Справа №463/4084/16-ц
Провадження №2/463/416/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2017 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі головуючого судді Шеремети Г.І.

при секретарі с/з Козак О.В.

за участю представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третьої особи: Личаківської районної адміністрації ЛМР про визнання права власності на частину житлового будинку та частину земельної ділянки, суд, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася до суду з позовом, просила визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на будинок АДРЕСА_1 від 11 лютого 2003 року, видане на ОСОБА_4, зареєстроване в кадастровій книзі №4 28.03.2003 року за №489249 та скасувати державну реєстрацію права власності, проведену Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки від 28.03.2003 року за реєстраційним номером 482949; визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на будинок АДРЕСА_1 від 02 жовтня 2014 року, індексний номер 27599184, видане на ОСОБА_4 та скасувати державну реєстрацію на будинок від 30.09.2014 року за реєстраційним номером 01, проведену реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції; визнати за ОСОБА_3 право власності на 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1, як майно нажите подружжям за час шлюбу і є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя; визнати недійсним Державний акт про право власності на ? частину земельної ділянки від 06 травня 1996 року серії НОМЕР_1, виданий на ОСОБА_4 та зареєстрований в Книзі записів державних актів за 3-5 №61; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину земельної ділянки по АДРЕСА_1.

Позов мотивує тим, що з 17 серпня 1969 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_4 З моменту укладення шлюбу разом із чоловіком та двома дітьми проживала у будинку батьків чоловіка, що за адресою: АДРЕСА_2. Так як будинок був невеликим, оскільки складався лише з двох житлових кімнат, а сім'я була великою, то з чоловіком прийняли рішення про будівництво власними силами та коштами окремого житлового будинку. В 1996 році спільною спрацею та коштами подружжя впритул до будинку АДРЕСА_2 будо зведено дві житлові кімнати площею 30,6 кв.м. розпорядженням від 12.06.1996 року ЛРА виконавчого комітету ЛМР народних депутатів, які дозволено було експлуатувати, новому будинковолодінню присвоєно окремий номер АДРЕСА_1. 03.09.1996 року відповідачу ОСОБА_4 видано технічний паспорт на будинковоодіння АДРЕСА_1.

На підставі рішення виконкому Львівської міської ради народних депутатів від 01.03.1996 року №95 відповідачу ОСОБА_4 06.05.1996 року видано Державний акт про право власності на на землю, а саме земельну ділянку площею 750 кв.м. з цільовим призначенням для обслуговуванням будинку.

У зв'язку з тяжким матеріальним становищем сім'ї та необхідністю коштів для проведення реконструкції зведеної прибудови, позивач змушена була у 1994 році виїхати на заробітки в Грецію.

Станом на кінець 2002 року за кошти позивача, зароблені закордоном, було завершено реконструкцію із прибудовою до будинку АДРЕСА_1, внаслідок чого збільшилась його площа до 79,70 кв.м., що підтверджується рішенням виконавчого комітету ЛМР від 08.11.2002 року №432 «Про затвердження акта державної технічної комісії про готовність до експлуатації житлового будинку по АДРЕСА_1. У зв'язку з чим 11.02.2003 року відповідачу ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право власності в цілому на одноповерховий трикімнатний будинок АДРЕСА_1 (загальна площе 79,7 кв.м., житлова - 45,1 кв.м.).

За період 2011-2013 років за кошти позивача було проведено реконструкцію житлового будинку АДРЕСА_1 шляхом здійснення надбудови 2-го поверху із заміною пічного опалення на двоконтурний котел. У зв'язку з чим 16.01.2012 року відповідачу ОСОБА_4 було видано новий технічний паспорт уже на двоповерховий будинок АДРЕСА_1, а 02.10.2014 року свідоцтво про право власності.

Так як будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка, виділена для обслуговування будинку, набуті подружжям за час перебування в зареєстрованому шлюбі, за спільні кошти та спільною працею, а відповідач станом на даний час не визнає права позивача на частку у спірному майні, крім того, усі правовстановлюючі документи оформив на себе, що відтак свідчить про грубе порушення прав позивача як співвласника спірного майна. А відтак остання звернулася до суду з відповідним позовом, який просить задоволити.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав передбачених в позові. Додатково пояснив, що позивач ОСОБА_3 з 1994 року перебуває на заробітках в Греції і власне за рахунок саме її коштів, які вона привозила як особисто, так і надсилала поштовими переказами, було здійснено будівництво будинку АДРЕСА_1, а відтак такий та виділена для його обслуговування земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідач в судове засідання з розгляду даної справи не з'явився, хоча про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомив. Подав заяву про розгляд справи без його участі, просить прийняти рішення на підставі закону. Суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутності на підставі наявних у справі матеріалів та постановити зі згоди представника позивача заочне рішення.

