Справа № 604/638/17
Провадження № 2/604/287/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2017 року смт. Підволочиськ

Підволочиський районний суд Тернопільської області в складі :

головуючого судді Сташківа Н.Б.

за участі секретаря

судового засідання ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду сел. Підволочиська Тернопільської області позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_3 про стягнення з неї в його користь заборгованості за договором позики в розмірі 668662,29 грн, яка складається з суми основного боргу за договором позики у розмірі 275 114 гривень , - 24579,00 грн - 3 % річних від простроченої суми за договором позики, 368969,29 грн проценти за користування грошовими коштами, а також сплачених судових витрат.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач посилається на те, 03 лютого 2013 року між ним та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до якого відповідач позичила у нього грошові кошти в сумі 10654 дол США , що станом на 03 лютого 2013 року було еквівалентно 86300 гр та зобовязалась повернути дану суму до 03 серпня 2014 року. Факт отримання ОСОБА_3 грошових коштів підтверджується розпискою від 03 лютого 2013 року, яка визнана відповідачем юридичним документом. На день звернення до суду відповідач свої зобовязання не виконала, заборгованість згідно розписки не погасила, чим істотно порушила його права. Так, внаслідок неналежного виконання зобовязання за договором позики від 03 лютого 2013 року заборгованість ОСОБА_3 складає 10654 дол США, що станом на 25 липня 2017 року еквівалентно 275114,00 грн. які просить стягнути із відповідача. Крім того, відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, просить стягнути із відповідача по справі три проценти річних від простроченої суми, що становить 24579,00 грн, а також відсотки за користування грошовими коштами у відповідності до кількості днів у періоді, що складає 368969,29 грн, а всього 668662,29 грн.

В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги, посилаючись на обставини, що викладені у позові, пояснив, що у відповідача немає наміру повертати кошти у добровільному порядку, а тому просить стягнути з ОСОБА_3 у його користь 668662,29 гривень заборгованості за договором позики, а також сплачені ним судові витрати. Крім того позивачем подано клопотання-уточнення про стягнення з відповідача в його користь інфляційних витрат за весь час прострочення, що у відповідності до розрахунку за період серпень 2014 липень 2017 рік складають 259063,01 грн.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги визнала в повному обсязі, пояснила, що погасити заборгованість протягом визначеного строку не мала можливості так як матеріально допомагала дочці. Оскільки на даний час сума коштів є значною великою, повернути їх протягом одного чи двох років не зможе, проте проти задоволення позову не заперечила.

Суд, заслухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши та оцінивши надані сторонами докази у всій сукупності, вважає, що позовні вимоги позивача є підставними та підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступних обставин :

З розписки від 03 лютого 2013 року вбачається, що ОСОБА_3 позичила у ОСОБА_2 гроші в сумі 86300 гривень, що станом на 03 лютого 2013 року еквівалентно 10654 дол США і зобовязується повернути дану суму до 03 серпня 2014 року, в чому власне розписується. Дану розписку просить рахувати юридичним документом.

Відповідно до ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони, та підписаний його стороною.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, судом встановлено, що між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 у відповідності до вимог ст. 1046 ЦК України був укладений договір позики грошових коштів на загальну суму 10654 дол США, що станом на 03 лютого 2013 року еквівалентно 86300 грн з кінцевим терміном повернення 03 серпня 2014 року, про що і не заперечувала сама відповідач в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 545 ЦК України, після прийняття виконання зобовязання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі; якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобовязання, повинен повернути його боржникові, у разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає, підтвердженням виконання боржником свого обовязку є наявність боргового документа у боржника.

Наявність у позивача боргової розписки є свідченням невиплаченого відповідачем боргу за договорами позики в розмірі 10654 дол. США, що згідно даних НБУ станом на день звернення із позовом до суду еквівалентно 275114,00 грн.

Відповідно до вимог ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ст. 610 ЦК України несплата боржником суми боргу вважається порушенням зобов'язання.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику, грошові кошти у такій самій сумі що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У відповідності до вимог ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно розрахунку суми заборгованості грошових коштів за договором позики від 03 лютого 2013 року проведеного за період з 03 серпня 2014 року по 25 липня 2017 року три проценти річних від суми боргу 275114,00 грн станом на 25 липня 2017 року складають 24579,00 грн.

Таким чином, враховуючи вказані вимоги Закону, а також те, що відповідачем неналежним чином виконані покладені на неї зобовязання щодо повернення позичальнику коштів у строк визначений у розписці, суд вважає, що заявлені позовні вимоги щодо сплати трьох процентів річних від простроченої суми, що становить 24579,00 грн підлягають до задоволення.

Крім того, у відповідності до ч.1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Як убачається із розписки укладеної 03 лютого 2013 року між позивачем та відповідачем не було передбачено договором позики сплату процентів за користування грошовими коштами, їх розмір і порядок сплати, а також не було передбачено застереження щодо безпроцентної позики.

