Справа № 522/2897/16-ц
Провадження № 2/522/4355/17
РІШЕННЯ

Іменем УКРАЇНИ

«14» серпня 2017 року

Приморський районний суд міста Одеси в складі:

Головуючого - судді Свяченої Ю.Б.

за секретаря судового засідання - Шеян І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и в

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, відповідно до заяви про зміну розміру позовних вимог, що надана суду 30 травня 2017 року, просить стягнути з ОСОБА_3, яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, паспорт серії НОМЕР_3, виданий 25.10.2000 року, на користь ОСОБА_2, громадянина Королівства Бельгія, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, паспорт серії НОМЕР_4 виданий 13.10.2016 року, суму боргових коштів у розмірі 223 906 (двісті двадцять три тисячі дев'ятсот шість) гривень 00 копійок, суму штрафних санкцій - 5 % річних у розмірі 75 114 (сімдесят п'ять тисяч сто чотирнадцять) гривень 00 копійок, а загальною сумою 299 020 (двісті дев'яносто дев'ять тисяч двадцять) гривень 00 копійок; стягнути з ОСОБА_3, яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, паспорт серії НОМЕР_3, виданий 25.10.2000 року, на користь ОСОБА_2, громадянина Королівства Бельгія, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, паспорт серії НОМЕР_4 виданий 13.10.2016 року, витрати на сплату судового збору за подання до суду цього позову у сумі 3 622,50 гривень й подання до суду заяви про забезпечення позову у сумі 275,60 гривень; ОСОБА_3, яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, паспорт серії НОМЕР_3, виданий 25.10.2000 року, на користь ОСОБА_2 (громадянина Королівства Бельгія, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, паспорт серії НОМЕР_5, виданий 13.10.2016 року, суму коштів, витрачених позивачем на правову допомогу у цій справі у сумі 91 670,0 гривень. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 укладено та нотаріально завірено договір купівлі-продажу, реєстраційний № 5587, від 05 вересня 2007 року, відповідно до умов якого, ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_6 купив квартиру під АДРЕСА_1 У подальшому ОСОБА_6 05 вересня 2007 року отримав позику від позивача у сумі 10 000,00 доларів США, вказану суму останній повинен був повернути рівними платежами раз на рік, тобто до 05 вересня 2017 року. Позивач неодноразово звертався до боржника й його спадкоємця із вимогою про повернення суми боргу, втім, ані ОСОБА_6, ані його спадкоємець ОСОБА_6 жодних дій, що свідчили б про намір повернути борг, не здійснювали.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні підтримали позовні вимоги та надали пояснення аналогічн викладеними в позовній заяві.

Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог.

Представник Органу опіки та піклування у судове засідання не з'явився про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із частковим задоволенням позову. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі представлених письмових доказів.

Судом встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 укладено та нотаріально завірено договір купівлі-продажу, реєстраційний № 5587, від 05 вересня 2007 року, відповідно до умов якого, ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_6 купив квартиру під АДРЕСА_1

У подальшому ОСОБА_6 05 вересня 2007 року отримав позику від позивача у сумі 10 000,00 доларів США, вказану суму останній повинен був повернути рівними платежами раз на рік, тобто до 05 вересня 2017 року. На підтвердження змісту та умов договору, а також на підтвердження факту вказаної суми боргу складено письмову розписку.

Вказане також підтверджується поясненнями свідків ОСОБА_7 й ОСОБА_1, окрім цього ними також зазначено, що вказана сума коштів була фактично запозичена ОСОБА_2 ОСОБА_6 у рахунок недостатньої суми коштів на придбання помешкання за вказаним судом договором купівлі-продажу.

Відповідно до змісту зазначеної розписки за умовами зазначеного договору, відповідач зобов'язався повернути позивачу позичені грошові кошти у строк до 05 вересня 2017 року.

Окрім цього, умовами вказаного договору встановлено розмір процентів за користування вказаними коштами у розмірі 5 %.

Таким чином, між сторонами виникло зобов'язання із договору позики, за яким боржник зобов'язався повернути позикодавцеві (позивачу) таку ж суму грошових коштів (суму позики), яка ним отримана.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 від 05.09.2013 року й витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 6 від 13.04.2016 року ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Відповідно до відомостей зі спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_6, наданої суду приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Нікітюк О.М. єдиним спадкоємцем померлого є його малолітній син - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У передбачені договором строки ані боржник, ані його спадкоємець, у порушення своїх договірних зобов'язань, суму позики не повернули. На вимогу про добровільну сплату боргу, відповідач відмовляється виконати зобов'язання, що підтверджується фактом пред'явлення суду названої розписки без відмітки про повернення всієї суми боргу, а також непред'явленням відповідачем оригіналу самої розписки, що могло б свідчити про виконання зобов'язання.