Заслухавши пояснення представника позивача, оглянувши матеріали справи та додані до нього письмові документи, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст.215,225,226 ЦПК України, суд вважає, що позов слід задоволити частково виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 17.08.1969 року зареєстрували шлюб, що підтверджується долученою до матеріалів справи копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 (а.с.10.)

Зі змісту позовної заяви та пояснень представника позивача, даних в судовому засіданні встановлено, що з моменту укладення шлюбу подружжя (сторони по справі) разом з двома дітьми проживала у будинку батьків відповідача, що за адресою: АДРЕСА_2. Так як будинок був невеликим, оскільки складався лише з двох житлових кімнат, а сім'я була великою, то подружжям було прийнято рішення про будівництвом власними силами та коштами окремого житлового будинку. У зв'язку з тяжим матеріальним становищем сім'ї та необхідністю коштів для здійснення будівництва, позивач ОСОБА_3 змушена була у 1994 році виїхати на заробітки в Грецію.

В 1996 році спільною спрацею та коштами подружжя впритул до будинку АДРЕСА_2 будо зведено дві житлові кімнати площею 30,6 кв.м.

Згідно п.2 розпорядженням №458 від 12.06.1996 року ЛРА виконавчого комітету ЛМР народних депутатів «Про експлуатацію самовільно здійсненого будівництва та присвоєння АДРЕСА_1 дозволено ОСОБА_4 експлуатувати дві житлові кімнати площею 30,6 кв.м., що прибудовані до будинку АДРЕСА_2, гараж розміром 5,50*4,65 м. і сарай розміром 5,00*6,00 м., а залишені конструкції старої частини будинку, які розміщені всередині нової прибудови знести з присвоєнням будинковолодінню окремого номер АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_4 внести зміни в документацію через МБТІ (а.с.11).

03.09.1996 року відповідачу ОСОБА_4 видано технічний паспорт на будинковоодіння АДРЕСА_1, згідно відомостей якого будинок складається з 1-го поверху та загальна площа його становить 30,6 кв.м. (а.с.12-14).

На підставі рішення виконкому Львівської міської ради народних депутатів від 01.03.1996 року №95 відповідачу ОСОБА_4 06.05.1996 року видано Державний акт про право власності на на землю, а саме земельну ділянку площею 750 кв.м. з цільовим призначенням для обслуговування частини будинку (а.с.22).

У зв'язку із завершенням проведення реконструкції із прибудовою до будинку АДРЕСА_1, внаслідок чого збільшилась його площа до 79,70 кв.м., рішенням виконавчого комітету ЛМР від 08.11.2002 року №432 «Про затвердження акта державної технічної комісії про готовність до експлуатації житлового будинку по АДРЕСА_1 було затверджено акт державної технічної комісії від 16.10.2002 року про готовність до експлуатації житлового будинку по АДРЕСА_1 після реконструкції з добудовою (а.с.15).

З урахуванням проведеної реконструкції 27.12.2002 року ОСОБА_4 було видано технічний паспорт на будинковолодіння із заначенням проведених змін (а.с.16-19).

На підставі розпорядження ЛРА від 11.02.2003 року відповідачу ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право власності в цілому на будинок АДРЕСА_1, загальною площею 79,7 кв.м. У відповідності до вказаного свідоцтва за ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на будинок, що підтверджується долученим до матеріалів справи витягом №250935 від 28.03.2003 року (а.с.20-21).

Наказом Департаменту містобудування ЛМР №А-130 від 10.06.2010 року було затверджено гр. ОСОБА_4 вимоги до архітектурно-планувальної частини проекту реконструкції індивідуального житлового будинку з розширенням за рахунок надбудови 2-го поверху на АДРЕСА_1 із змінами пічного опалення на двоконтурний котел (а.с.23).

За період 2011-2013 років було проведено реконструкцію житлового будинку АДРЕСА_1 шляхом здійснення надбудови 2-го поверху із заміною пічного опалення на двоконтурний котел. У зв'язку з чим 16.01.2012 року відповідачу ОСОБА_4 було видано новий технічний паспорт уже на двоповерховий будинок АДРЕСА_1, а 02.10.2014 року свідоцтво про право власності на будинок АДРЕСА_1, загальною площею 165,2 кв.м. Право власності за ОСОБА_4 було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується долученою до матеріалів справи копією витягу індексний номер 27599704 від 02.10.2014 року (а.с.24-29).

