Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/3285/17 Головуючий у 1-й інстанції: Ярошенко А.Г.
Є.У.№ 333/6883/16-ц Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Гончар М.С.,

секретар: Путій Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Комунальної установи «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради про поновлення на роботі,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника за довіреністю ОСОБА_4 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 червня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом. Зазначав, що з 1993 року працював у відповідача зовнішнім сумісником на 0,5 ставки лікарем -серцево-судинним хірургом кабінету рентген-ангіографії ендаваскулярної терапіїі хірургії радіологічного відділення, а з березня 1994 року обіймав посаду завідуючого відділенням рентген-ангіографії ендаваскулярної хірургії на 0,5 ставки. Наказом №213-О від 07.11. 2016 року його звільнено з роботи у зв'язку з призначенням на роботу працівника, який не є сумісником, на підставі п. 8 Положення про умови роботи за сумісництвом праівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Міністерства праці України від 28.06.1993р. №43, і ст.7 КЗпП України. Посилаючись на те, що з березня 1994 року обласна клінічна лікарня була його основним місцем роботи, а не зовнішнім сумісництвом, а тому наказ про його звільнення є незаконним, просив суд поновити його на роботі і стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 червня 2017 року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення позову ОСОБА_3 посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального права.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на такі обставини.

Згідно п. 1 ч. 1 ст.ст. 307, 308 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення позивача відбулося з дотриманням норм трудового законодавства, а тому підстав для поновлення його на роботі немає.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на доказах, яким дана правильна оцінка.

Судом встановлено, що наказом № 65-О від 05.04.1993 р. ОСОБА_3 було прийнято зовнішнім сумісником на 0,5 ставки на посаду лікаря серцево-судинного хірурга кабінету рентгенангіографії ендоваскулярної терапії і хірургії радіологічного відділення КУ «ЗОКЛ». І в наказі № 65-О і в заяві позивача про прийняття на роботу вказано, що основне місце його роботи є посада асистента кафедри госпітальної хірургії Запорізького медичного інституту (а.с.3, 96).

Наказом № 57-О від 24.03.1994 р. позивача переведено на посаду завідуючого відділенням рентген-ангіографії та ендоваскулярної хірургії на 0,5 ставки з 01.04.1994 р. (а.с.4).

Наказом №127-О ОСОБА_3 було звільнено з роботи за п.2 ст.36 КЗпП України у зв'язку із закінченням терміну трудового договору та з призначенням на посаду іншого працівника. Проте, рішенням суду першої інстанції від 12.10.2016 р., яке набрало законної сили 01.02.2017р., ОСОБА_3 було поновлено на роботі зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вказаним судовим рішенням встановлено, що в обласній клінічній лікарні позивач працював на умовах зовнішнього сумісництва, оскільки основним місцем його роботи є Запорізький державний медичний університет (а.с.74-82).

На виконання судового рішення наказом №212-О від 04.11.2016р. ОСОБА_3 поновлено на попередній роботі зовнішнім сумісником на 0,5 ставки на посаді завідувача віділення рентгенангіографії ендоваскулярної терапії і хірургії радіологічного відділення (а.с.84).

Наказом № 213-О від 07.11.2016р. призначено лікаря-хірурга серцево-судинного відділення рентгенангіографії ендоваскулярної терапії і хірургії радіологічного відділення ОСОБА_5 на посаду завідувача відділення. Параграфом 2 цього ж наказу ОСОБА_3, який є сумісником, звільнено з роботи з 07.11.2016 року у зв'язку з призначенням на роботу працівника, який не є сумісником з посиланням на п.8 Положення №43 від 28.06.1993р. та ст.7 КЗпП України (а.с.5).

Згідно до ч.2 ст. 21 КЗпП України працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Відповідно до п. 1 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Мінпраці, Мінюсту, Мінфіну від 28.06.1993 р. № 43, сумісництвом вважається виконання працівником, крім своєї основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації.

Як встановлено судом, основним місцем роботи позивача протягом 1993-2016 р.р. є Запорізький державний медичний університет, де він обіймав виборну посаду асистента кафедри госпітальної хірургії і де фактично зберігається його трудова книжка (а.с.9).

