Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 314/6392/16 головуючий у 1 інстанції: Капітонов Є.М.
провадження № 22-ц /778/2599/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Маловічко С.В., суддів: Кочеткової І.В., Гончар М.С.

при секретарі: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 18 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Фермерського господарства «ОСОБА_3О.» про розірвання договору оренди земельної ділянки та стягнення заборгованості, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовомдо ФГ «ОСОБА_3О.» про розірвання договору оренди земельної ділянки та стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову зазначив, що йому на праві власності належить земельна ділянка площею 8,6931 га, кадастровий номер :02:004:0038, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована за адресою: Запорізька обл., Вільнянський р-н, с/рада Кіровська. Між ним та ФГ «Кіхтенко» укладено договір оренди земельної ділянки від 28 грудня 2013р. Згідно п. 11 договору орендна плата виплачується щорічно до 01 березня наступного року в розмірі 6 090 грн. з подальшою індексацією. З моменту укладання договору оренди відповідач жодного разу не сплатив йому орендну оплату, що має ознаки систематичності невиконання умов договору. З урахуванням індексації (п.9 договору), пені (п.14 договору), індексу інфляції за час прострочення та трьох відсотків від простроченої суми (ч.2 ст.625 ЦК) заборгованість по сплаті орендної плати становить 26 609,08грн., яку позивач просив суд стягнути з ФГ «ОСОБА_3О.» на свою користь та розірвати договір оренди на підставі п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗКУ.

У січні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики.

В обґрунтування зустрічного позову зазначив, що 08 листопада 2013 року між ним та ОСОБА_2 було укладено письмовий договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 13 825 доларів США. У визначений договором строк боржник грошові кошти не повернув. Одночасно зазначив, що орендну плату за договором оренди землі ОСОБА_2 зараховував в рахунок заборгованості останнього перед ним за договором позики, про що повідомляв останнього. У звязку з зазначеним ОСОБА_3 просив суд стягнути з ОСОБА_2: заборгованість за договором позики, яка станом на момент подачі зустрічного позову складає 13 825 доларів США, що за курсом НБУ станом на 05.01.2017р. становить 369 022 грн. (основний борг), суму 3% річних за період з 09.05.2014р. по 05.01.2017р. у розмірі 25 902,31 грн., суму втрат від інфляції за пе-

ріод з 09.05.2014р. по 05.01.2017р. у розмірі 270 776,09 грн., а всього 665 700,40 грн.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 18 квітня 2017 року у задоволені первісного позову відмовлено, зустрічний позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошові кошти за договором позики від 08 листопада 2013 в розмірі 498 669,69 гривень, в тому числі: заборгованість за договором позики 355 230,36 грн., втрати від інфляції 130 713,39 грн., 3% річних 12 725,94 грн..

В решті зустрічних позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати у виді судового збору в розмірі 4 986,69 гривень.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_2 подавапеляційну скаргу, в якій вказував, що судом не прийняті до уваги та не перевірені його заперечення проти зустрічного позову та долучені на їх підтвердження докази, що призвело до неповноти з»ясування судом всіх фактичних обставин справи, та, як наслідок, до неправильного її вирішення. Тому, посилаючись на вказане та на допущені судом порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити у повному обсязі, а у задоволені зустрічного позову відмовити у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

ОСОБА_2 звернувся з позовом до Фермерського господарства «ОСОБА_3О.» про стягнення орендної плати, яку йому заборгував відповідач за три роки, сума якої з урахуванням індексації, трьох відсотків річних та пені за п. 14 договору оренди становить 26 609,08 грн., а також просив розірвати договір оренди у зв»язку з систематичним порушення орендарем умов договору щодо своєчасної сплати орендної плати.

Судом встановлено, що між ОСОБА_2 як орендодавцем та Фермерським господарством «ОСОБА_3О.» в особі голови ОСОБА_3, який діє на підставі Статуту, 28 грудня 2013р. був укладений договір оренди належної позивачу на праві власності земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 8,6931 га, кадастровий номер :02:004:0038, розташованої на території Кіровської сільської ради Вільнянського район Запорізької області, строком на 49 років, зареєстрований 20.01.2014р. у Державному реєстрі речових правна нерухоме майно за № 4378667 ( а.с. 4-17).