Згідно положень ст..22 КпШС, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Статтею 60 СК України закріплено презумпцію спільності майна подружжя. У відповідності до положень вказаної статті, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Однак згідно п.3 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У відповідності до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 07.12.2016 року у справі №6-1568цс16, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, у відповідності до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 03.06.2015 року у справі №6-38цс15, правовий режим спільної сумісної власності подружжя окрім критеріїв часу набуття майна та джерела характеризується ще й метою придбання майна.

Оцінюючи обставини справи на предмет відповідності вищевказаним положенням законодавства, суд виходить з наступного.

Позивач звертаючись до суду з позовом про визнання правовстановлюючих документів недійсними та визнання права власності на частину житлового будинку та земельної ділянки обґрунтовує такий тим, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбане у період перебування в шлюбі та за її кошти зароблені на заробітках у Греції спеціально для будівництва вказаного житла.

Оцінюючи зазначені покликання позивача, на предмет обґрунтованості та підтвердження відповідними доказами суд враховує наступне.

Відповідно до ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 60 ЦПК України, закріплено обов'язок доказування, згідно якої кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Законодавством закріплено чотири обов'язкових властивостей доказу, асаме:належність, достовірність, достатність та допустимість, за наявності яких в сукупності, останній може бути врахований судом на підтвердження або спростування тих чи інших обставин справи.

З долученої до матеріалів справи заяви на видачу готівки №97800011 від 05.05.2009 року встановлено, що ОСОБА_5 було отримано валютний переказ в розмірі 6500,00 Євро (а.с.64), а також в розмірі 2200,00 Євро (а.с.63).

Відомостей про те, що будівництво спірного будинку проводилось лише за рахунок особистих коштів відповідача ОСОБА_4 судом не здобуто, доказів на підтвердження цього суду не представлено.

А тому з урахуванням обставин справи та положень законодавства суд приходить до висновку, що оскільки будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка, виділена для обслуговування будинку, набуті подружжям за час перебування в зареєстрованому шлюбі, спільною працею, за спільні кошти (кошти зароблені позивачем в Греції теж є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки такі було зароблено та надіслано в інтересах сім'ї), та в інтересах сім'є, то на таке майно поширюється режим спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України закріплено загальні умови здійснення подружжям права спільної сумісної власності, згідно якої дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.66 СК України передбачено, що подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.

Суд не вбачає підстав для відступу від законодавчо закріпленої презумпції рівності часток подружжя у спільному майні, а тому визнає за позивачем право власності на ? частину будинку та земельної ділянки.

Відмовляючи в задоволення вимоги про визнання правовстановлюючих документів недійсними, а саме: свідоцтва про право власності виданого на ОСОБА_4, зареєстрованого в кадастровій книзі №4 28.03.2003 року за №489249; свідоцтва про право власності від 02 жовтня 2014 року, індексний номер 27599184, виданого на ОСОБА_4; Державного акту про право власності на ? частину земельної ділянки від 06 травня 1996 року серії НОМЕР_1, виданого на ОСОБА_4 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів за 3-5 №61, суд виходить з наступного.

Сам по собі факт реєстрації права власності на спірне майно, яке набуте за час шлюбу та за спільні кошти, на одного з подружжя не означає того, що воно належить лише тій особі, на ім'я якої воно зареєстроване, а тому майно в цьому випадку є спільною сумісною власністю подружжя, відповідно до положень ст.22 КпШС, ст.60 СК України. Вказане твердження підтверджується і позицією ВСС України з розгляду цивільних та кримінальних справ, висловленою в ухвалі від 20.01.2016 року у справі №6-26388ск15.

Крім того, будь-яких інших підстав для недійсності правовстановлюючих документів судом не встановлено. А покликання сторони позивача на те, що правовстановлюючі документи на спільне майно подружжя видані на ім'я лише одного з них, не розцінюються судом як підстава для визнання їх недійсними.

У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України суд вважає за необхідне вирішити питання про розподіл судових витрат. Оскільки позов задоволено частково, то з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 6090,00 грн. судового збору, сплаченого останньою при поданні позовної заяви.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60,88, 212-215,224-226,294 ЦПК України, ст.ст.15,16,368,392 ЦК України, ст.ст.60-63,69,70 СК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов - задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину земельної ділянки по АДРЕСА_1.

В решті вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, 6090 (шість тисяч дев'яносто) грн.. 00 коп. судового збору, сплаченого останньою при поданні позову.

На рішення суду відповідачем може бути подана заява про перегляд заочного рішення в порядку і строки передбачені ст. 228 ЦПК України.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Львівської області в порядку і строки передбаченіст.ст. 294,296 ЦПК України.

Суддя: Шеремета Г. І.