Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.10.2017 Справа №607/10255/17

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі: головуючого Грицака Р.М.

з участю секретаря Чех Ю.Ю.

позивача ОСОБА_1.

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідача ОСОБА_3 про поділ майна подружжя. В обґрунтування заявленого позову, посилається на те, що вона та відповідач ОСОБА_3 з 10.04.2008 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням суду від 27.06.2017 року. Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей: син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, які після розірвання шлюбу проживають з нею. За час спільного подружнього життя, ними було побудовано житловий будинок по АДРЕСА_1, загальною площею 185,5 кв.м., житловою 93,9 кв.м., який є об'єктом їх спільної сумісної власності, однак був зареєстрований за відповідачем ОСОБА_3 Оскільки вони не можуть досягнути згоди про порядок користування спільно надбаним майном, просить визнати будинковолодіння по АДРЕСА_1, об'єктом спільної сумісної власності її та ОСОБА_7 Крім того просить врахувати факт проживання неповнолітніх дітей з нею, відступити від засади рівності часток подружжя та в порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на 2/3 частки вищезазначеного будинковолодіння.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав і мотивів зазначених у позові та просять їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 в судовому засіданні позов визнали частково та суду пояснили, що не заперечують проти визнання за позивачем права власності на 1/2 частку будинковолодіння по АДРЕСА_1, однак вважають безпідставними твердження позивача на наявність підстав від відступлення від засади рівності часток подружжя, оскільки в користь позивача стягнено аліменти на утримання дітей.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав:

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 10 квітня 2008 року, який було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 27.06.2017 року.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого 17 травня 2011 року ОСОБА_3 належить земельна ділянка площею 0,1250 га в с. Великі Гаї Тернопільського району Тернопільської області.

За час спільного подружнього життя, сторонами було побудовано житловий будинок по АДРЕСА_1, загальною площею 185,5 кв.м., житловою 93,9 кв.м., який був зареєстрований на праві приватної власності за ОСОБА_3, що підтверджується технічним паспортом виготовленим 30.09.2014 року Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

28 вересня 2017 року Тернопільським міськрайонний судом видано виконавчий лист №607/8443/17 про стягнення з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_7 в розмірі 1000 грн., однак не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 07.07.2017 року і до досягнення дітьми повноліття.

Частиною 1 ст. 60, 63, ч.1 ст. 69, ч.1 ст.70 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.1 ст. 321 і ст. 392 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За умовами ч.ч. 2,3 ст.70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до ч. 2 статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ним вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За умовами ст.60 ЦПК України кожна із сторін зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно довідки виданої 13.09.2017 року Тернопільським районним територіальний медичним об'єднанням, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 перебуває на обліку в даній медичні установі та йому поставлено діагноз: зоб 1 ст., ОСОБА_9 стоїть на обліку та обстежувалася з приводу частих респіраторних захворювань. Як вбачається з акту складеного комісією Великогаївської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, в ході обстеження житлового будинку по по АДРЕСА_1, встановлено, що в даному житловому приміщенні проживають ОСОБА_3, ОСОБА_1 та їх діти ОСОБА_8 та ОСОБА_7. Житлово-побутові умови в хорошому стані. Таким чином, судом встановлено, та не заперечується сторонами що житловий будинок по АДРЕСА_1 був набутий у власність ОСОБА_3 за час перебування у шлюбі з позивачем ОСОБА_1 та є спільною сумісною власністю сторін.

Суд критично оцінює посилання відповідача на факт проживання з нею неповнолітніх дітей та їх самостійне утримання, як підставу для відступлення від засади рівності часток подружжя, оскільки згідно матеріалів справи сторони проживають в одному житловому приміщенні та відповідач матеріально утримує дітей сплачуючи аліменти.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково та в порядку поділу майна подружжя визнати будинковолодіння по АДРЕСА_1, загальною площею 185,5 кв.м., житловою 93,9 кв.м. об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будинковолодіння по АДРЕСА_1, загальною площею 185,5 кв.м., житловою 93,9 кв.м.

Згідно ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_3 слід стягнути в користь ОСОБА_1 2494 грн. 00 коп. судових витрат.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 88, 156, 212, 215, 294 ЦПК України, ст. ст. 60, 61, 63, 65, 69, 70,71 Сімейного кодексу України, 321, 392 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати будинковолодіння по АДРЕСА_1, загальною площею 185,5 кв.м., житловою 93,9 кв.м. об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будинковолодіння по АДРЕСА_1, загальною площею 185,5 кв.м., житловою 93,9 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 2494 грн. судових витрат.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий суддяР. М. Грицак