Справа № 359/1760/16-ц Головуючий у І інстанції Журавський В. В.
Провадження № 22-ц/780/4425/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 46 17.10.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

17 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагєєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Марченка Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Бориспільської міської ради Київської області про визнання незаконним та скасування рішення про передачу у власність земельної ділянки, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання права власності на земельну ділянку та поділ майна,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про поділ майна, посилаючись на те, що йому на праві власності належить ? частина житлового будинку з надвірними спорудами по вул. Котовського, 146 у м. Бориспіль, співвласником інших ? частин є його сестра ОСОБА_3, яка разом із своєю сімєю постійно проживає в будинку та одноосібно його використовує. Він проживає у м. Києві і запропонував сестрі добровільно здійснити поділ домоволодіння, у разі небажання поділу його в натурі викупити у нього належну ? його частину, проте на запропоновані варіанти відповідач не погоджується, однак і не допускає його до будинку.

В лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про скасування рішення, визнання недійсним державного акту, визнання права власності та поділ земельної ділянки, посилаючись на те, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 17 листопада 2009 року його позов задоволено та визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на імя ОСОБА_3 21 березня 2007 року після смерті батька, визнано за ним в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_4 право власності на ? частину будинку. Разом із тим відповідач ще у 2008 році набула у власність всю присадибну ділянку пл. 0,10 га. на підставі рішення Бориспльської міської ради від 13 листопада 2008 року та одержала державний акт на право власності на земельну ділянку. Передаючи відповідачу у власність всю спадкову земельну ділянку пл. 0,10 га. без попереднього вилучення з його користування 0,025 га., міська рада порушила його право на отримання у власність даної земельної ділянки для обслуговування ? частини спадкового будинку.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 квітня 2016 року позови обєднані в одне провадження.

Остаточно уточнивши позовні вимоги в квітні 2017 року, ОСОБА_2 просив визнати незаконним та скасувати рішення Бориспільської міської ради від 13 листопада 2008 року в частині передачі ОСОБА_3 у власність земельної ділянки пл. 0,025 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку у м. Борисполі, вул. Котовського, 146, визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку пл. 0,10 га., надану ОСОБА_3, у частині набуття нею права власності на земельну ділянку пл. 0,025 га., та визнати за ним право власності на зазначену земельну ділянку пл. 0,025 га; поділити в натурі житловий будинок, господарські споруди та земельну ділянку шляхом стягнення з ОСОБА_3 на його користь грошову компенсацію вартості його частки у вказаному майні в розмірі 209692 грн. з подальшим припиненням його права власності на ? частину від вказаного майна та визнання його за відповідачем; покласти на відповідача судові витрати.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2017 року позов частково задоволено, визнано незаконним та скасовано рішення Бориспільської міської ради від 13 листопада 2008 року в частині передачі ОСОБА_3 у власність земельної ділянки пл. 0,10 га. за адресою м. Бориспіль, вул. Котовського, 146, визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку пл. 0,10 га., надану ОСОБА_3, серії ЯИ № 663581, визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину земельної ділянки пл. 0,10 га., в задоволенні решті позову відмовлено, вирішено питання про поділ судових витрат.

Позивач ОСОБА_2, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2017 року в частині відмови в задоволенні позову про поділ майна і в частині розподілу судових витрат та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов і стягнути з відповідача на його користь 4105,62 грн. понесених судових витрат. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що висновки суду про неможливість сплати компенсації вартості ? частини майна зроблені з порушенням норм процесуального права, адже ОСОБА_3 заперечувала проти задоволення позову з інших підстав, аніж це зазначив суд в своєму рішенні, а суд не перевіряв жодних фактів щодо її майнового стану та можливості сплати грошової компенсації. Крім того, відповідач порушує його права власника і не погоджується на жоден з запропонованих ним варіантів розпорядження спірним майном.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції в повній мірі даним вимогам закону не відповідає.