Пунктом 9 вказаного договору сторони узгодили орендну плату, яка нараховується орендарем у грошовій формі в розмірі 3,02 % від базової нормативної грошової оцінки земельної ділянки з урахуванням її щорічної індексації, що становить 6 090 грн. на 2013 рік. За бажанням орендодавця, за домовленістю з орендарем, орендна плата може бути видана натуральною продукцією.

Згідно з п.п. 10, 11 договору обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, яка сплачується щорічно до 01 березня наступного року.

Пунктом 14 узгоджено, що у разі невнесення орендної плати у строки, визначені договором, справляється пеня у розмірі 0,01 % від несплаченої суми за кожний день прострочення.

У відповідності до положень п. 37 договору його дія припиняється, зокрема, шляхом

розірвання за рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обов»язків, передбачених договором.

Отже, сторонами за договором оренди є орендодавець - ОСОБА_2 та орендар ФГ «ОСОБА_3О.».

В зустрічному позові ОСОБА_3 зазначав, що між ним як фізичною особою та ОСОБА_2 08.11.2013р. був укладений простий письмовий договір позики, згідно з яким він як позикодавець передає ОСОБА_2 як позичальнику грошову суму у розмірі сто тисяч гривень або 13825 доларів США, про що ним була надана копія договору, підписаного сторонами ( а.с. 39).

28 грудня 2013р. ФГ «ОСОБА_3О.» та фізична особа ОСОБА_3 уклали договір відповідно до положень ст. 528 ЦКУ, згідно з яким фермерське господарство покладає свій обов»язок з виплати орендної плати ОСОБА_2 на фізичну особу ОСОБА_3 шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог (відповідно до договору позики), тобто договір передоручення виконання ( а.с. 75).

Судом встановлено і цих обставин не заперечували сторони у справі, що ані ФГ «ОСОБА_4В.», ані фізична особа ОСОБА_3 не сплачували ОСОБА_2 орендну плату з

моменту укладення договору оренди, а вся належна орендодавцю орендна плата у відповідності до договору від 28.12.2013р., укладеного між ФГ «ОСОБА_3О.» та ОСОБА_3, була зарахована останнім на погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ним за позикою.

В той же час, ОСОБА_2 визнавав, що не здійснював жодного платежу на погашення позики, оскільки фактично вказаних в договорі позики грошових коштів не отримував.

Відповідно до статті 528 ЦК України виконання обов»язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов»язання не випливає обов»язок боржника виконати зобов»язання особисто.

Згідно з положеннями ст. 601 ЦКУ, на яку посилається ОСОБА_3 та на підставі якої суд вирішив його зустрічний позов, визнавши його обгрунтованим, зобов»язання припиняються зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред»явлення вимоги.

Проте суд неправильно витлумачив, а відтак, безпідставно застосував вищенаведені норми матеріального права до спірних правовідносин.

Так, зустрічними вимогами є такі вимоги, які відповідають наступним критеріям: 1) у них сторони одночасно беруть участь у двох зобов»язаннях і при цьому кредитор за одним зобов»язанням є боржником у іншому зобов»язанні; 2) однорідність вимог ( грошові кошти, однорідні речі), та однорідність не може носити штучний характер і повинна виявляться, зокрема, і у природі зобов»язань; 3) строк виконання зобов»язань або вже настав, або був визначений моментом запитання, або, щоб термін не був вказаний взагалі, тобто виконання можна було вимагати в будь-який момент; 4) між сторонами не повинно бути спору відносно характеру зобов»язань, його змісту, умов виконання.

