Справа № 310/5575/17
РІШЕННЯ

Іменем України

25 жовтня 2017 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Прінь І.П.,

за участі: секретаря судового засідання Бевз О.А,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком,

Встановив:

В серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком №14, що розташований по вул. Гагаріна в с. Новопетрівка Запорізької області. Позовні вимоги мотивовані тим, що вона є власником земельної ділянки за вказаною адресою на підставі договору купівлі-продажу від 28.05.2009 року. На цій земельній ділянці нею збудовано будинок і 21.11.2012 року отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Згодом, вона дізналася, що за вказаною адресою зареєстрований ОСОБА_2, який був родичем минулого власника нерухомого майна. Наявність реєстрації відповідача в будинку чинить позивачу перешкоди у здійсненні ним права власності на своє майно. Оскільки відповідач не є членом її сімї, в будинку ніколи не проживав, просить визнати його таким, що втратив право користування житловим будинком.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявилася. Подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. У разі неявки відповідача в судове засідання не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не зявився, про день, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином через засоби масової інформації шляхом опублікування оголошення у газеті «Запорізька правда» (а.с.28). Причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не подавав, заперечень проти позову не подав.

Суд на підставі ст.ст.169, 224-226 ЦПК України, за згодою позивача, розглядає справу за відсутності відповідача в заочному порядку, на підставі наявних у ній даних та доказів.

Дослідивши матеріали справи та докази у їх сукупності, суд встановив таке.

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України.

Судом встановлено, що позивачем 28.05.2009 року була придбана земельна ділянка площею 0,1608га по вул. Гагаріна,14 в с. Новопетрівка Бердянського району Запорізької області на підставі договору купівлі-продажу (а.с.7-8), який був укладений з продавцем ОСОБА_3 На час укладання договору купівлі-продажу земельна ділянка була вільною від забудови. У 2012 році позивач збудувала на земельній ділянці житловий будинок, отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 21.11.2012 року і зареєструвала право власності на нього у встановленому законом порядку 07.12.2012 року.

Як вбачається з довідки старости Новопетрівського старостинського округу №247 від 09.08.2017р. за адресою: вул. Гагаріна,14 в с. Новопетрівка Бердянського району Запорізької області зареєстрований відповідач ОСОБА_2 ( а.с.11). Реєстрація місця проживання відповідача за цією адресою також підтверджується і довідкою відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Запорізькій області від 01.08.2017р. ( а.с.21), зокрема, в ній зазначено, що відповідач зареєстрований за цією адресою з 2005 року.

Відповідно до ч.1 ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року №75/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 не є членом сімї позивача ОСОБА_1, яка набула право власності на житловий будинок у 2012 році. Спільно з власником спірного житлового будинку відповідач не проживав і не проживає, спільним побутом з ним не був повязаний.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

До такої правової позиції дійшов Верховний суд України у своїй постанові у справі №6-709цс16 від 16 листопада 2016 року.

Отже, відповідно до положень статті 391 ЦК України позивач, як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування майном.

Керуючись ст.ст.319, 391 ЦК України, ст.ст. 4, 10, 11, 15, 57-62, 169, 208, 212-215, 223-226, 294 ЦПК України, суд,-

Вирішив:

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим будинком №14 по вул. Гагаріна в с. Новопетрівка Бердянського району Запорізької області.

Згідно зі ст.228 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Бердянський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, або письмової заяви відповідача про перегляд заочного рішення, якщо їх не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя ОСОБА_4