Справа № 359/3401/17 Головуючий у І інстанції Вознюк С. М.
Провадження № 22-ц/780/4432/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 47 17.10.2017
УХВАЛА

Іменем України

17 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагєєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Марченка Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю та стягнення коштів,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом про встановлення факту проживання однією сімєю та стягнення коштів.

Заявлені вимоги мотивувала тим, що з 26 червня 2015 року перебуває в шлюбі із відповідачем, а з жовтня 2014 року вони спільно проживали однією сімєю без укладення шлюбу.

За час перебування в шлюбі 20 жовтня 2015 року вона придбала за особисті кошти автомобіль Форд за 500 доларів США та 30000 грн., на момент оформлення автомобіля у неї була відсутня довідка про присвоєння ідентифікаційного номера, а тому автомобіль оформлено на ОСОБА_3 Крім того, до укладення шлюбу відповідач брав кредити, і в звязку із відсутністю коштів в нього виникла заборгованість за вказаними кредитами, тому вона особисто надала кошти на погашення кредитної заборгованості в сумі 36580,48 грн., які є її власністю, заробленою до спільного проживання з відповідачем. Таким чином, загальна сума наданих нею відповідачу коштів становить 89958,85 грн. Зазначала, що сам по собі факт придбання автомобіля та сплата боргів за кредитними договорами в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

На підставі вищевикладеного просила встановити факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з жовтня 2014 року по 26 червня 2015 року, стягнути з відповідача на її користь грошові кошти у сумі 89958,85 грн. та судові витрати.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2017 року позов ОСОБА_2 частково задоволено. Встановлено факт проживання однією сімєю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу в період з жовтня 2014 року, стягнуто із відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 2640 грн. В решті позову відмовлено.

Позивач ОСОБА_2, не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2017 року в частині відмови в задоволенні позову та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, стягнувши з відповідача на її користь грошові кошти у сумі 89958,85 грн.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, виходячи із наданих доказів, задовольнив вимоги про встановлення факту проживання сторін однією сімєю без реєстрації шлюбу із жовтня 2014 року. Відмовляючи в іншій частині позову, суд першої інстанції виходив із того, що факт придбання автомобіля позивачем за її власні кошти не знайшов підтвердження в судовому засіданні; щодо грошових коштів, які були витрачені подружжям на погашення кредиту, дійшов висновку про належність їх до спільного сумісного майна.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

З матеріалів справи колегія суддів вбачає, що 26 червня 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб (а. с. 75).

Згідно розписки від 20 жовтня 2015 року, ОСОБА_4 прийняв від ОСОБА_2 500 доларів США та 30000 грн. за придбання нею автомобіля Форд Сієрра 1991 року випуску (а. с. 6).

За договором про відступлення права вимоги від 14 березня 2014 року ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» набуло від ПАТ «ВТБ Банк» право вимоги за кредитними договорами, в тому числі за кредитним договором від 14 листопада 2012 року із строком дії по 14 листопада 2015 року із заборгованістю в розмірі 40390,57 грн. (а. с. 9 - 11).

Аналогічний договір ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» уклало 24 червня 2014 року із ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», за яким набуло право вимоги за кредитними договорами, в тому числі за кредитним договором від 23 травня 2012 року із строком дії по 22 травня 2015 року із заборгованістю в розмірі 21396,20 грн. (а. с. 14 - 16).

03 березня 2015 року ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» направило листи № 03/03/15-9 та № 03/03/15-10 на імя ОСОБА_3 про те, що в разі оплати ним заборгованості в розмірі 28000 грн. та 14720 грн. відповідно до 20 березня 2015 року компанія погоджується та гарантує відмовитись від запланованих заходів щодо стягнення заборгованості в подальшому (а. с. 12, 17).

В матеріалах справи наявні квитанції про погашення заборгованості за кредитним договором від 30 березня 2015 року на суму 19800 грн., від 16 березня 2015 року на суму 4000 грн., від 30 червня 2015 року на суму 500 грн., від 03 червня 2015 року на суму 500 грн., від 28 квітня 2015 року на суму 500 грн., від 16 березня 2015 року на суму 2100 грн., від 23 жовтня 2015 року на суму 500 грн., від 28 вересня 2015 року на суму 500 грн., від 03 вересня 2015 року на суму 500 грн., від 29 липня 2015 року на суму 500 грн., від 01 грудня 2015 року на суму 1000 грн., від 03 лютого 2016 року на суму 500 грн., від 09 березня 2016 року на суму 5410 грн., платником в яких зазначений ОСОБА_3 (а. с. 13, 21 23).

Згідно довідки ТОВ «Карамелія» від 11 липня 2017 року № 97, ОСОБА_3 працював у товаристві у період з 08 жовтня 2013 року по 11 березня 2016 року на посаді бригадира, за вказаний період його заробітна плата становила: за жовтень 2013 року 12700 грн., за листопад, грудень 2013 року по 15000 грн. щомісячно, за січень 2014 року 13200 грн., за період з лютого 2014 року по лютий 2016 року по 15000 грн., за березень 2016 року 4100 грн. (а. с. 74).

Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу ПФУ, сума заробітку ОСОБА_2, з якої вона сплачувала єдиний внесок, становила в 2014 році 56986,68 грн., в 2015 році 64280,23 грн. (а. с. 78).

Вказані обставини підтверджуються наявними в справі доказами.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_2 просила, встановивши факт спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, стягнути із відповідача на її користь особисті грошові кошти, за її словами, надані ОСОБА_3 на погашення заборгованості за кредитними договорами, укладеними до реєстрації шлюбу, та для придбання придбаного в шлюбі транспортного засобу.

При цьому позивач посилалася на розяснення п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно із яким, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання.

Також позивач вказувала, що згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою в справі № 6-1568цс16 та інших, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). ОСОБА_2 статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що позивач не надала жодних доказів, окрім особистих пояснень, на підтвердження тієї обставини, що автомобіль Форд придбавався під час перебування у шлюбі за її особисті кошти, зібрані до укладення шлюбу та спільного проживання.

Так, судом першої інстанції надано належної оцінки показанням свідка ОСОБА_4, в якого придбавався автомобіль, який не міг пояснити, кому належали передані йому грошові кошти.

Наявність розписки від 20 жовтня 2015 року (а. с. 6) про отримання ОСОБА_4 від ОСОБА_2 коштів за придбання автомобіля не доводить вимог позивача та не спростовує висновків суду першої інстанції, оскільки кошти передавались і автомобіль був придбаний під час зареєстрованого шлюбу, а доказів належності коштів особисто позивачу останньою не надано.

Відтак суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що факт придбання автомобіля ОСОБА_2 за її власні кошти останньою не доведено.

Також суд першої інстанції відмовив в задоволенні позову про стягнення грошових коштів в розмірі 36580,48 грн., які, за словами позивача, вона надала відповідачеві на погашення кредитної заборгованості.

Колегія суддів вважає законними і обґрунтованими висновки суду про недоведеність зазначених обставин, які вона підтверджувала копіями квитанцій про здійснення виплат на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» з березня 2015 року, оскільки квитанції видані на імя відповідача та із них неможливо встановити походження грошових коштів як особистої власності ОСОБА_2, а саме по собі знаходження квитанцій у позивача як не доводить, так і не спростовує обставин здійснення сплати кредитної заборгованості за особисті кошти ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги полягають у незгоді із рішенням суду першої інстанції, яким ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні позову про стягнення грошових коштів, не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до переоцінки доказів і не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відхиляються колегією суддів.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

В частині задоволення вимог про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, ніким не оскаржується та не є предметом апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагєєв В.О.

ОСОБА_5