Проте, з огляду на вказані критерії вимоги ФГ «ОСОБА_3О.», фізичної особи ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не можуть вважатись зустрічними. Так, ФГ «Кіхтенко» є боржником з орендної плати перед кредитором ОСОБА_2 у договорі оренди, а фізична особа ОСОБА_3 є кредитором боржника ОСОБА_2 за договором позики. Між тим, зустрічні вимоги мають пред»являтись двома сторонами, які є одночасно боржником і кредитором один по відношенню до одного у двох різних зобов»язаннях, в той час як вказаний суб»єктний склад порушується, оскільки стороною в договорі з кредитором ОСОБА_2 є ФГ «ОСОБА_3О.», а стороною у договорі з боржником ОСОБА_2 є фізична особа ОСОБА_3

Не може бути застосована до спірних правовідносин і стаття 528 ЦКУ щодо передоручення виконання у договорі оренди обов»язків зі сплати орендної плати іншій особі, оскільки цей обов»язок тісно пов»язаний з особою орендаря ФГ «ОСОБА_3О.», який користується земельною ділянкою, а отже зобов»язаний сплачувати за неї плату, відраховуючи з неї певні податки. До того ж, сторони у договорі оренди можуть за певний відповідний рік узгодити її сплату у натуральній формі, що є неможливим у разі покладення обов»язку зі сплати орендної плати шляхом її зарахування в рахунок боргу за позикою на фізичну особу ОСОБА_3, якому урожай фермерського господарства не належить.

Отже, колегія вважає неправильними висновки суду про можливість взаємозарахування орендної плати, яку ФГ «ОСОБА_3О.» заборгувало ОСОБА_2, та заборгованості ОСОБА_2 перед фізичною особою ОСОБА_3 за договором позики.

З огляду на зазначене суд безпідставно об»єднав в одне провадження з позовом ОСОБА_2 про стягнення орендної плати з ФГ «ОСОБА_3О.» позов фізичної особи ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики з ОСОБА_2, оскільки ці позови не є взаємопов»язаними, не виникать з одних правовідносин, та вимоги за ними не можуть зараховуватись.

Але, враховуючи, що на теперішній час ухвала суду від 16 січня 2017р. про прийняття зустрічного позову до спільного розгляду з первісним не скасована, колегія розглядає законність і обґрунтованість рішення суду щодо вирішення позовних вимог за обома позовами.

З матеріалів справи вбачається, що ФГ «ОСОБА_3О.» визнавало весь час той факт, що не сплачувало ОСОБА_2 орендну плату за 2014-2015рр., про що свідчить зміст зустрічного позову та інші письмові заяви ( а.с. 102), тому вона підлягає стягненню з фермерського господарства на користь орендодавця.

Перевіряючи розмір заборгованості з орендної плати, колегія вважає, що оскільки договір оренди зареєстровано 20.01.2014р., то орендна плата за 3 дні 2013р. ОСОБА_2 не може бути сплачена у зв»язку з ненабуттям чинності договором у 2013р.

Орендна плата за 2014р, 2015р. (до дня звернення з позовом 20.09.2016р.) підлягає стягненню у визначених позивачем розмірах з урахуванням коефіцієнту індексації, що відповідає умовам договору оренди: за 2014р. 7505,24 грн., за 2015р. 8 726,97 грн., а всього 16 232,21 грн. За 2016р. станом на день подання позову 20.09.2016р. строк платежу ще не сплив, оскільки платіж з орендної плати за 2016р. настає не пізніше 01.03.2017р.

Оскільки орендна плата не була своєчасно сплачена орендодавцю, то згідно з п. 14 договору йому належить право нарахування пені у розмірі 0,01 % від несплаченої суми за кожен день прострочення.

Станом на день подання позову 20.09.2016р. прострочення зі сплати орендної плати за 2014р. становить 1 рік 204 дні або 569 днів, а за 2015 рік 204 дні, тому пеня за 2014р. становить: 7 505,24 х 0,01 % : 100 х 569 = 427,05 грн., а за 2015 рік: 8 726,97 х 0,01 % : 100 х 204 = 178,03 грн., а всього 605,07 грн.

