Справа №592/7568/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/728/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

31 жовтня 2017 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Собини О. І.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Криворотенка В. І. ,

з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Сумської області матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на заочне рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 10 січня 2017 року

у цивільній справі за позовом Ель ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6, треті особи: служба у справах дітей Сумської міської ради, управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми»

про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, -

в с т а н о в и л а :

16 серпня 2016 року Ель ОСОБА_4 звернулася до місцевого суду з позовом, який мотивувала тим, що відповідно до договору дарування від 23.06.2016 року, укладеного між нею та її батьком ОСОБА_7, вона є власником 2-кімнатної квартири жилою площею 29 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. У даній квартирі, окрім неї, зареєстровані її батько ОСОБА_7, а також її рідний брат ОСОБА_3 Окрім них в спірній кварті без реєстрації проживає дружина брата ОСОБА_5 разом із своїм малолітнім сином від першого шлюбу ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідачі постійно порушували правила проживання в квартирі, вели себе зухвало, агресивно, погрожували вбивством, висловлювали постійні образи, принижували честь та гідність колишнього власника квартири , а також обмежували його право володіння та користування квартирою, яка належала йому на праві приватної власності. На даний час вона є власником спірної 2-х кімнатної квартири, яка необхідна їй для особистого проживання та для проживання члена її сім'ї - батька ОСОБА_7, з яким був встановлений сервітут щодо довічного проживання в цій квартирі. Їй з батьком для проживання потрібно 2 кімнати, бо вони є особами різної статі, тому проживання в одній кімнаті є незручним для кожного з них. Крім того, відповідачі не сплачують за квартиру та комунальні послуги, хоча їх сім'я з 3-х осіб користується водою, газом, електроенергією та іншим. З вини відповідачів, які не являються членами її сім'ї і згоду на вселення яких до даної квартири вона не давала, порушується її право власності на житлове приміщення, тому вона не бажає, щоб вони проживали разом з нею в спірній квартирі. Своїм проживанням в квартирі відповідачі чинять їй перешкоди в користуванні власністю, оскільки вона на свій розсуд не може вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй житловим приміщенням. Тому просила суд усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_3І, ОСОБА_5 разом з її малолітнім сином ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 10 січня 2017 року позов Ель ОСОБА_4 задоволено.

Усунено перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_3, ОСОБА_5 разом з її неповнолітнім сином ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, з квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2.

З вказаним рішенням суду ОСОБА_3 не погодився та оскаржив його в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на недоведеність обставин справи, на порушення норм матеріального та процесуального права, просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що місцевим судом порушено вимоги ст.ст. 74-76, 224 ЦПК України, так як суд до постановлення заочного рішення повинен був перевірити факт повідомлення відповідача належним чином про час і місце судового засідання. Крім того, суд порушив вимоги ст. 227 ЦПК України. Окрім цього вважає, що суд жодним чином не відреагував на заяви щодо виклику свідків, порушивши норми ст.ст. 130, 136, 168 ЦПК України, а тому відповідачі були позбавлені права довести свою позицію шляхом опитування свідків та подання додаткових письмових доказів, а також можливості заявити зустрічний позов. Вважає, що їх з позивачем батько ОСОБА_7, в порушення законодавства України, оформив на себе право власності на спірну квартиру та здійснив її дарування позивачу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, заперечення на апеляційну скаргу позивача та її представника, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що порушено право власника квартири на користування та розпоряджання своїм майном, яке підлягає захисту шляхом усунення перешкод в користуванні власністю та виселення відповідачів зі спірної квартири.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду узгоджується з матеріалами справи та вимогами закону.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору дарування квартири від 23 червня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрованого в реєстрі за №1155, ОСОБА_7 (батько) передав Ель ОСОБА_4 (дочці) у власність квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, яка складається з двох жилих кімнат, житловою площею 29 кв.м., загальною площею 49,15 кв.м. Відчужувана квартира належить дарувальнику на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Реєстраційною службою Сумського міського управління юстиції Сумської області 25.11.2014 року, індексний номер 30003435. За домовленістю сторін встановлений особистий сервітут, за яким ОСОБА_7 має право користування, проживання та залишається зареєстрованим у квартирі довічно (а.с.7-8).