За твердженням самого позивача, що не заперечено протилежною стороною - ним отримана частина боргу від самого боржника за його життя у розмірі 500,0 доларів США й у 2009-2010 році грошові кошти у розмірі 1 000,0 доларів США - від дружини боржника - ОСОБА_3

Щодо строків позовної давності то суд приходить до наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 1281 Цивільного кодексу України, кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він знав або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. У частині 3 цієї ж статті зазначено, що якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від наслання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою та третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Оскільки з тексту розписки вбачається, що виплати носять періодичний характер часткового погашення рівними частинами один раз на рік, ОСОБА_2 як кредитор міг вжити заходів щодо повернення йому суми позики завчасно. За період з дати смерті ОСОБА_6, тобто ІНФОРМАЦІЯ_2 року, і до подання позовної заяви про стягнення грошових коштів -17.02.2016 року, мало б бути здійснено 3 щорічних платежі. Оскільки їх було здійснено лише частково, позивач мав змогу й право вжити заходів щодо повернення йому суми позики завчасно - після смерті боржника, з огляду на свою обізнаність про місце проживання останнього за його життя й місце проживання його сім'ї - спадкоємців померлого.

Таким чином, строк позовної давності, встановлений ч. 2 ст. 1281 ЦК України, тобто півроку, має обраховуватися саме від 5 вересня 2013 року і закінчитися 5 березня 2014 року.

З огляду на вказане, суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 не пред'явив до спадкоємців ОСОБА_6 вимоги у строк, встановлений ч. 2 ст. 1281 Цивільного кодексу України, тому, згідно із ч. 4 цієї статті, позовні вимоги стосовно виплат, що мали б бути здійснені раніше 5 березня 2014 року є безпідставними, необґрунтованими й такими, у задоволені яких має бути відмовлено.

Таким чином, при визначенні суми, яка підлягає стягненню зі спадкоємця померлого позивачем не було враховано строк позовної давності, оскільки наданою суду розпискою встановлений обов'язок повернення позики частинами (з розстроченням), шляхом щорічних виплат.

Згідно із правовою позицією Верховного Суду України, сформованою у постанові від 19 березня 2014 року по справі 6-20цс14 відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявленої стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦКУ).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦКУ).

За загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа дізналась або могла дізнатись про порушення свого права або особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦКУ).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦКУ).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252-255 ЦКУ.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припиненням) договору скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦКУ).

За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право примусово через суд.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж: починається з порушення строку його погашення.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Таким чином, враховуючи, що розпискою встановлений обов'язок ОСОБА_6 5 вересня кожного року сплачувати щорічні платежі та суму процентів за рік, то строк позовної давності по стягненню всіх щорічних платежів, які повинні були бути сплачені до 17 лютого 2013 року, сплинув і позовні вимоги позивача у цій частині не підлягають задоволенню.

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 10-70/0/4-13 від 16.01.2013 року «Про окремі питання застосування строків позовної давності», у разі, якщо відповідач подав заперечення проти позову, пославшись на сплив позовної давності, то зазначена заява є підтвердженням того, що відповідач зробив заяву про застосування позовної давності.

Відповідно до п. 32 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30 березня 2015 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин», При вирішенні спорів щодо виконання зобов'язань за кредитним договором у випадку смерті боржника/позичальника за наявності поручителя чи спадкоємців суди мають враховувати таке.

З урахуванням положення статті 1282 ЦК спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому, спадкоємці несуть зобов'язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов'язання фактично не пов'язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями.

Таким чином, відсотки, що були нараховані після смерті основного боржника - ОСОБА_6, тобто після ІНФОРМАЦІЯ_2 року, не підлягають стягненню з його спадкоємців.

Втім, як вже встановлено судом, строк позовної давності по стягненню відсотків, що були нараховані до смерті ОСОБА_6 сплинув, тому у задоволенні вимог позивача щодо стягнення з відповідача відсотків за користування позикою має бути відмовлено у повному обсязі.

Вказане також у повній мірі узгоджується з правовою позицією Верховного суду України, сформованій у постанові суд № 6-522цс 17 від 05 квітня 2017 року, що обов'язкове для врахування іншими судами при розгляді подібних спорів.

