У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Євграфової Є.П., Євтушенко О.І., Кадєтової О.В., Мостової Г.І.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: ОСОБА_9, ОСОБА_10, про визнання недійсним договору міни земельних ділянок, за касаційною скаргою представника ОСОБА_9 - ОСОБА_10 - на рішення Обухівського районного суду Київської області від 03 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 09 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з указаним позовом, у якому зазначала, що 27 грудня 2010 року між членами Фермерського Господарства «Бджолине» (далі - ФГ «Бджолине») ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було укладено договір міни, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пелех З.Б., зареєстрований в реєстрі за № 5584 та зареєстрований в Григорівській сільській раді за № 446 від 13 вересня 2011 року.

Відповідно до п. п. 1.1, 1.3 договору ОСОБА_7 передає у власність ОСОБА_8 земельну ділянку, площею 3,3840 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована на території Григорівської сільської ради Обухівського району, з цільовим призначенням - для ведення селянського (фермерського) господарства. Відповідно до п. п. 1.2, 1.4 договору ОСОБА_8 передає у власністьОСОБА_7 земельну ділянку, площею 3,3840 га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка розташована на території Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області, з цільовим призначенням - для ведення селянського (фермерського) господарства.

Згідно зі Статутом ФГ «Бджолине» члени господарства є власниками майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Члени господарства відповідно до законодавства України, володіють, користуються і розпоряджаються майном, що є у їхній спільній сумісній власності, виходячи з мети статутної діяльності господарства. Землі господарстває спільною сумісною власністю членів господарства.

Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності членів господарства, здійснюється за згодою всіх членів господарства. Згода членів господарства на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена, що передбачено ст. 369 ЦК України, п. 4.3 Статуту господарства та п. п. 4.4-4.6, 5.2 Установчого договору.

Позивач вказувала, що вона як співвласник земельних ділянок, які є предметом спірного договору міни, ні усної, ні письмової згоди на їх відчуження (міну) не надавала.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просила визнати недійсним договір міни від 27 грудня 2010 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 03 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 09 червня 2016 року, позов ОСОБА_6 задоволено.

Визнано недійсним договір міни від 27 грудня 2010 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пелех З.Б., зареєстрований в реєстрі за № 5584 та зареєстрований в Григорівській сільській раді за № 446 від 13 вересня 2011 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_9 - ОСОБА_10 - просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судами встановлено, що ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є членами ФГ «Бджолине».

27 грудня 2010 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було укладено договір міни, за умовами п. п. 1.1, 1.2, 1.3, 1.4 якого ОСОБА_7 передає у власність ОСОБА_8 земельну ділянку, площею 3,3840 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована на території Григорівської сільської ради Обухівського району, з цільовим призначенням - для ведення селянського (фермерського) господарства, а ОСОБА_8 передає у власність ОСОБА_7 земельну ділянку, площею 3,3840 га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка розташована на території Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області, з цільовим призначенням - для ведення селянського (фермерського) господарства.

Пунктами 5.1 Статуту ФГ «Бджолине» та Установчого договору про діяльність ФГ «Бджолине» передбачено, що землі господарства складаються із земельних ділянок, одержаних членами господарства у власність для ведення селянського (фермерського) господарства згідно з державних актів на право власності на земельну ділянку, в тому числі, земельна ділянка площею 3,3840 га для ведення селянського (фермерського) господарства, кадастровий номер НОМЕР_1, яка належить на праві власності ОСОБА_7, та земельна ділянка площею 3,3840 га для ведення селянського (фермерського) господарства, кадастровий номер НОМЕР_2, яка належить на праві власності ОСОБА_8 (а. с. 11, 18).

Згідно з п. 4.3 Статуту господарства члени господарства є власниками майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Члени господарства відповідно до законодавства України володіють, користуються і розпоряджаються майном, що є у їхній спільній сумісній власності, виходячи з мети статутної діяльності господарства.

За змістом п. п. 4.4-4.6 Установчого договору про діяльність ФГ «Бджолине», майно господарства належить йому на праві власності. Члени господарства є власниками майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, та відповідно до законодавства України володіють, користуються і розпоряджаються майном, що є у їхній спільній сумісній власності, виходячи з мети статутної діяльності господарства. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності членів господарства, здійснюється за згодою всіх членів господарства. Згода членів господарства на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивач як співвласник майна та член ФГ «Бджолине» згоди на вчинення оспорюваного правочину щодо розпорядження спільним майном ні усно ні письмово не надавала, і така згода позивача, яка б мала бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена, в матеріалах справи відсутня, та дійшов висновку про визнання недійсним договору міни.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна з огляду на таке.

Обґрунтовуючи підстави позову, ОСОБА_6 посилалась на те, що вона як член ФГ «Бджолине» та співвласник земельних ділянок, які є предметом спірного договору міни, ні усної, ні письмової згоди на їх відчуження (міну) не надавала.

Відповідно до частини першої ст. 715 ЦК України договір міни (бартеру) - це договір, за яким кожна із сторін зобов'язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар.

Згідно зі ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені ст. 215 цього Кодексу.

Так, відповідно до частини третьої ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст. ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій на вказане уваги не звернули, не перевірили чи: було порушене при укладанні оспорюваного правочину цивільне право не сторони цього правочину - позивача у справі, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, з огляду на те, що земельні ділянки, які були предметом договору міни, належать відповідачам членам одного ж фермерського господарства і з його користування не вибули.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 4 ст. 86 ЗК України (в редакції, що діяла на момент укладення оспорюваного правочину) земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Суб'єктами права спільної власності на землю можуть бути громадяни та юридичні особи. Право спільної власності на землю посвідчується державним актом на право власності на землю.

Відповідно до ст. 125 ЗК України (в редакції станом на момент укладання оспорюваного правочину) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (ч. 1 ст. 126 цього Кодексу).

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 89 ЗК України земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до п. 1.3 договору міни земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_1 належить ОСОБА_7 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, виданого на підставі розпорядження Обухівської райдержадміністрації від 15 жовтня 2004 року № 643 та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 0010 від 25 листопада 2004 року. Цільове призначення земельної ділянки - для введення селянського (фермерського) господарства.

Відповідно до п. 5.1. договору ОСОБА_7 стверджує, що земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_1 на момент укладення цього договору нікому іншому не продана, не подарована, в найм (оренду) не здана, не передана як внесок до статутного фонду юридичної особи, не відчужена іншим способом, не заставлена, інших прав щодо неї у третіх осіб немає, в спорі, податковій заставі, під забороною відчуження (арештом) не перебуває.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до п. 1.4 договору міни земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_2 належить ОСОБА_8 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4, виданого на підставі розпорядження Обухівської райдержадміністрації від 15 жовтня 2004 року № 643 та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 0008 від 25 листопада 2004 року. Цільове призначення земельної ділянки - для введення селянського (фермерського) господарства.

Відповідно до п. 5.2. договору ОСОБА_8 стверджує, що земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_2 на момент укладення цього договору нікому іншому не продана, не подарована, в найм (оренду) не здана, не передана як внесок до статутного фонду юридичної особи, не відчужена іншим способом, не заставлена, інших прав щодо неї у третіх осіб немає, в спорі, податковій заставі, під забороною відчуження (арештом) не перебуває.

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій залишили поза увагою те, що право спільної власності на землю посвідчується державним актом на право власності на землю, а при укладанні оспорюваного договору встановлено, що земельні ділянки належать сторонам договору міни на підставі Державних актів на право власності на земельну ділянку.

Ураховуючи, що допущені судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_9 - ОСОБА_10 - задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 03 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 09 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов Є.П. Євграфова О.І. Євтушенко О.В. Кадєтова Г.І. Мостова