Відповідно до копії технічного паспорту на квартиру №339 в житловому будинку №51-Г по вул. Іллінська в м. Суми, дана квартира складається з двох кімнат, житловою площею 29 кв.м., в тому числі: 1-ша кімната 17,2 кв.м., 2-га кімната 11,8 кв.м., кухня 8 кв.м., коридор 7 кв.м.. ванна 2.5 кв.м. туалет 1 кв.м., лоджія 1,65 кв.м., загальна площа квртири - 49,15 кв.м. (а.с.9-10).

Відповідно до довідки ТОВ «Керуюча компанія «Коменерго-Суми» №3454 від 28 липня 2016 року в квартирі АДРЕСА_4 зареєстровані: Ель ОСОБА_4 (власник), ОСОБА_7 (батько), ОСОБА_3 (брат) з 27.02.2001 року (а.с.11).

Також судом встановлено, що крім зареєстрованих осіб в спірній квартирі без реєстрації проживає дружина відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_5 з малолітнім сином від попереднього шлюбу ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.57,59).

Між позивачем та колишнім власником квартири ОСОБА_7 з одного боку та відповідачами з іншого склались вкрай неприязні відносини , між ними виникають бійки, сварки, відповідач ОСОБА_5 пошкоджувала майно позивача і така поведінка відповідачів у справі змушувала Ель ОСОБА_4 та ОСОБА_7 неодноразово звертатись до правоохоронних органів і дана обставина підтверджується постановою про закриття кримінального провадження, висновками працівників правоохоронних органів за результатами проведених перевірок. (а.с.16-19, 82-83).

Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2 ,4, 7. та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст..ст.16, 386, 391 ЦК України.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до ст.156 ЖК України право членів сімї власника на користування жилим приміщенням є похідним від права власника і з припиненням для власника права власності на жиле приміщення члени його сімї втрачають право користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України № 6-158цс14 від 14.11.2014 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів.

Відповідач ОСОБА_3 мав право користування спірною квартирою, як колишній член сімї її власника - свого батька ОСОБА_7 На даний час право власності ОСОБА_7 на спірну квартиру припинено, у звязку із відчуженням її за договором дарування позивачу у справі (п.1 ч.1 ст.346 ЦК України), а тому і відповідач, як колишній член його сімї втратив право користування даною квартирою.

Відповідач ОСОБА_5 та її малолітній син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 не набули право користування спірною квартирою, оскільки вселились до неї без згоди попереднього власника і у ній не зареєстровані. Позивач ОСОБА_9 ОСОБА_4, як новий власник спірної квартири, категорично заперечує проти їх проживання у ній.

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316-319 ЦК України), то власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України.

Виходячи з вищезазначеного, оскільки Ель ОСОБА_4, як новий власник квартири набула право володіння та користування нею, бажає проживати у ній разом зі своїм батьком ОСОБА_7, який за договором дарування має право користування, проживання та залишаться у ній зареєстрованим довічно, а відповідачі чинять їй перешкоди у користуванні квартирою, тому судом обґрунтовано було задоволено її вимоги про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення з неї відповідачів та малолітнього ОСОБА_6

Колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо набуття ним права власності на частку у спірній квартирі в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_10, оскільки на час ухвалення судом першої інстанції рішення та на час перегляду його судом апеляційної інстанції апелянтом належних та допустимих доказів на підтвердження свого права власності на частку у спірній квартирі надано не було.

Не заслуговують на увагу і доводи апелянта про порушення житлових прав його малолітньої доньки Єви, ІНФОРМАЦІЯ_3, оскільки оскаржуване рішення ухвалене 10 січня 2017 року і на час його ухвалення вона ще не народилась, а тому обставини набуття нею права користування спірною квартирою судом не досліджувались.

Посилання апелянта на порушення судом при ухваленні рішення норм процесуального права також не заслуговують на увагу, оскільки протягом тривалого часу розгляду справи судом першої інстанції відповідачі, будучи належним чином повідомлені про день та час слухання справи, жодного разу не зявились у судове засідання, доказів поважності неявки до суду не надавали, правом на звернення із зустрічним позовом не скористались, а тому судом обґрунтовано було ухвалене рішення у їх відсутність на підставі наявних доказів у справі.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, справа розглянута в межах позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 10 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набрала законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -