Провадження № 2/201/1955/2017р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2017р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Ткаченко Н.В.

при секретарі Карнаух І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального напису ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та про визнання виконавчого напису нотаріуса нікчемним,

ВСТАНОВИВ:

13.09.2016р. ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом до відповідачів про визнання кредитного договору №DNH4KP20431177 від 30.06.2006р. недійсним та визнання виконавчого напису приватного нотаріуса ДМНО ОСОБА_3 за № 3281 від 09.07.2015р. таким, що не підлягає виконанню. В подальшому під час находження справи в провадженні Київського районного суду м. Одеси, позивачкою двічі (15.03.2017р., та 10.04.2017р.) були уточнені позовні вимоги, та з урахуванням останніх уточнень позивачка просила суд визнати неукладеним кредитний договір DNH4KP20431177 від 30.06.2006р. (а.с. № 93-95).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 10.04.2017р. цивільну справу № 520/11146/16 ц було передано на розгляд за підсудністю до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська (а.с.№ 98).

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Ткаченко Н.В. від 19.05.2017р. цивільну справу № 520/11146/16ц було прийнято до провадження (а.с. № 102)..

В судові засідання по справі, які було призначено на 17.07.2017р. та 10.10.2017р., позивачка ОСОБА_1 не з,явилася, про день та час розгляду повідомлялася належним чином, про що в матеріалах справи є поштові повідомлення. 11.07.2017р. до суду надійшла письмова заява представника позивачки ОСОБА_4 (діє на підставі довіреності від 08.12.2016р. - а.с. № 108), в якій представник позивача позовні вимоги про визнання кредитного договору неукладеним підтримав в повному обсязі, просив розглядати справу за його відсутності. 13.09.2017р. до суду надійшла письмова заява позивачки ОСОБА_1, в якій позивачка просила розгляд справи провести без її участі, позовні вимоги про визнання кредитного договору неукладеним підтримала в повному обсязі.

10.10.2017р. на електронну адресу суду надійшла уточнена позовна заява ОСОБА_1 за підписом її представника ОСОБА_4, якою позовні вимоги були викладені в новій редакції, та з урахуванням уточнень, представник позивачки просив визнати кредитний договір №DNH4KP20431177 від 30.06.2006р., укладений між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» недійсним, визнати виконавчий напис приватного нотаріуса ДМНО ОСОБА_3 за № 3281 від 09.07.2015р. про стягнення з ОСОБА_1 боргу в розмірі 98 090грн.67коп., нікчемним (а.с. № 124-126).

Враховуючи приписи ч.2 ст.31 ЦПК України, обсяг повноважень представника позивачки, визначений довіреністю від 08.12.2016р., в тому числі надання права на зміну предмету та підстав позову, заява про уточнення позовних вимог прийнята судом до розгляду та керуючись ст.11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених в позовній вимог від 10.10.2017р. (а.с. № 124-126).

Суд розглянув цивільну справу 10.10.2017р. без відкладення розгляду справи для направлення відповідачам уточненої позовної заяви, оскільки вона є фактичним уточненням (узагальненими вимогами), оскільки ці дві позовні вимоги в різних редакціях позову вже заявлялися 13.09.2016р., 15.03.2017р. та 10.04.2017р. (а.с. № 2-3, 87-89, 93-95).

В обґрунтування позовних вимог позивачка та її представник в позовній заяві посилалися на те, що починаючи з січня 2015р. ОСОБА_1 отримувала від ПАТ КБ «ПриватБанк» листи-повідомлення з вимогами погасити заборгованість за кредитним договором №DNH4KP20431177 від 30.06.2006р. В липні 2015р. позивачці стало відомо, що Першим Київським відділом ДВС Одеського МУЮ відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса ДМНО ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_1 боргу в розмірі 98 090грн.67коп. Позивачка зазначала, що кредитний договір №DNH4KP20431177 з банком нею не укладався та вона не володіла жодною інформацію щодо вчинення даного правочину. З відповідних підстав позивачка 14.08.2015р. звернулася до Приморського РВ ОМУ ГУМВС в Одеській області, та за її заявою було відкрито кримінальне провадження за правовою кваліфікацією ч.1 ст.190 КК України (шахрайство), розпочато досудове розслідування. Крім того, висновком служби безпеки ПАТ КБ «ПриватБанк» від 21.11.2016р. було встановлено, що кредитний договір №DNH4KP20431177 від 30.06.2006р. на імя ОСОБА_1 є шахрайським та недійсним, після чого позивачці було видано довідку банка про відсутність заборгованості, при цьому, за даних обставин державним виконавцем відмовлено у закритті виконавчого провадження. З урахуванням наведеного, позивачка просила суд, визнати кредитний договір №DNH4KP20431177 від 30.06.2006р. недійсним, а виконавчий напис нотаріуса нікчемним.

Представник відповідача - ПАТ КБ «ПриватБанк» в судові засідання по справі на 17.07.2017р. та 10.10.2017р. не з,явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про що в матеріалах справи є поштові повідомлення (а.с. № 106, 118), про причини неявки свого уповноваженого представника відповідач суд не сповістив.

Відповідачка - приватний нотаріус ДМНО ОСОБА_3 в судові засідання по справі на 17.07.2017р. та 10.10.2017р. не з,явилася, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином (а.с. № 105, 119), надіслала суду поштою заяву, в якій просила справу розглянути за її відсутності (а.с. № 120).

