РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/11264/16-ц

пр. № 2/759/842/17

23 жовтня 2017 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ул'яновської О.В.,

секретаря Чернишук К.О.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовними вимогами ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод «Ізумруд» про виплату середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та за зустрічними позовними вимогами Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод «Ізумруд» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 р. позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, просить суд стягнути з ТОВ «Завод «Ізумруд» середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 69469 грн. 38 коп., посилаючись на ті підстави, що 22.03.2011 працював на посаді головного інженера заводоуправління у ТОВ «Завод «Ізумруд», наказом від 13.07.2016 звільнений за згодою сторін. При звільненні відповідач прострочив та не у повному обсязі здійснив виплату заробітної плати.

10.10.2016 судом об'єднано зазначені зустрічні позовні вимоги, подані 14.09.2016, згідно яких ТОВ «Завод «Ізумруд» просить стягнути із ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 208819 грн 67 коп., витрати на проведення незалежної експертної оцінки у розмірі 2800 грн 00 коп. та судовий збір, посилаючись на ті підстави, що під час проведення позапланової інвентаризації на підприємстві 03.08.2016, виявлено пошкоджений після ДТП автомобіль «Тойота» д.н.з. НОМЕР_1, належний на праві власності товариству. Встановлено, що 10.07.2015 на 52 км. автошляху Р-12 Чернігів-Мена-Сосниця-Грем'яч, сталася ДТП, в результаті якої перекинувся автомобіль «Тойота» д.н.з. НОМЕР_1, за кермом якого знаходився ОСОБА_1, що на той момент перебував у трудових відносинах з відповідачем. Матеріальний збиток пошкодженого автомобіля складає 208819 грн 67 коп. Під час даної події автомобіль використано в особистих цілях позивача, без дозволу роботодавця.

У судовому засіданні позивач та представник позивача за первісними позовними вимогами та представник відповідача за зустрічними позовними вимогами заявлені позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, просили їх задовольнити. Проти зустрічних вимог заперечували, посилаючись на ті підстави, що вину позивача у скоєнні ДТП постановою суду не встановлено, до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху не притягувався, власником пошкодженого автомобіля є інша юридична особа, а тому ТОВ «Завод «Ізумруд» не має права на відшкодування шкоди. Про пошкоджений автомобіль відповідачу було відомо, оскільки позивач особисто повідомляв керівництво заводу про подію. Вартість матеріальної шкоди вважає завищеною, пошкоджений автомобіль інвентаризовано.

Представник відповідача за первісними позовними вимогами та представник позивача за зустрічними позовними вимогами зустрічні позовні вимоги просила задовольнити у повному обсязі, первісний позов визнала частково, зазначивши, що розрахунок середнього заробітку, здійснений позивачем, є невірним, оскільки за період з 22.07.2016 по 09.08.2016 затримка із виплати заробітної плати склала 11 робочих днів, а не 18 календарних дні.

Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які позивачка посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що наказом Київського державного підприємства «Ізумруд» від 22.03.2011 №34-к, ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду головного інженера (т. 1 а.с. 24).

14.11.2012 діяльність Київського державного підприємства «Ізумруд» припинена, підприємство приєднане до ТОВ «Завод «Ізумруд», що підтверджується наказом №3827 (т. 1 а.с. 61-63).

Позивача зараховано до штатного складу ТОВ «Завод «Ізумруд». Дана обставина підтверджується наказом від 03.12.2012 №02-к та додатком №1 до наказу (т. 1 с. 25-28).

13.07.2016 наказом ТОВ «Завод «Ізумруд» №185-к ОСОБА_4 звільнено з роботи з 22.07.2016 за угодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗПП України. Бухгалтерсько - обліковому відділу наказано провести повний розрахунок за відпрацьований період з 22.03.2011 по 22.07.2016, виплатити компенсацію за невикористану відпустку у кількості 72-х календарних днів (т. 1 а.с. 7).

Відповідно до банківської роздруківки від 11.08.2016, на карту позивача 09.08.2016 зараховано 150183 грн 67 коп. заробітної плати (т. 1 а.с. 11). Даний розмір виплаченої заробітної плати підтверджується також відомістю-реєстром до платіжного доручення №3 від 09.08.2016 (т. 1 а.с. 135).

03.08.2016 ТОВ «Завод «Ізумруд», на підставі наказу №133 від 03.08.2016, проведено позапланову інвентаризацію на підприємстві автотранспортних засобів, за результатами якої складено протокол та виявлено, що автомобіль НОМЕР_1 знаходиться в аварійному стані після ДТП (т. 1 а.с. 30-34).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 від 28.10.1999, вказаний автомобіль належить Київському державному підприємству Дочірнє підприємство «Ізумруд» (т. 1 а.с. 35). ТОВ «Завод «Ізумруд» вказаний автомобіль передано на підставі акту прийому-передачі та оцінки майна до статутного фонду товариства від 06.12.2012 (т.1 а.с. 168-183).

З довідки №68051609 про ДТП віл 01.08.2016 вбачається, що 10.07.2015 о 19 год. 00 хв. на 2 км. автошляху Р-12 Чернігів-Мена-Сосниця-Грем'яч, 52 км., 890 м, сталася ДТП за участю автомобіля НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_4 належного Київському державному підприємству «Ізумруд», у результаті чого автомобіль отримав механічні пошкодження (т. 1 а.с. 66).

У зв'язку з тим, що позивач не погоджувався з висновком звіту про оцінку майна від 17.08.2016 щодо розміру відшкодування шкоди, ухвалою суду від 14.03.2017 у справі призначено судову автотоварознавчу експертизу (т. 1 а.с. 252).

Відповідно до висновку експерта №23/17 від 30.06.2017, вартість автомобіля НОМЕР_1 до ДТП, яка сталася 10.07.2015, склала 177205 грн 00 коп., вартість відновлювального ремонту 476403 грн 70 коп., матеріального збитку 177205 грн 00 коп., вартість пошкодженого автомобіля 57550 грн 00 коп. (т. 2 а.с. 13-19).

Позивач за первісними позовними вимогами та представник відповідача за зустрічними позовними вимогами просить стягнути середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати, посилаючись на несвоєчасну виплату при звільненні.

Вирішуючи дані позовні вимоги, суд керується наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Стаття 117 КЗпП України визначає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

У правовій позиції Верховного суду України у справі № 6-788цс16 від 14.12.2016, роз'яснено, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звільнено з роботи 22.07.2016, фактичний розрахунок з працівником проведено 09.08.2016, тобто має місце затримка розрахунку при звільненні, що відповідно до наведених правових норм, надає позивачу правомірне право вимагати стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку.

Правилами п. 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», встановлено наступний порядок розрахунку виплат у всіх випадках збереження заробітної, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У розділі ІІІ цієї Постанови зазначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Правовим Висновком Верховного суду України у справі за N 6-2807цс16 від 01.03.2017 визначено, що механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1999 N 100. При обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку, якщо іншого непередбачено чинним законодавством.

Відповідно до довідки про доходи позивача, за останні два повністю відпрацьовані місяці перед його звільненням, заробітна плата склала: за травень - 81699 грн 00 коп., за червень - 57240 грн. 05 коп. (т. 1 а.с. 147).

Час затримки розрахунку з 22.07.2016 по 09.08.2016 становить 36 робочих днів, а тому середньоденна заробітна плата становить (81699 грн 00 коп. + 57240 грн 05 коп.) : 36 днів = 3859 грн 41 коп.

Виходячи із вказаного показника, затримка належної позивачу заробітної плати повинна виходити із загальної кількості робочих днів, що за період з 22.07.2016 по 09.08.2016 складає 11 робочих дні, тому середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати за вказаний період обраховується наступним чином: 3859 грн. 41 коп. * 11 дні = 42453 грн 51 коп.

З урахуванням вказаного, розрахунок позивача, зазначеніий у позовній заяві, проведений не вірно, оскільки розраховано затримку за календарні дні, а не робочі дні, як того вимагає законодавство, тому суд не приймає до уваги розрахунок позивача про стягнення середнього заробітку.

Отже, враховуючи, що відповідачем у день звільнення позивача не були виплачені належні йому суми, а також з урахуванням ст. 117 КЗпП України, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки підлягають частковому задоволенню, на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню 42453 грн 51 коп.

