Справа № 509/1964/17
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 жовтня 2017 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :
головуючого судді Гандзій Д.М.
при секретарі Задеряка Г.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області, 3-ті особи : ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про зняття з реєстрації місця проживання особи, -
В С Т А Н О В И В :

2 червня 2017 року, ОСОБА_1 , звернувся до суду з вищеназваним позовом, в якому просив суд, зняти відповідача - свого рідного брата ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання за адресою : АДРЕСА_1 , мотивуючи це реєстрацію останнього за вказаною адресою без його згоди, як користувача вказаного житлового будинку, оскільки на час реєстрації відповідача, їхня матір 3-тя особа ОСОБА_4 була єдиним власником вказаного будинку на підставі рішення Овідіопольського райсуду Одеської області від 28.04.2010 р., яке було скасоване рішенням апеляційного суду Одеської області від 19.11.2014 р.
В судовому засіданні представники позивача повністю підтримали позов та просили його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав, вважаючи його необґрунтованим, безпідставним і таким, що порушує його конституційне право на місце реєстрації в батьківському будинку, в якому він народився та виріс.

Представник відповідачів Молодіжненської с/р Овідіопольського району Одеської області в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, надіславши до суду письмовий відзив на позов, в якому просив суд, прийняти законне та обґрунтоване рішення згідно чинного законодавства України та розглянути справу без його участі (а.с. 55,64-66).

3-тя особа ОСОБА_3 та представниця 3-їх осіб в судовому засіданні просили суд, відмовити у задоволенні позову, мотивуючи це тим, що позивач не є власником вищевказаного будинку, а тому не має права вимагати зняття з реєстрації відповідача за зазначеною вище адресою

Заслухавши думку та пояснення сторін та їхніх представників, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.
За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України).
Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України.
Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи.
Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрали законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України - місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно ст. 379 ЦК України - житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
Частиною 1 статті 383 ЦК України закріплені положення, відповідно до яких власники житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування, розпорядження своїм майном.
При чому, зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому - не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Статтями 71,72 ЖК України передбачено при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться у судовому порядку.
Згідно із ч. 4 ст. 156 ЖК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням, до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Згідно із статтею 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири), член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.
Згідно із ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд : продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом угоди.
Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Аналізуючи приписи ст.ст. 383,391,405 ЦК України та ст.ст. 150,156,64 ЖК України суд дійшов висновку, що положення ст.ст. 383,391 ЦК України - передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст. 405 ЦК України, ст.ст. 150,156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
Відповідно до п. 3.1. «Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів» та ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» - зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, зокрема, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Статтями 2,3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.
Статтею 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зобов`язано громадян України, які постійно або тимчасово проживають в Україні, протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Також, у Законі визначено перелік документів, необхідний для реєстрації місця проживання фізичної особи. До таких документів відносяться: письмова заява; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання.
Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається свідоцтво про народження; квитанцію про сплату адміністративного збору; документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації; військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).
При цьому, суд звертає увагу на той факт, що вимагати для реєстрації місця проживання подання особою інших документів забороняється.
Пунктом 1.2. «Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних документів», затвердженого Наказом МВС України № 1077 від 22.11.2012р. встановлено, що реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції.
Судом встановлено, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 19.11.2014 р. було скасоване рішення Овідіопольського райсуду Одеської області від 28.04.2010 р., яке набрало законної сили в день винесення та у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадщини за законом після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 на 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд та на цілий будинок за адресою : АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці фактичного користування, площею 0,29 га - повністю відмовлено (а.с. 23-29).

Крім того, рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 09.08.2016 р. був частково задоволений позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , Молодіжненської с/р, ГТУЮ в Одеській області, приватного нотаріуса ОРНО Одеської області Куркан Н.Ф. про визнання права власності, визнання права власності в порядку спадкування за законом, визнання договорів дарування недійсними, зобов`язання вчинити певні дії, скасування рішень сільської ради, скасування рішень державного реєстратора - визнано недійсним нотаріально посвідчений договір дарування житлового будинку від 01.04.2014 р. (реєстр. № 610) укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , в задоволені решти позову відмовлено, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , Молодіжненської с/р, ГТУЮ в Одеській області, приватного нотаріуса ОРНО Одеської області Куркан Н.Ф., 3-тя особа без самостійних вимог ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за законом та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено (а.с. 13-15).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 20.10.2016 р., яке набрало законної сили з дня його ухвалення вказане рішення Овідіопольського райсуду Одеської області від 09.08.2016 р. скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про скасування рішення Молодіжненської с/р від 25.01.2014 р. № 1341-VI та визнання недійсним договору дарування земельної ділянки від 01.04.2014 р. і в цій частині ухвалено нове рішення, яким вказані вимоги були задоволені, а в решті рішення залишено без змін (а.с. 16-22).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 92523869 від 21.07.2017 р., відомості про реєстрацію права власності на житловий будинок за адресою : АДРЕСА_1 відсутні (а.с. 59-60).

Відповідно до будинкової книги будинку АДРЕСА_1 за вказаною адресою, крім позивача, зареєстровані та проживають сторони та треті особи по справі : позивач ОСОБА_3 (сестра позивача) з 06.06.2016 р., ОСОБА_4 (матір позивача) з 05.09.1952 р., ОСОБА_2 (брат позивача) з 16.08.2010 р. (а.с. 32-39,47).

Суд з`ясував, що спірний будинок належав родині сторін з кінця 1950-х років та був побудований ОСОБА_5 (батьком позивача та відповідача), який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 (матір`ю сторін).

Позивачем не було надано належних та допустимих доказів, передбачених ст.ст. 57-60 ЦПК України щодо підтвердження тимчасової відсутності відповідача ОСОБА_2 з числа зареєстрованих у будинку осіб за адресою: АДРЕСА_1 та підтвердження його місця перебування в іншій адміністративно-територіальній одиниці, враховуючи той факт, що відповідач працює на суднах іноземного судновласника на посаді зварювальника і періодично знаходиться у закордонних рейсах, що не заперечувалось сторонами по справі.

Суд встановив, що позивач ніколи не був власником спірного будинку і на сьогодні є лише користувачем, який зареєстрований та проживає у вказаному будинку, а тому в силу ст.ст. 383,391,405 ЦК України та ст.ст. 150,156,64 ЖК України не може за Законом вимагати зняття з реєстрації відповідача (свого рідного брата), з яким у них склалися довгі і тривалі неприязні стосунки, що не є підставою для задоволення позову. Тобто, не будучи законним власником спірного будинку позивач стверджує, що реєстрація відповідача у вищевказаному будинку відбулась без його згоди, хоча така згода потрібна лише від власника будинку, якого на даний час у будинку немає і на сьогодні в провадженні Овідіопольського райсуді триває судовий розгляд з приводу визнання права власності на спірний будинок за позовом матері сторін ОСОБА_4 про визнання за нею права власності на спірний будинок в порядку спадкування за законом.

Судом також враховується той факт, що відповідач з дня народження проживав у вказаному батьківському будинку разом із іншими членами сім`ї, а на сьогодні, враховуючи факт неприязних стосунків позивача з відповідачем, останній вимушений винаймати житло у м. Чорноморську, де тимчасово проживає.

Враховуючи вищевикладені обставини справи, суд дійшов висновку про безпідставність і необґрунтованість позову, в задоволенні якого слід відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 10,11,57-60,86-88,208-209,213-215,218 ЦПК України, ст.ст. 316,317,383,391,405 ЦК України, ст.ст. 71,72,150,156 ЖК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд, -
В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області, 3-ті особи : ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про зняття з реєстрації місця проживання особи відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції.

Суддя Гандзій Д.М.