За вимогами статті 625 ЦКУ позивач також має право на 3 % річних від несплаченої суми заборгованості та на суму збитків від інфляції, оскільки боржник своєчасно не виконав грошове зобов»язання.

Розрахунок суми 3 % річних за 2014 рік: 7 505,24 х 3 % : 100 : 365 х 569 = 351 грн., за 2015 рік: 8 726,97 х 3 % : 100 : 365 х 204 = 146,33 грн., а всього 497,33 грн.

Розрахунок позивача ОСОБА_2 щодо інфляційних втрат колегією перевірено та визнано вірним, тому за 2014 рік йому належить 2882,13 грн., за 2015 рік 377,51 грн., а всього 3259,64 грн.

Стягуючи орендну плату за два роки та пеню за невиконання цього обов»язку, колегія визнає системність порушення орендарем умов договору щодо її своєчасної сплати до 01 березня кожного року, тому у відповідності до вимог п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗУ України це є підставою для розірвання укладеного між ОСОБА_2 та ФГ «ОСОБА_3О.» договору оренди від 28.12.2013р.

Беручи до уваги все вищенаведене обґрунтування, колегія вважає, що суд безпідставно відмовив в задоволенні позову ОСОБА_2 про розірвання договору оренди та у частковому стягненні заборгованості з орендної плати з урахуванням індексації, пені, та 3 % річних, у зв»язку з чим рішення у відповідності до вимог п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2

Перевіряючи рішення суду в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_2 на його користь заборгованості за договором позики, колегія встановила наступне.

Судом встановлено, що 08.11.2013р. між ОСОБА_3 до ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_3 передає ОСОБА_2 у власність суму в розмірі сто десять тисяч грн. або 13825 доларів США, який підписано сторонами ( а.с. 39). Наявна в матеріалах справи копія договору була звірена з оригіналом.

Згідно з п. 2 цього договору позики позичальник зобов»язався повернути кошти не пізніше 08 травня 2014р.

Оскільки ці кошти не були повернуті ОСОБА_2 в обумовлений строк, то ОСОБА_3 в зустрічному позові просив стягнути з нього суму боргу станом на 05.01.2017р. у розмірі 369 022 грн., втрати від інфляції за період з 05.09.2014р. по 31.10.2016р. в сумі 270 776,09 грн., 3 % річних за період з 05.09.2014р. по 05.01.2017р. в сумі 25 902,31 грн., а всього 665 700,40 грн. ( а.с. 40-41).

Частково задовольняючи позов, суд виходив із того, що ОСОБА_2 взятих на себе зобов»язань за договором позики, який укладено в належній формі, не виконував, але і ОСОБА_3 має перед ним борг з орендної плати, тому, навівши свій розрахунок, суд стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 498 669,69 грн., в тому числі: борг за позикою 255 230,36 грн., втрати від інфляції 130 713 грн., 3 % річних 12 725,94 грн.

Заперечуючи проти зустрічного позову, ОСОБА_2 заявляв клопотання про призначення почеркознавчої та технічної експертиз, посилаючись на те, що у договорі позики від 08.11.2013р. фрази «Передал 13,825 дол. США» та «Принял» були дописані після укладення договору та виконані не ним ( а.с. 94).

Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 21 березня 2017р. в задоволенні цього клопотання відмовлено, а також одночасно відмовлено у витребуванні оригіналу договору позики від 08.11.2013р. та допиті в якості свідка ОСОБА_5 ( а.с. 115).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на безпідставну відмову в призначенні експертизи та допиті свідка, але відповідних клопотань до апеляційної скарги не додавав, та у підготовчій частині судового засідання апеляційного суду його представник відповідних клопотань також не заявляв.

Колегією з»ясовувалось у представника ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_6, чи бажає позивач заяви такі клопотання на стадії апеляційного провадження у справі, який зазначив, що таких клопотань заявлено не буде.

Судом першої інстанції було з»ясовано, що ОСОБА_3 не заперечує, що його почерком написано фрази «передав» біля прізвища ОСОБА_3 та «прийняв» біля прізвища ОСОБА_2 та сума «13825 доларів США». Але останній вказував, що це не було

приписано після підписання договору, а саме такий екземпляр договору підписував позичальник ОСОБА_2

Сам же ОСОБА_2 надав суду на спростування цих стверджень ОСОБА_4 свою копію договору позики, в якому відсутні фрази «передав», «прийняв» та «13825 доларів США» ( а.с. 114).

Проте в ході апеляційного розгляду справи колегія для засвідчення цієї копії запропонувала представнику ОСОБА_2 ОСОБА_6 надати оригінал цієї редакції договору позики, на що останній вказував, що не може його надати.

Відтак, колегія виходить із того, що саме наданий ОСОБА_4 договір позики в дійсності був підписаний сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

В силу ч.1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

За визначенням ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч.2 ст. 533 ЦК України).

Колегія погоджується з правовим обґрунтуванням своїх висновків судом першої інстанції щодо укладеності і чинності договору позики, і, як наслідок, з висновком про задоволення вимог щодо стягнення боргу на його підставі. При цьому, колегія відкидає ствердження апелянта про те, що в дійсності кошти за договором йому не передавались, оскільки, як правильно визнав суд, письмова форма договору позики є доказом не лише факту його укладення, а й передачі грошової суми позичальнику.

В апеляційній скарзі зазначається також, що не було визначено в договорі суму та валюту позики, оскільки вказано, що передається сто десять тисяч гривень та одночасно 13825 доларів США.

Але в такий спосіб сторони лише визначили грошовий еквівалент 13 825 доларів США в гривневому вираженні - 110 000 грн., на що, зокрема, вказує переведення розміру суми у іноземній валюті у гривню за курсом НБУ станом на день надання позики.

Отже, суд правильно визнав, що сума позики підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 в гривні, із визначенням її розміру шляхом переведення 13825 доларів США в національну валюту за курсом НБУ.

Разом з тим, є помилковими висновки суду в тій частині, що еквівалент суми боргу у розмірі 13825 доларів США слід визначати за курсом НБУ станом на вересень 2014р., оскільки у випадку судового спору днем платежу вважається день ухвалення рішення про стягнення цієї суми. Також є помилковим висновок суду про те, що визначену у гривнях суму станом на вересень 2014р. в розмірі 181 302,40 грн. слід провести через індекс інфляції з вересня 2014р. по жовтень 2016р.

Такі розрахунки суперечать положенням вищенаведеної статті 533 ЦКУ, яку навів суд у рішення, але фактично неправильно застосував.

А також, враховуючи, що позов ОСОБА_2 задоволено, то не можна із суми боргу за позикою віднімати заборгованість по орендній платі.

Таким чином, рішення суду в частині вирішення зустрічних позовних вимог підлягає зміні наступним чином: грошовий еквівалент позики в розмірі 13825 доларів США слід визначити за курсом НБУ станом на день ухвалення рішення судом 18.04.2017р., виключити із суми боргу суму інфляційних втрат, розрахувати 3 % річних із визначеної суми позики у гривні.

Наводяться розрахунки: Курс НБУ долара США до гривні на час ухвалення рішення судом І інстанції 18.04.2017р. становив 26,81 грн. за 1 долар США. Тому гривневий еквівалент 13 825 дол. США складає: 13 825 х 26,81 = 370 648,25 грн.

На цю суму у відповідності до вимог ст. 625 ЦК України нараховуються 3 % річних за період з 05.09.2014р. по 05.01.2017р., за який цю суму просив стягнути ОСОБА_3 у зустрічному позові, тобто в межах його позовних вимог, який містить 854 дні прострочення виконання грошового зобов»язання. Розрахунок: 370 648,28 х 3 : 100 : 365 х 854 = 26 016,46 грн.

Ухвалюючи нове рішення колегія у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України вирішує питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою судді Апеляційного суду Запорізької області від 29 червня 2017р. відстрочено ОСОБА_2 сплату судового збору в розмірі 6 235,34 грн. до розгляду справи в апеляційному провадженні, але у зменшенні розміру судового збору відмовлено.

Так, за наданими ОСОБА_2 документами та матеріалами справи вбачається, що розмір його середньої заробітної плати у 2017р. складає 6400 грн.; він є власником земельної ділянки розміром 8,6931 га; дочка ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, на яку він сплачує аліменти за рішенням суду, досягла повноліття 04.09.2016р., а наявність заборгованості з аліментів, якої припустився апелянт за півтора року, за які їх було стягнуто, не може слугувати підставою для звільнення від сплати судового збору або для його зменшення.

Тому з урахуванням сплаченої ОСОБА_2 частини судового збору за подання апеляційної скарги з нього слід стягнути в дохід держави недоплачену суму у розмірі 6235,34 грн.

За подання позову ОСОБА_2 сплачено судовий збір в сумі 1 102,42 грн. за ціною позову 26 609,08 грн. ( а.с. 1). Компенсації за рахунок ФГ «ОСОБА_3О.» підлягає сума судового збору пропорційно до задоволених вимог, яка становить 853,22 грн. За подання апеляційної скарги ОСОБА_2 заплатив 2300 грн. судового збору, тому за часткове задоволення апеляційної скарги на його користь з ФГ «ОСОБА_3О.» належить стягнути 1121,98 грн. А всього на користь ОСОБА_2 з ФГ «ОСОБА_3О.» слід стягнути суму судового збору по справі в розмірі 1975,20 грн.

ОСОБА_3 за подання зустрічного позову сплатив судовий збір в сумі 6 660 грн., тому пропорційно до задоволеної частини його вимог з ОСОБА_2 на його користь підлягає стягненню судовий збір у сумі 4118,79 грн.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 314-316, 317, 324 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 18 квітня 2017 року у

цій справі скасувати в частині відмови в позові ОСОБА_2 та змінити в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_3

Позов ОСОБА_2 до ФК «ОСОБА_3О.» задовольнити.

Розірвати договір оренди землі від 28 грудня 2013р., укладений між ОСОБА_2 та ФГ «ОСОБА_3О.», щодо земельної ділянки площею 8,6931 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Кіровської сільради Вільнянського району Запорізької області, кадастровий номер :02:004:0038, зареєстрований 20 січня 2014р. за № 4378667.

Стягнути з ФГ «ОСОБА_3О.» на користь ОСОБА_2 заборгованість з орендної плати за вказаним договором оренди за 2014-2015рр. у сумі 16 232 (шістнадцять тисяч двісті тридцять дві) гривні 21 коп., пеню за прострочення сплати орендної плати за 2014-2015рр. в сумі 605 (шістсот п»ять) гривень 07 коп., 3 % річних в сумі 497 (чотириста дев»яносто сім) гривень 33 коп., суму втрат від інфляції у розмірі 3259 ( три тисячі двісті п»ятдесят дев»ять) гривень 64 коп., а всього 20 594 ( двадцять тисяч п»ятсот дев»яносто чотири) гривні 25 копійок.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошові кошти за договором позики від 08 листопада 2013р. в розмірі 396 664 (триста дев»яносто шість тисяч шістсот шістдесят чотири) гривні 71 коп., що складається з боргу за позикою в сумі 370 648 ( триста сімдесят тисяч шістсот сорок вісім) гривень 25 коп., що еквівалентно 13 825 (тринадцяти тисячам вісімсот двадцяти п»яти) доларам США, та суми 3 % річних в розмірі 26 016 ( двадцять шість тисяч шістнадцять) гривень 46 коп., нарахованих за період з 05.09.2014р. по 05.01.2017р.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 6 235 (шість тисяч двісті тридцять п»ять) гривен 34 копійки.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 4 118 (чотири тисячі сто вісімнадцять) гривен 79 копійок.

Стягнути з ФГ «ОСОБА_3О.» на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 1 975 (одна тисяча дев»ятсот сімдесят п»ять) гривен 20 копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Кочеткова І.В.

ОСОБА_8