За вказаних обставин позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з відповідача в його користь процентів за користування грошовими коштами, розмір яких визначається на рівні облікової ставки Національного банку України,відповідає вимогам ч.1 ст. 1048 ЦК України та підлягає до задоволення.

Відповідно до розрахунку пені, зробленого позивачемстаном на 25 липня 2017 року, виходячи із ставки НБУ за період прострочення з 03 серпня 2014 року по 25 липня 2017 року та від суми заборгованості у розмірі 275114,00 грн - пеня становить 368969,29 грн.

На підставі наведеного судом встановлено порушення інтересів позивача внаслідок неналежного виконання відповідачами умов договору позики від 03 лютого 2013 року, які підлягають до захисту шляхом стягнення із ОСОБА_3 668662,29 грн, з яких 275 114 гривень сума основного боргу за договором позики; 24579,00 грн - 3 % річних від простроченої суми за договором позики, 368969,29 грн проценти за користування грошовими коштами, а також сплачених судових витрат.

Разом із тим суд вважає, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 щодо стягнення з відповідача індексу інфляції за весь час прострочення, що становить 259063,01 грн. слід відмовити, виходячи із наступних міркувань :

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ст. 1 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг; індекс споживчих цін - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання;

Відповідно до ст. 2 вказаного Закону індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру.

З аналізу вказаних норм Закону вбачається, що індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні, а тому норма ч. 2 ст. 525 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, визначеного договором у гривні.

Такої ж позиція висловлена у п.8.1 Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 17.12.2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошового зобов'язання», а саме те, що вимоги щодо застосування заходів відповідальності за порушення грошових зобов'язань, визначених в іноземній валюті, заявлятися в національній валюті України (гривнях) за офіційним курсом Національного банку України на день зявлення відповідної вимоги (крім випадків, коли стороною зобов'язання, у якому виник спір, одержано відповідну ліцензію Національного банку України). При цьому стягнення інфляційних нарахувань на суму основної заборгованості не є можливим, оскільки індекс інфляції розраховується лише стосовно національної валюти України (гривні).

Також згідно п.8.2 Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 17.12.2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошового зобов'язання» якщо за умовами договору сума платежу, що визначена в іноземній валюті, на день виникнення у відповідача грошового зобов'язання перераховується у гривню і в подальшому на день фактичної сплати коштів згідно з таким перерахунком не змінюється, тобто залишається гривневим, то з моменту перерахунку боржник відповідно до частини другої статті 625 ЦК України зобов'язаний на вимогу кредитора сплатити борг з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання даного зобов'язання.

За вказаних обставин судом встановлено, що відповідно до наданої розписки (договору позики) від 03 лютого 2013 року, що також підтверджено показами даними в судовому засіданні, позивач надав у борг відповідачу 10654 дол. США, що в гривневому еквіваленті складає 86300 грн, який визначено за курсом продажу НБУ станом на 03 лютого 2013 року, однак, сторонами не було погоджено та визначено вказаної суми боргу в гривневому еквіваленті, тобто в національній валюті на час отримання позики, що надавало б право та підстави нарахування індексу інфляції з моменту виникнення боргу у національній валюті.

Таким чином, суд приходить до переконання, що зміна гривневого еквіваленту суми позики в іноземній валюті не дають законну можливість нарахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання зобов'язання, оскільки перерахунок перераховувався з урахуванням курсу долара на час на час ухвалення рішення.

З огляду на зазначене вище, суд не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині.

Відповідно до п. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому з відповідача слід стягнути в користь позивача 640 грн понесених ним судових витрат.

Крім того із ОСОБА_3 слід стягнути в дохід держави судовий збір, що вираховується пропорційно до розміру задоволених позовних вимог та складає 6043,62 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 88,212, 213, 215, 294 ЦПК України, ст. ст. 207, 525, 526, 533 610, 1046, 1047, 1048, 1049, ЦК України, ст.ст. ст.ст. 15, 30, 60, 209, 212, 213, ЦПК України суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_2, жительки м. Скалата вул.. Винниченка, 11 Підволочиського району Тернопільської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, в користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики від 03 лютого 2013 року в розмірі 668662,29 грн, яка складається з суми основного боргу за договором позики у розмірі 275 114 гривень , - 24579,00 грн - 3 % річних від простроченої суми за договором позики, 368969,29 грн проценти за користування грошовими коштами.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 сплачений ним та документально підтверджений судовий збір в розмірі 640 гривень, та 6046,62 грн судового збору в дохід держави - стягувач Державна судова адміністрація України, місце знаходження: вул. Липська, 18/5, м. Київ, 01601,, отримувач коштів: ГУК у м. Києві/ м. Київ/22030106; код за ; банк отримувача: Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві; код банку отримувача: 820019; рахунок отримувача: 0001,код класифікації доходів бюджету: 22030106.

В задоволенні решти позовних вимог позивача відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення, а особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя підпис

копія вірна:

Суддя Підволочиського районного суду

Тернопільської області ОСОБА_4