому.

Свідок ОСОБА_11 пояснила суду, що вона з 2011 року працює продавцем у магазині по вулиці Аерофлотська, 6 в м. Суми, окрім того вона мешкає у м. Суми на Тимирізівці в районі цвинтаря. Знає ОСОБА_5, як постійного клієнта магазину, яка кожного дня ходила до магазину, аж до того часу поки не зламала шийку бедра. ОСОБА_5 кожного дня приходила до магазину за булочками та топленим молоком. Вони спілкувалися у приміщенні магазину. ОСОБА_5 розповідала що живе сама, але ходить до баби Паші (матері відповідача), відповідача, які їй допомагають. ОСОБА_5М казала, що майно залишає Міші (відповідачу) пояснила, що ОСОБА_5 була адекватною людиною, арешту рахувала скоріш за неї. Після смерті її хтось забрав, де поховали не знає.

Згідно ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними.

Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом.

Суд може, згідно ч.1 ст. 36 ЦК України, обмежити цивільну дієздатність фізичної особи, якщо вона страждає на психічний розлад, який істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Як зазначила у судовому засіданні сама позивач, ОСОБА_5 недієздатною не визнавалася.

Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст.1216 ЦК України).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України) Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (ч.1 ст. 1223 ЦК України). Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (ст.1234 ЦК України).

Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини (ч.ч.1, 2 ст. 1236 ЦК України).

Заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем (ч.ч.1, 2 ст. 1247 ЦК України).

Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (ч.ч.1, 2 ст. 1257 ЦК України).

Зважаючи на те, що заповідач на час складання заповіту ( а саме 24.07.2009року) недієздатною визнана не була, а доказів того що ОСОБА_5 саме під час підписання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій чи не могла ними керувати позивачем суду не надано, правових підстав для визнання заповіту недійсним немає.

Зважаючи на викладене суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову за необґрунтованістю вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити за необґрунтованістю вимог.

Рішення суду може бути оскаржено сторонами до Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області через Зарічний районний суд м. Суми, шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення суду (для осіб, що не були присутні при проголошення рішення, в той же строк з часу вручення копії рішення) апеляційної скарги.

суддя