За таких обставин на підставі ст.158 та ч. 2 ст. 197 ЦПК України суд розглядає справу за відсутності сторін (їх представників) та без фіксації судового процесу технічними засобами.

Судом враховано, що під час перебування справи в провадженні Київського районного суду м. Одеси відповідачами були надані письмові заперечення на позовну заяву, в яких відповідачі висловили свої заперечення щодо предмету позову (а.с. № 35-37, 68-71), а отже, суд вважає можливим винести рішення на загальних засадах цивільного судочинства, встановлених главою 7 розділу ІІІ ЦПК України.

Суд, вивчивши матеріали справи, надавши оцінку доводам та запереченнях сторін в сукупності з наданими письмовими доказами вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

В матеріалах справи міститься копія заяви позичальника №DNH4KP20431177 від 30.06.2006р. про отримання позивачкою ОСОБА_1 строкового кредиту по програмі експрес-розстрочка в сумі 4141грн.80коп.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 09.07.2015р. приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_3 вчинено виконавчий напис № 3281 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №DNH4KP20431177 від 30.06.2006р. в розмірі 98 090грн.67коп. (а.с. № 8зв).

Постановою державного виконавця Першого Київського відділу ДВС Одеського МУЮ ОСОБА_5 від 31.07.2015р. відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого напису нотаріуса (а.с. № 11).

15.08.2015р. Приморським РВ ОМУ ГУМВС в Одеській області за заявою ОСОБА_1 розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0006986, базова кваліфікація ч.1 ст.190 КК України.

Згідно висновку Служби Безпеки ПАТ КБ «ПриватБанк» від 21.11.2016р., кредитний договір №DNH4KP20431177 від 30.06.2006р. на імя ОСОБА_1 визнаний шахрайським та недійсним. (а.с. № 49-54).

Як зазначається у висновку, в результаті розслідування було встановлено, що співробітником банку ОСОБА_6 були грубо порушені кредитні процедури консультанта та виданий кредит на імя ОСОБА_1 за ксерокопією паспорту та ідентифікаційного коду невстановленій особі.

В матеріалах справи міститься копія електронного скріншоту з програмного комплексу банка, яка підтверджує відсутність у позивачки заборгованості перед ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. № 74).

Крім того, в письмових запереченнях представника ПАТ КБ «ПриватБанк» підтверджені обставини визнання кредитного договору №DNH4KP20431177 від 30.06.2006р. на імя ОСОБА_1 шахрайським та відсутності у позивачки боргу перед банком (а.с. № 68-71).

Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Згідно ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України для того, щоб правочин мав юридичну силу він повинен відповідати встановленим ст.203 ЦК України умовам дійсності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом, спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, судом було встановлено та підтверджено матеріалами справи, що укладений 30.06.2006р. кредитний договір №DNH4KP20431177 фактично покладає обов'язки на особу, яка не мала вільного волевиявлення на укладення правочину для набуття цивільних прав та обовязків.

Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання кредитного договору недійсним, суд виходив з того, що стороною позивачки було надано достатньо доказів на підтвердження фактів, викладених у позові, тоді як відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» позиція ОСОБА_1 спростована не була, виходячи з чого, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору недійсним.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання виконавчого напису приватного нотаріуса ОСОБА_7 № 3281 від 09.07.2015р. нікчемним, суд приходить до висновку, що відповідні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки не ґрунтуються на законі, оскільки, виконавчий напис нотаріуса за своєю правовою суттю не є правочином відповідно до ст.202 ЦК України, а отже, у разі наявності підстав визначених ст.215 ЦК України не може мати ознак нікчемного правочину.

В даному випадку, позивачці слід було звертатися до суду з позовними вимогами про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, оскільки виконавчий напис це різновид виконавчого документу (ст.18 ЦК України, ст. 369 ЦПК України, п.3 ч.1 ст.3 Закону України „Про виконавче провадження).

Обговорюючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст.88 ЦПК України враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, вважає за необхідне стягнути з відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь позивачки понесені нею судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 551 грн.20 коп. за ту частину позовних вимог, яка задоволена (а.с. № 1). Судовий збір в розмірі 551грн. 20коп. за ту частину позовних вимог, в задоволенні якої відмовлено, за правилами ст. 88 ЦПК України відшкодуванню позивачці не підлягає. Що стосується зайво сплаченого нею судового збору (за ставками судового збору на 2016р. вона повинна була сплатити за кожну вимогу по 551грн.20коп., тоді як помилково сплатила по 580грн.), то відповідно до положень ст. 7 Закону України „Про судовий збір то ця сума судового збору повертається тільки за окремою заявою самої позивачки.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 16, 18, 202, 203, 215 ЦК України, ст.ст. 3, 8, 10, 11, 57- 60, 74-76, 88, 169, ч. 2 ст. 197, ст.ст. 212, 213, 214 215, 369 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального напису ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та про визнання виконавчого напису нотаріуса нікчемним задовольнити частково.

Визнати кредитний договір №DNH4KP20431177 від 30.06.2006р. укладений між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» недійсними.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі по сплаті судового збору у розмірі 551 грн.20коп.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом 10 днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя : Н.В. Ткаченко