У Х В А Л А

іменем україни

09 серпня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Карпенко С.О.,

Мазур Л.М., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики, звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_6, на заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 26 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, який уточнила в ході розгляду справи та остаточно просила:

- стягнути із ОСОБА_4 на свою користь заборгованість за договором позики від 13 березня 2012 року в сумі 1 729 417 грн 33 коп., з яких: 1 500 500 грн 00 коп. сума позики, 29 858 грн 78 коп. - 3% річних та 199 058 грн 55 коп. - пеня;

- в рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ОСОБА_3 за договором позики пропорційно вартості предмета іпотеки звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме, квартиру АДРЕСА_1, шляхом визнання права власності на зазначене майно за ОСОБА_3 за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Заочним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 28 травня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики грошових коштів від 13 березня 2012 року у розмірі 1 729 417 грн 33 коп., з яких: 1 500 500 грн - розмір позики, 29 858 грн 78 коп. - 3% річних та 199 058 грн 55 коп. - пеня.

В рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ОСОБА_3 за договором позики грошових коштів від 13 березня 2012 року пропорційно вартості предмета іпотеки звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 шляхом визнання права власності на зазначене майно за ОСОБА_3 за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 26 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28 травня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї ОСОБА_3, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суди попередніх інстанцій, задовольняючи позов, виходили з того, що позичальником не виконано умови договору позики та позичені ним кошти позикодавцю не повернуті, а тому наявні підстави для стягнення із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики в сумі 1 729 417 грн 33 коп. та звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ОСОБА_3 права власності на зазначене майно за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, застосувавши положення ст. ст. 33, 39 Закону України «Про іпотеку» та умови договору іпотеки.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що 13 березня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір позики грошових кошів, відповідно до умов якого позикодавець ОСОБА_3 передала, а позичальник ОСОБА_4 прийняв у власність грошові кошти в сумі 399 300 грн, що згідно курсу НБУ станом на 13 березня 2012 року становило в еквіваленті 50 000,00 доларів США, які останній зобов'язався повернути до 01 жовтня 2012 року у національній валюті в розмірі, який на день проведення розрахунків повинен бути еквівалентним 50 000,00 доларів США.

Цього ж дня, з метою забезпечення виконання зобов'язання за договором позики, між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_7, в інтересах якого діяв ОСОБА_8, було укладено договір іпотеки, за яким іпотекодавці передали в іпотеку іпотекодержателю ОСОБА_3 нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1. Відповідно до п. п. 1.2, 1.3 вказаного договору визначена сторонами вартість предмету іпотеки складає за домовленістю сторін 407 286 грн.

Пунктом 5.4 договору іпотеки передбачено, що іпотекодержатель має право на свій розсуд вибирати умови та порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в межах, передбачених п. 5.3 вказаного договору, з якого вбачається, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається на підставі, зокрема, домовленості сторін про передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Обтяження вказаного нерухомого майна іпотекою було зареєстроване у передбаченому законом порядку у Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та у Державному реєстрі іпотек.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_3 посилалася на порушення ОСОБА_4 своїх зобов'язань, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на 26 лютого 2015 року становила 1 729 417 грн 33 коп., з яких: 1 500 500 грн 00 коп. - розмір позики, 29 858 грн 78 коп. - 3% річних, 199 058 грн. 55 коп. - пеня, у зв'язку із чим просила задовольнити позов.

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій виходили із наявності правових підстав для визнання за ОСОБА_3 права власності на іпотечне майно відповідно до умов п. 5.4 договору іпотеки.

Разом з тим, згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Статтею 37 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано ст. 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст. ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, при вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки.

Як зазначалося вище, п. 5.4 договору іпотеки передбачено, що іпотекодержатель має право на свій розсуд вибирати умови та порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в межах, передбачених п. 5.3 вказаного договору, з якого вбачається, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається на підставі, зокрема, домовленості сторін про передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Проте суди попередніх інстанцій не врахували, що відповідачі не погоджувалися на такий спосіб звернення стягнення, як передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Крім того, заперечуючи проти задоволення позову, відповідач зазначав про відсутність заборгованості, посилаючись на те, що в оригіналі договору позики, який знаходився у позивача, міститься відмітка про повернення 10 000,00 доларів США, а також надав розписку останньої про те, що ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_7 40 000 доларів США в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 згідно договору позики грошових коштів від 13 березня 2012 року (а. с. 130).

Відхиляючи вказані доводи відповідача суд апеляційної інстанції посилався на те, що висновком експертного почеркознавчого дослідження № 14467 від 08 листопада 2016 року встановлено, що підпис від імені ОСОБА_3, зображення якого міститься проти її прізвища в електрофотокопії документа під назвою «Розписка від 08 листопада 2013 року», виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_3, а також суд зазначав, що копія розписки про отримання грошових коштів в сумі 40 000.00 доларів США була долучена до матеріалів справи після ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції, і як доказ не досліджувалася та не оцінювалася.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

При цьому, визначаючись з правовідносинами, які виникли між сторонами, та їх змістом на підставі наданих сторонами доказів, суд має відповідно до ст. 212 ЦПК України оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Проте відповідно до ст. ст. 212, 316 ЦПК України суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив належність і допустимість всіх наданих сторонами доказів та не надав їм правової оцінки, зокрема, не перевірив оригінал договору позики для перевірки та оцінки доводів відповідача щодо повернення 10 000,00 доларів США та не звернув уваги на те, що висновок експертного почеркознавчого дослідження № 14467 від 08 листопада 2016 року був проведений в позасудовому порядку, а експертиза електрофотокопії розписки від 08 листопада 2013 року на предмет належності підпису, суперечить вимогам п. 3.5 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, оскільки не проводилось дослідження її оригіналу, у зв'язку із чим суд передчасно відмовив у задоволенні клопотання відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи у цій справі (а. с. 212-213) та, відповідно, дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за договором позики грошових коштів від 13 березня 2012 року у розмірі 1 729 417 грн 33 коп. та звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок часткового погашення цієї заборгованості пропорційно вартості предмета іпотеки.

Таким чином колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що суди попередніх інстанцій на порушення вимог ст. ст. 10, 11 ЦПК України належним чином не перевірили докази, якими сторони обґрунтовували свої вимоги, та не надали належної правової оцінки поданим ними доказам, втім мали їх оцінити у сукупності з іншими доказами, що мають значення для вирішення спору.

З огляду на викладене колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що відповідачі не погоджувалися на такий спосіб звернення стягнення, як передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання; не сприяли всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та здійсненню сторонами прав щодо подання доказів, не встановили всіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, передчасно дійшовши висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, у зв'язку із чим рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, визначених статтею 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, задовольнити.

Заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 26 грудня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

С.О. Карпенко

Л.М. Мазур

О.М. Ситнік