Щодо вимог зустрічної позовної заяви, суд при вирішенні спору, керується наступним.

Згідно з ч. 1 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (ч. 2 ст. 130 КЗпП України).

Отже, у статті перелічені юридичні факти, наявність яких дає власнику право притягнути працівника до матеріальної відповідальності: порушення працівником трудових обов'язків, наявність прямої дійсної шкоди, причинний зв'язок між порушенням і шкодою та вина працівника. Відсутність хоча б одного з цих факторів виключає можливість притягнення працівника до матеріальної відповідальності.

Для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст. 130 цього Кодексу (ст. 138 КЗпП України).

У пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від №14 29.12.1992 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз'яснено, що виходячи з вимог ст. 15 ЦПК України суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі ст.ст.130,135-3,137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Відповідно до п. 7 ст. 134 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків.

Як зазначено у п. 18 Постанови пленуму Верховного Суду України N 14 від 29.12.1992 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» при визначенні розміру матеріальної шкоди, заподіяної працівниками самовільним використанням в особистих цілях технічних засобів (автомобілів, тракторів, автокранів і т.п.), що належать підприємствам, установам, організаціям, з якими вони перебувають у трудових відносинах, слід виходити з того, що така шкода, як заподіяна не при виконанні трудових (службових) обов'язків, підлягає відшкодуванню із застосуванням норм цивільного законодавства (статті 203, 453 ЦК). У цих випадках шкода відшкодовується у повному обсязі, включаючи і не одержані підприємством, установою, організацією прибутки від використання зазначених технічних засобів.

Відповідно до вимог п. 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від №4 01.03.2013 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» на особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров'ю у зв'язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя і четверта ст. 1187 ЦК).

Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Судом встановлено, що в період з 22.03.2011 по 13.07.2016 ОСОБА_4 працював на посаді головного інженера Київського державного підприємства «Ізумруд», правонаступником якого є ТОВ «Завод «Ізумруд». 10.07.2015 о 19 год. 00 на автошляху Р-12 Чернігів-Мена-Сосниця-Грем'яч, 52 км., 890 м, сталася ДТП за участю автомобіля НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_4, транспортний засіб отримав механічні пошкодження.

ТОВ «Завод «Ізумруд» просить стягнути матеріальну шкоду, завдану пошкодженням автомобіля.

Проте, в порушення вимог ст. 60 ЦПК України, ТОВ «Завод «Ізумруд» не доведено обставин, на які посилається як на підставу своїх вимог, оскільки вину ОСОБА_1 у скоєнні ДТП, що призвела по пошкодження автомобіля, належними та допустимими доказами (рішенням, постановою суду) не встановлено та не підтверджено, працівник не притягувався до адміністративної відповідальності за порушенням правил дорожнього руху, що спричинили пошкодження автомобіля. Відсутні докази того, що автомобіль використовувався працівником в особистих цілях без відповідного дозволу, наказу підприємства чи неправомірним заволодінням транспортним засобом, а шкоди завдано протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Підстав для покладання на працівника цивільно-правової відповідальності по відшкодуванню шкоди, судом не встановлено. Таким чином обставини викладені у зустрічних вимогах, не знайшли свого підтвердження, тому у задоволенні даних вимог слід відмовити.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв'язку, суд прийшов до висновку про часткове задоволення первісних позовних вимог та про відмову у зустрічних позовних вимогах.

Статтею 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 116, 117, 130, 134, 138 КЗпП України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», Постановою Пленуму Верховного Суду України від №14 29.12.1992 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від №4 01.03.2013 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», ст.ст. 10, 11, 30, 57-61, 79, 88, ч. 4 ст. 169, 179, 209, 212-215, 218, 223, 224-228, 360-7 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

Первісні позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод «Ізумруд» про виплату середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод «Ізумруд» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 42453 (сорок дві тисячі чотириста п'ятдесят три) грн 51 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод «Ізумруд» судовий збір по справі на користь держави у розмірі 640 грн (шістсот сорок) грн. 00 коп.

У позовних вимагах по зустрічній позовній заяві Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод «Ізумруд» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні протягом десяти днів з дня отримання рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ: