Справа № 363/2016/17 Головуючий у І інстанції Котлярова І. Ю.
Провадження № 22-ц/780/4961/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 6 24.10.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

24 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - Олійника В.І.,

суддів Березовенко Р.В., Лівінського С.В.,

при секретарі Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 06 вересня 2017 року у справі за позовом заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах Лебедівської сільської ради до Вишгородської районної державної адміністрації, ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про скасування розпорядження, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та повернення земельних ділянок,-

в с т а н о в и л а :

У травні 2017 року заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури звернувся до суду із зазначеним позовом про скасування розпорядження, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та повернення земельних ділянок, який обґрунтовував тим, що Києво-Святошинською місцевою прокуратурою за результатами звернення Лебедівської сільської ради №75/02-10 від 14.02.2017 року встановлено, що розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації №455 від 07.07.2008 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок 3 громадянам у власність для ведення особистого селянського господарства на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району, розроблений ТОВ «Три Ленд».

Вказаним розпорядженням передано безоплатно у власність земельні ділянки громадянам загальною площею 5.4466 га для ведення особистого селянського господарства на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області.

Водночас передача земельних ділянок відбулася з порушенням законодавства, а саме, вимог земельного законодавства та Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям». Землі, які належать до резервного фонду, передані відповідачам, які не є членами колективного сільськогосподарського підприємства, не проживають у населеному пункті та не відносяться до соціальної сфери життя села.

Тому просив суд визнати незаконним та скасувати розпорядження Вишгородської РДА Київської області від 07 липня 2008 року №455 «Про передачу земельних ділянок у власність 3 громадянам України для ведення особистого селянського господарства на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської область»; визнати незнаним та скасувати розпорядження Вишгородської РДА Київської області від 14 жовтня 2009 року №1591 «Про зміну функціонального використання земельних ділянок гр. ОСОБА_2 з ведення особистого селянського господарства на ведення індивідуального садівництва на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області» в частині щодо земельної ділянки з кадастровим номером :34:027:0108.

Визнати недійсним державний акт серії ЯИ №247312 на право власності на земельну ділянку площею 5,4467 га з кадастровим номером :34:027:0108 для ведення індивідуального садівництва, виданий ОСОБА_2

Витребувати на користь Лебедівської сільської ради Вишгородського району з незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку площею 5,4467 га з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва з кадастровим номером :34:027:0108, вартістю 1083722 грн. 82 коп., яка розташована в межах Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області.

Також позивач просить стягнути з відповідачів на користь прокуратури Київської області сплачений судовий збір.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 06 вересня 2017 року позов задоволено в повному обсязі.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження Вишгородської РДА Київської області від 07 липня 2008 року №455 «Про передачу земельних ділянок у власність 3 громадянам України для ведення особистого селянського господарства на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області».

Визнано незнаним та скасовано розпорядження Вишгородської РДА Київської області від 14 жовтня 2009 року №1591 «Про зміну функціонального використання земельних ділянок гр.ОСОБА_2 з ведення особистого селянського господарства на ведення індивідуального садівництва на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області» в частині щодо земельної ділянки з кадастровим номером :34:027:0108.

Визнано недійсним виданий ОСОБА_2 державний акт серії ЯИ №247312 на право власності на земельну ділянку площею 5,4467 га з кадастровим номером :34:027:0108 для ведення індивідуального садівництва.

Витребувано на користь Лебедівської сільської ради Вишгородського району з незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку площею 5,9985 га з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва з кадастровим номером :34:027:0108, вартістю 1083722 грн. 88 коп., яка розташована в межах Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області.

Стягнуто судовий збір в рівних частках з Вишгородської РДА Київської області та ОСОБА_2 у сумі по 9727 грн. 92 коп. на користь прокуратури Київської області.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої та ухвалення нового рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції визнав поважними причини пропуску строку позовної давності і вважав, що порушене право підлягає захисту, посилаючись на те, що відповідачі по справі із заявами про застосування строків позовної ждавності до суду не зверталися, та оскільки прокурор є самостійним учасником процесу і наділений усіма правами сторони процесу, тому строк позовної давності обчислюється з моменту, коли йому стало відомо про допущені порушення вимог законодавства.

Таким чином, як зазначено рішенні, суд вважав, що прокурором з поважних причин було пропущено строк позовної давності, і тому він підлягав поновленню з метою захисту прав.

Проте, колегія суддів з такими висновками не може погодитися і ухвалене судом рішення не відповідає зазначеним вимогам ст.213 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

За змістом ч.3 ст.10 та ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено, що розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації від 07.07.2008 року №455 «Про передачу земельних ділянок у власність 3 громадянам України для ведення особистого селянського господарства на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області» було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок 3 громадянам у власність для ведення особистого селянського господарства на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області, загальною площею 5,4466 га.

Згідно з додатком до розпорядження від 07.07.2008 року №455 визначено список громадян, яким надається у власність земельні ділянки, а саме ОСОБА_3 який мешкає за адресою: Київська область, м. Вишгород, вул. Б. Хмельницького, 7-б, надано у власність земельну ділянку площею 1,4469 для ведення особистого селянського господарства на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області, ОСОБА_4, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1, надано у власність земельну ділянку площею 1,9998 для ведення особистого селянського господарства на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області та ОСОБА_5, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1, надано у власність земельну ділянку площею 1,9999 для ведення особистого селянського господарства на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області (а.с. 7).

На підставі вищезазначеного розпорядження, 22 серпня 2008 року відповідачам було видано державні акти:

- державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 672598 від 22.08.2008 року на імя ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 1,9999 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :34:027:0105, який зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №32 (а.с.9);

- державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 672597 від 22.02.2008 року на імя ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 1,4469 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :34:027:0106, який зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №27 (а.с.10);

- державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №672599 від 22.08.2008 року на імя ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 1,9998 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :34:027:0104, який зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею , договорів оренди землі за № 28 (а.с.11).

У подальшому вказані земельні ділянки були відчуженні на користь ОСОБА_2 та обєднанні в одну земельну ділянку площею 5,4466 га для ведення особистого селянського господарства, на яку було визначено кадастровий номер :34:027:0108 і видано державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №872701 від 02.09.2009 року (а.с.13.)

Разом із цим, розпорядженням Вишгородської районної адміністрації Київської області від 14.10.2009 року №1591 було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо зміни функціонального використання земельних ділянок гр.ОСОБА_2 з ведення особистого селянського господарства на ведення індивідуального садівництва на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області та видано державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯИ №247312 з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер земельної ділянки :34:027:0108.

Згідно з листом Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області від 14.02.2017 року №75/02-10 на даний час на обліку в сільській раді перебуває 20 чоловік, які за період з 2008 року по час надання інформації не отримали земельні ділянку у власність, як працівники соціальної сфери села (а.с.14).

Відповідно до листа Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області від 03.04.2017 року №164 громадяни ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_3, які на території Лебедівської сільської ради із земель резервного фонду отримали земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства, не були членами СВК імені Шолуденка, не були зайняті у соціальній сфері села Лебедівка та не проживали на території Лебедівської сільської ради (а.с.15).

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

З матеріалів справи вбачається, що прокурором поставлено вимогу про витребування на користь Лебедівської сільської ради земельних ділянок, які були виділені у приватну власність у 2008 році.

Тобто, таке вибуття відбулося у 2008 році, з якою минуло більше девяти років.

При цьому у Лебедівської сільської ради, як і в позивача (прокуратури) були всі можливості довідатися про порушення своїх прав (сільської ради) та особу, що їх порушила, оскільки Закони України «Про доступ до публічної інформації», «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» надають всі можливості щодо отримання інформації, яка на сьогоднішній день зазначена в позовній заяві в якості підстав для позову.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня. коли почалося його виконання.

Згідно з ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

До вимог прокурора про витребування майна застосовується загальний строк позовної давності, оскільки стаття 268 ЦК України містить виключний перелік вимог, на які не поширюється позовна давність, серед яких відсутні вимоги про витребування майна.

Частина 4 ст.268 ЦК України в редакції до 20.12.2011 року встановлювала правило, згідно з яким позовна давність не поширювалася на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Проте, законом від 20.12.2011 року №4176-УІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» вказане положення зі статті 268 ЦК України було виключене.

Також правову позицію з цього приводу неодноразово висловлював Верховний Суд України.

Так, у постанові від 08.06.2016 року по справі №6-3089цс15 зазначено, що «з огляду на статус держави та її органів як субєктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які предявляються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, а на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як субєктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.».

Відносно моменту початку перебігу позовної давності, то як вбачається з правової позиції ВСУ у справі №6-2469цс16: «пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен мас право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального права, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.».

Щодо початку перебігу позовної давності у разі пред'явлення прокурором позову в інтересах держави, то у справі №6-2407цс15 ВСУ сформулював правовий висновок, за яким «у випадку предявлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі предявлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Отже, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.».

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що строк почався з часу прийняття розпорядження Вишгородською РДА у 2008 році. При тому, як вбачається з матеріалів справи, як позивач так і Лебедівська сільська Рада, як субєкти владних повноважень в силу своїх повноважень знали про зазначене розпорядження Вишгородської РДА або могли довідатися ще у 2008 році про порушення прав і законних інтересів, а саме, про передачу земельних ділянок у власність громадянам.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, позовна заява Києво-Святошинської місцевої прокуратури поступила до суду 25 травня 2017 року, 29 червня було відкрито провадження у справі і призначено справу до розгляду на 17 серпня 2017 року. Проте, незважаючи на такий тривалий час, ОСОБА_2 не було належним чином повідомлено про розгляд справи (а.с.39) і незважаючи на наявну адресу відповідачки ОСОБА_2, а саме, у АДРЕСА_2, суд її за цією адресою не повідомляв про розгляд справи 6 вересня 2017 року, а обмежився лише оголошенням в газеті «Урядовий курєр» і ухвалив рішення 6 вересня 2017 року, і це при тому, що ОСОБА_2 не було відомо про розгляд справи і нею навіть не було отримано позовної заяви.

Таким чином, судом першої інстанції було порушено норми процесуального права на захист своїх прав ОСОБА_2 і її було позбавлено можливості реалізувати своє право в суді першої інстанції щодо подання заяви про застосування строку позовної давності.

Крім того, судом першої інстанції було зроблено необгрунтований висновок про поважність пропуску прокурором позовної давності і суд зробив в мотивувальній частині суперечливі висновки, правильно вказуючи у рішенні, що «відлік позовної давності обчислюється з моменту, коли про порушення дізнався або мав дізнатися орган, уповноважений на здійснення відповідних функцій, а не прокурор» (а.с.64), і той же час суд не з'ясовував, коли про порушення свого права дізналася Лебедівська сільська рада і жодним чином не мотивував цих обставин.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги щодо пропуску позовної давності заслуговують на увагу, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст.309 ЦПК України є підставами для його скасування з ухваленням нового.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку щодо необхідності скасування рішення та ухвалення нового, яким відмовити у задоволенні позову через пропуск трьохрічного строку позовної давності, в межах якого прокурор чи Лебедівська сільська Рада могли звернутися до суду з вимогою про захист цивільного права або інтересу.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 06 вересня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В позові заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах Лебедівської сільської ради до Вишгородської районної державної адміністрації, ОСОБА_2 про скасування розпорядження, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та повернення земельних ділянок відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.І. Олійник

Судді: Р.В. Березовенко

ОСОБА_6