Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоХопти С.Ф.,
суддів:Гулька Б.І.,Журавель В.І.,
Закропивного О.В.,Штелик С.П.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про вселення, зобов'язання усунути перешкоди у користуванні часткою у житловому будинку за касаційною скаргою представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 - на рішення Баришівського районного суду Київської області від 02 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 01 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду із

указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона є

власником 43/100 частки житлового будинку, розташованого за адресою:

АДРЕСА_2, який складається з двох квартир

площею 137,3 кв.м з окремими входами, однак відповідач чинить їй

перешкоди у користуванні власністю та не допускає до належної частки квартири, змінив замок на вхідних дверях. Посилаючись на наведене, позивач просила суд вселити її у спірний будинок та зобов'язати ОСОБА_7 не чинити їй перешкоди у користуванні її майном.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 02 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 01 лютого 2017 року, позов ОСОБА_6 задоволено. Вселено ОСОБА_6 у житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 Зобов'язано ОСОБА_7 не чинити ОСОБА_6 перешкод у користуванні житловим будинком за адресою: АДРЕСА_3 Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_7 - ОСОБА_8., посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення судів та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03 жовтня 1990 року, спадкоємцем 43/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 є його

дочка - ОСОБА_6

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02 квітня

1999 року, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 є його син - ОСОБА_7 Спадкове майно, на яке

видано свідоцтво складається з 57/100 частини житлового будинку по

АДРЕСА_1.

Згідно технічного паспорту від 10 квітня 2009 року загальна площа вказаного будинку становить 137,3 кв. м.

04 червня 2015 року рішенням виконавчого комітету Баришівської селищної ради № 40.9 «Про впорядкування адреси житлового будинку громадян ОСОБА_6 і ОСОБА_7 та впорядкування нумерації земельної ділянки» було змінено цільове призначення житлового будинку з одноквартирного в двохквартирний та присвоєно квартирі, яка належить ОСОБА_7, адресу - АДРЕСА_1, а квартирі, яка належить ОСОБА_6 - АДРЕСА_2. Також даним рішенням присвоєно адреси відповідним земельним ділянкам, розташованим по АДРЕСА_2 що належить ОСОБА_7 - АДРЕСА_4 що належить ОСОБА_6 - АДРЕСА_2

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 04 грудня 2015 року за позовом ОСОБА_7 припинено право власності ОСОБА_6 на 43/100 частини житлового будинку НОМЕР_1 з господарськими будівлями та спорудами, а саме: сарай, погріб та літня кухня, що розташовані по АДРЕСА_5,та визнано право власності на вказане майно за ОСОБА_7

16 квітня 2016 року ОСОБА_7 на підставі рішення суду від 04 грудня 2015 року та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02 квітня

1999 року подарував житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 своїй дочці - ОСОБА_10 Вказаний договір дарування посвідчено приватним нотаріусом Баришівського районного нотаріального округу Київської області Джурою С.В. та зереєстровано в реєстрі за №№ 335, 337, 339, а також внесеноі відомості про державну реєстрацію права власності на вищевказане майно за ОСОБА_10

Рішенням апеляційного суду Київської області від 19 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 листопада 2016 року, скасовано рішення Баришівського районного суду Київської області від 04 грудня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про припинення та визнання права власності відмовлено.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 05 липня 2016 року визнано частково недійсним договір дарування № 335 від 16 квітня 2016 року, а саме в частині дарування 43/100 житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами, які належать ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03 жовтня 1990 року, та визнано недійсною державну реєстрацію цієї частини будинку за ОСОБА_10

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_6 є власником 43/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 а відповідач у справі - ОСОБА_7 чинить їй перешкоди у користуванні її власністю. Окрім того ОСОБА_7 вдається до маніпуляцій з житлом, про що свідчать чисельні рішення судів, в тому числі і відчуження спірного житла з метою позбавити ОСОБА_6 частки житлового будинку АДРЕСА_1

Перевіряючи правильність вирішення справи судом першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що власником 57/100 частин спірного будинку на час розгляду справи у суді є не ОСОБА_7, а його донька ОСОБА_10, суд першої інстанції в порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України не вирішив питання про залучення до участі у справі співвласника будинку ОСОБА_10 У силу положень глави І розділу V ЦПК України суд апеляційної інстанції позбавлений повноважень на залучення до участі у справі інших осіб на стадії апеляційного розгляду, а тому у колегії суддів відсутня можливість усунути вказану помилку місцевого суду. У той же час, встановивши порушення судом першої інстанції норм процесуального законодавства, колегія суддів апеляційного суду не вважала, що вказані порушення є підставою для скасування правильного по суті рішення, адже судом першої інстанції вірно встановлено, що права позивача ОСОБА_6 як власника належної їй частки у спірному майні порушені, перешкоди у користуванні майном створюються саме відповідачем ОСОБА_7, а не ОСОБА_10

Колегія судів погоджується із висновками судів.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановленому законом.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Частиною 3 статті 47 Конституції України гарантується право на житло і встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Стаття 155 ЖК України передбачає, що жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Положення ст. ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які є колишніми співвласниками нерухомості, права на частку в якій просить захистити позивач.

Колегія суддів погоджується із висновками судів про те, що ОСОБА_7 може відповідати за позовом ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні часткою у житловому будинку, оскільки із доказів у справі, які оцінено згідно ст. 212 ЦПК України, встановлено, що перешкоди у користуванні спірним майном чиняться саме ОСОБА_7

Позовну вимогу про вселення ОСОБА_6 до будинку АДРЕСА_1 судами розглянуто у відповідності до вимог ст. ст. 317, 319, 383, 391 ЦК України, оскільки ОСОБА_6 належать права володіння, користування та розпорядження 43/100 частками спірного житлового будинку, а тому вона не може бути обмежена у здійсненні права власності на вказану частку у майні.

Власник (співвласник) житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання (ст. 321 ЦК України), а тому вирішення питання про вселення ОСОБА_6 до будинку АДРЕСА_1 прав іншого співвласника будинку - ОСОБА_10- не порушує та її згоди не потребує.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 - відхилити.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 02 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 01 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Ф. Хопта

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В. Закропивний

С.П. Штелик