Таким чином, суд дійшов висновку, що між сторонами виникло зобов'язання із договору позики, за яким боржник (відповідач) зобов'язався повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики), яка ним отримана від позивача. Зазначений договір оформлений письмовою розпискою, складеною відповідачем, яку було передано позивачу, та яка є борговим документом. Вказана боргова розписка надана суду позивачем в обґрунтування позовних вимог.

За правилом ч. ч. 2 та 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Таким чином наявність боргового документа у кредитора без відповідної помітки про виконання зобов'язання свідчить про невиконання останнього.

Таким чином, це грошове зобов'язання виконано відповідачем не було, чим порушено вимоги ст. 1049 ЦК України, за якою позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику в строки й у порядку, установлений договором. При цьому боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

У відповідності зі ст. 526 ЦК України зобов'язання повинне виконуватися належним чином згідно умов договору й вимог ЦК України.

Згідно із ст. ч.1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

За правилом ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 524 ЦК України валютою зобов'язання є національна валюта України. Згідно з правилом частини 2 статті 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. З огляду на ці правила, зважаючи на застосування судом правил позовної давності у цьому спорові починаючи з платежу, що мав бути сплачений 06 вересня 2013 року, враховуючи, що між сторонами виникло зобов'язання із договорів позики, за умовами яких відповідач повинен повернути позивачу суму боргу за розпискою, еквівалентну 3 000,00 доларів США.

Таким чином, враховуючи обставини справи, зокрема те, що сторони за умовами домовленості визначили еквівалент суми боргу в іноземній валюті, суд має застосувати положення частини 2 статті 533 ЦК України та вважає за необхідне позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики задовольнити, стягнути на його користь з відповідача основну суму боргу, еквівалентну 3 000,0 доларів США на день уточнення позову, що складає 79 025,75 (3000,0*26,341917) гривень.

Втім, щодо вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу суд дійшов такого.

Статтею 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на правову допомогу.

Відповідно до п. 46 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При цьому, суд відмовляє в задоволенні вимог в частині відшкодування понесених витрат на правову допомогу в розмірі 91 670,0 гривень, у зв'язку з недоведеністю факту їх понесення. Так, при зверненні до суду, позивач надав суду ордер серії ОД № 058199, витяг з угоди про надання правової допомоги № 01-12-2015 від 08.12.2015 року, розрахунок юридичних послуг, згідно яких вбачається, що дійсно представництво інтересів позивача здійснював адвокат ОСОБА_9 за що отримав гонорар в розмірі 91 670,0 гривень.

Суд, з врахуванням правової позиції, сформованої в постанові Верховного Суду України від 01.10.2002 р. у справі № 30/63, вважає, що при відшкодуванні витрат на правову допомогу, доведенню підлягає факт їх понесення виключно до їх компенсації судом.

При цьому, суду не надано належних та допустимих доказів фактичної оплати вказаної грошової суми представнику позивача.

Окрім вказаного, у суду є підстави у недобросовісній поведінці позивача з приводу заявлення вказаної вимоги, з огляду на не співмірність розміру правової допомоги заявленим вимогам у цьому позові.

Суд роз'яснює позивачу, що належним та допустимим доказом понесення таких витрат є відповідна банківська виписка з рахунку особи, що надає правову допомогу, із зазначенням оплати правової допомоги згідно договору та надходження суми від сторони по справі. Також таким документом може слугувати прибутковий ордер, якщо оплата проводилась у готівковій формі, чи інший розрахунковий документ.

Таким чином, зважаючи на вказані норми права, беручи до уваги непредставлення таких доказів суду, суд відмовляє в задоволенні вимоги про відшкодування понесених витрат у вказаній частині.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України також підлягає задоволенню вимога про стягнення з відповідача судового збору у загальній сумі 3 898,10 гривень.

Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов'язання в натурі.

Керуючись ст.ст. 16, 23, 526, 527, 530, 611, 625, 1048, 1049 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 88, 209, 212, 214-215, 217, ЦПК України, СУД -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, паспорт серії НОМЕР_3, виданий 25.10.2000 року, на користь ОСОБА_2, громадянина Королівства Бельгія, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, паспорт серії НОМЕР_4 виданий 13.10.2016 року, суму боргу за договором позики в розмірі, що складає 79 025 (сімдесят дев'ять тисяч двадцять п'ять) гривень 75 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3, яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, паспорт серії НОМЕР_3, виданий 25.10.2000 року, на користь ОСОБА_2, громадянина Королівства Бельгія, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, паспорт серії НОМЕР_4 виданий 13.10.2016 року, судові витрати за сплачені судовий збір у розмірі 3 898,10 гривень.

У задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги через Приморський районний суд м. Одеси протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: Ю.Б. Свячена