Факт того, що позивач є зовнішнім сумісником і на момент прийняття та переведення позивача на посаду завідуючого відділенням рентген-ангіографії ендоваскулярної хірургії на 0,5 ставки з 01.04.1994 р. він залишався асистентом госпітальної хірургії Запорізького державного медичного університету та це його основне місце роботи, підтверджується відповідними записами в його трудовій книжці, яка була надана позивачем за його бажанням для внесення відповідного запису про роботу за сумісництвом в КУ «ЗОКЛ» ЗОР.

Згідно з абз. 4 п. 1.1 розділу 1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників затвердженою спільним Наказом Мінпраці, Мін'юсту України, Мінсоцзахисту населення України № 58 від 17.08.1993 р. на осіб, які працюють за сумісництвом, трудові книжки ведуться тільки за місцем основної роботи.

КУ «ЗОКЛ» ЗОР за весь час роботи зовнішнього сумісника завідуючого відділенням рентген-ангіографії ендоваскулярної хірургії ОСОБА_3 не мала на обліку трудової книжки позивача. І на теперішній час його трудова книжка обліковується в ЗДМУ, а не в КУ «ЗОКЛ» ЗОР.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення роботодавцем п. 3 Переліку, доданого до Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Мінпраці, Мінюсту, Мінфіну від 28.06.1993 р. № 43, є необґрунтованими та такими що не відповідають обставинам справи. В зазначеному переліку вказано, що не є сумісництвом педагогічна робота з погодинною оплатою праці в обсязі, що не перевищує 240 годин на рік. Однак позивачем надано довідку №425 (а.с.9) в якій зазначено, що тривалість його робочого часу в день в Запорізькому державному медичному університеті складає - 3 години 36 хвилин, що набагато більше ніж зазначено в п.3 зазначеного переліку.

За положенням ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлено ці обставини.

Оскільки судовим рішенням від 12.10.2016р. встановлено, що в обласній клінічній лікарні позивач працював на умовах зовнішнього сумісництва, основним місцем його роботи є Запорізький державний медичний університет, вказані обставини на підставі ч.3 ст.61 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Наказ про поновлення на роботі зовнішнім сумісником на 0,5 ставки у передбаченому законом порядку позивач не оскаржував, зміни до відновленого трудового договору сторони не вносили.

Згідно висновків, відображених в акті перевірки Головного управління держпраці в Запорізької області Державної служби України з питань праці № 08-03-0116-1235 не встановлено порушень законодавства про працю з боку КУ «ЗОКЛ» ЗОР з питань, викладених у зверненнях ОСОБА_3.(звільнення зовнішнього сумісника)

Таким чином звільнення позивача з посади 07.11.2016р. у зв'язку з призначенням на посаду завідувача відділення рентгенангіографії та едоваскулярної хірургії з 08.11.2016 р. ОСОБА_5, який не є зовнішнім сумісником, відповідає ст. 7 КЗпП України та п. 8 Положення «Про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» затвердженого сумісним Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України. Міністерства фінансів України № 43 від 28.06.1993 р., в якому зазначається, що звільнення з роботи за сумісництвом провадиться ...у разі прийняття працівника, який не є сумісником, чи обмеження сумісництва у зв'язку з особливими умовами та режимом праці без виплати вихідної допомоги.

Посилання позивача на неправильне формулювання причин звільнення, відсутності в оскаржуваному наказі посилання на ст. 43-1 КЗпП України як підставу звільнення сумісника є неспроможними. Зазначена норма Закону не є такою, що встановлює підстави для звільнення робітника, вона лише зазначає, в яких випадках звільнення проводиться без згоди профспілкового органу. Тому посилання на дану статтю Кодексу в наказі про звільнення не є необхідним.

За таких обставин суд першої інстанції обгрунтовано визнав наказ № 213-О від 07.11.2016р. таким, що відповідає вимогам діючого законодавства.

Доводи апеляційної скарги про те, що після першого розірвання трудового договору у липні 2016 року і протягом розгляду справи у суді змінилося його педагогічне навантаження у вищому навчальному закладі не є підставою для висновку про те, що роботу в лікарні стала його основним місцем роботи, а не сумісництвом. Зміни до трудового договору сторони не вносили, наказом про поновлення на роботі ОСОБА_3 було поновлено як зовнішнього сумісника на посаді , а не на основне місце роботи.

Оскільки судом правильно вирішена справа, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, є правильним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому колегія не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову, як про це вимагає позивач.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону і матеріалам справи, підстав для його скасування судова колегія не вбачає.

Керуючись ст. ст.307,308,313,317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 червня 2017 року по цій справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: