У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Луспеника Д.Д., Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - виконавчий комітет Покровської міської ради Дніпропетровської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що вона з 10 вересня 1977 року до 16 липня 2003 року перебувала з ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі, від якого у них є двоє синів: ОСОБА_6, 1978 рокународження, та ОСОБА_7, 1981 року народження. У 1987 роціїхня сім'я у складі чотирьох чоловік отримала квартиру АДРЕСА_1, яка належить до державного житлового фонду.

Після розірвання шлюбу відповідач залишився проживати у вищевказаній квартирі, але своїх обов'язків як наймач по утриманню житла не виконував, внаслідок чого утворилася заборгованість. Через деякий час ОСОБА_5 вирішив проживати з іншою жінкою за місцем її мешкання, забрав з їхньої квартири усі свої особисті речі, документи та переїхав до неї.

Більше 10 років відповідач в їхній квартирі не проживає, нею для проживання не користується і його особистих речей у квартирі не залишилося, він не ніс і не несе ніяких витрат по утриманню житла.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просила суд визнати ОСОБА_5 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 для зняття його з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 9 лютого 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано ОСОБА_5 таким, що втратив право користування квартиру АДРЕСА_1 з січня 2005 року для зняття його з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішенняапеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), вірно застосувавши положення ст. 47 Конституції України, ст. ст. 9, ч. 2 ст. 107 ЖК УРСР, які були предметом позову, врахувавши роз'яснення, надані судам у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», дійшов до правильного висновку про те, що ОСОБА_5 є колишнім чоловіком позивача та наймачем квартири АДРЕСА_1, яка належить до державного житлового фонду.

Разом з тим відповідач не проживає у спірній квартирі внаслідок того, що ОСОБА_4 чинить йому перешкоди у користуванні квартирою, замінила вхідні двері та не дала йому ключі, іншого житла він не має, бажає приватизувати спірну квартиру, в якій залишились його особисті речі та спільне майно подружжя (меблі, побутова техніка). Зазначені обставини позивачем не спростовано. Крім того, проживання ОСОБА_5 зі співмешканкою за іншою адресою не свідчить про наявність у нього постійного місця проживання.

При цьому ОСОБА_4 не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, що є його процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:Д.Д. Луспеник
С.Ф. Хопта С.П. Штелик