Із матеріалів справи колегія суддів вбачає, що 21 березня 2007 року ОСОБА_3 одержала свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого одержане нею у спадщину майно складається з житлового будинку № 146 з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в м. Борисполі, вул. Котовського, належного померлому ОСОБА_5 на підставі свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 18 грудня 1974 року (а. с. 20 т. 2).

Рішенням Бориспільської міської ради Київської області від 16 листопада 2008 року № 5042-42-V затверджено технічні документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки громадян для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд та передано безоплатно у власність земельні ділянки громадянам, в тому числі ОСОБА_3 площею 0,10 га. по вул. Котовського, 146 у м. Борисполі Київської області (а. с. 17 19 т. 2).

На підставі вказаного рішення ОСОБА_3 одержала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 663581 (а. с. 21 т. 2).

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 17 листопада 2009 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Бориспільської державної нотаріальної контори про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності на ? частину житлового будинку та грошові внески в порядку спадкування позов частково задоволено, визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на імя ОСОБА_3 21 березня 2007 року на будинок, надвірні споруди та грошові вклади після смерті 17 червня 2006 року батька ОСОБА_5, визнано за ОСОБА_2 в порядку спадкування після смерті 07 листопада 2007 року матері ОСОБА_4 право власності на ? частину будинку № 146 по вул. Котовського м. Бориспіль Київської області з надвірними спорудами та ? частину вкладів на рахунку (а. с. 8 10, 15 т. 2).

Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи КНДІСЕ від 10 жовтня 2016 року № 25-16, ринкова вартість житлового будинку з господарськими будівлям та спорудами по вул. Котовського, 146 у м. Бориспіль Київської області на час проведення експертного дослідження становить 615254 грн., ? частини будинку 153813 грн., ? частин 461441 грн.; враховуючи обємно-планувальне рішення житлового будинку та інших споруд, фізичний знос їх конструктивних елементів, частки співвласників домоволодіння в одиницях площі та зіставляючи їх з вимогами діючих нормативних документів, вбачається, що розділити будинок, господарські будівлі та споруди технічно неможливо, оскільки неможливо виконати вимоги пунктів 2.22 та 2.23 ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення», а саме вимоги таблиці 1 п. 2.22, якими передбачено мінімальний розмір ізольованої квартири в 30 кв.м., вимоги пункту 2.24, якими передбачено мінімальний розмір загальної кімнати в однокімнатній квартирі 15 кв.м.; поділ земельної ділянки пл. 0,10 га. неможливий, оскільки провести поділ житлового будинку технічно неможливо (а. с. 82 99 т.2).

В матеріалах справи знаходиться звіт про експертну грошову оцінку земельної ділянки пл. 0,1000 га., складений субєктом оціночної діяльності асоціацією «УкрЕксПроБуд» на замовлення ОСОБА_2, згідно якого оціночна вартість земельної ділянки за адресою вул. Котовського, 146 у м. Борисполі становить 304760 грн., ? частки цієї ділянки 76190 грн. (а. с. 151 т. 2).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відмовляючи в задоволенні позову про поділ будинку шляхом стягнення компенсації вартості належної йому частки із відповідача та подальшого припинення права власності позивача на ? частину майна, суд зважав на обставини скрутного матеріального становища ОСОБА_3, проживання її із сімєю у спірному будинку, врахував принципи справедливості та розумності.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

При цьому слід також враховувати, що в силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Згідно із правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-2925цс15, випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно регулюються ст. 364 ЦК України.

З врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Суд першої інстанції правильно виходив із засад справедливості, добросовісності та розумності, з врахуванням прав та інтересів власників, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову в цій частині, оскільки примусове стягнення зазначеної компенсації призвело б до порушення права спільної часткової власності та використанням одним співвласником свого права на шкоду іншому.

Зазначені висновки суду відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15, яка відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

Колегія суддів враховує, що відповідач постійно проживає у спірному будинку і користується ним, чого не заперечувалося позивачем, який також не позбавлений права звернутися до суду із відповідними вимогами до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю.

Із цих же підстав колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що відповідач, одноособово користуючись усією садибою, не допускаючи його до будинку, порушує його права власника.

Вимог щодо визначення порядку користування будинком або усунення перешкод в користуванні власністю позивачем заявлено не було.

Доводи апеляційної скарги, що відповідач заперечувала проти його позову з інших підстав, аніж фінансова неспроможність сплати компенсації вартості частки позивача, і посилання на недоведеність її майнового стану не спростовують правильних по суті висновків суду першої інстанції та відхиляються колегією суддів.

Також правильними є висновки суду першої інстанції про визнання права власності на ? частину земельної ділянки пл. 0,10 га. в звязку із переходом права власності ОСОБА_2 на ? частину спадкового будинку.

Відповідно до ч. 4 ст. 120 ЗК України при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Колегія суддів враховує, що в даній частині рішення суду ніким не оскаржується і не є предметом апеляційного перегляду.

Разом із тим, при частковому задоволенні позову суд визнав частково недійсним та скасував рішення Бориспільської міської ради Київської області від 13 листопада 2008 року № 5042-42-V та державний акт на право власності на земельну ділянку ОСОБА_3

Із даними висновками суду колегія суддів не може погодитися, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. ст. 152, 155 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Відповідно до ч. 2 ст. 1225 ЦК України до спадкоємців житлового будинку, господарських будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені.

Однак дані розяснення і вимоги закону суд першої інстанції не врахував, не звернув уваги, що станом на час постановлення рішення Бориспільської міської ради Київської області від 13 листопада 2008 року № 5042-42-V було чинним свідоцтво про право власності на спадщину ОСОБА_3 від 21 березня 2007 року, згідно якого вона вважалася одноособовим власником спірного будинку, а отже у органу місцевого самоврядування не було підстав вважати, що будь-чиї права на земельну ділянку будуть порушені.

Отже, рішення Бориспільської міської ради Київської області від 13 листопада 2008 року № 5042-42-V прийняте і відповідно державний акт про право власності на земельну ділянку видано із урахуванням вимог закону і правовстановлюючих документів.

Колегія суддів враховує, що в силу задоволення позовних вимог про визнання права власності на ? частину земельної ділянки згідно із ч. 4 ст. 120 ЗК України права позивача як спадкоємця земельної ділянки є захищеними і не потребують додаткового скасування попередніх правовстановлюючих документів іншого співвласника та рішення органу місцевого самоврядування, яким ця земельна ділянка була передана у власність.

Крім того, колегія суддів враховує, що визнаючи недійсним рішення Бориспільської міської ради в частині передачі відповідачу у власність всієї земельної ділянки пл. 0,10 га. та державного акту на право власності на земельну ділянку в цілому, суд першої інстанції фактично вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач оскаржував зазначене рішення та державний акт в межах належної йому ? частини спадкового майна.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині визнання частково незаконним та скасування рішення Бориспільської міської ради Київської області та державного акту на право власності на земельну ділянку ухвалене за неповного зясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України є підставами для його скасування в цій частині та в частині стягнення судових витрат із відповідача на користь позивача із ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України колегія суддів здійснює перерозподіл судових витрат пропорційно до задоволених позовних вимог та стягує із відповідача на користь позивача 551,20 грн. за задоволення позову в частині визнання права власності на ? частину земельної ділянки, а також 606,32 грн. за подання апеляційної скарги, всього 1157,52 грн.

В іншій частині рішення суду є законним, обґрунтованим і не підлягає скасуванню із підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2017 рокускасувати в частині визнання частково незаконним та скасування рішення Бориспільської міської ради Київської області від 13 листопада 2008 року № 5042-42-V і державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 663581, в частині стягнення судових витрат із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2,та ухвалити в цій частині нове рішення.

Відмовити ОСОБА_2 в позові до ОСОБА_3, Бориспільської міської ради Київської області про визнання незаконним та скасування рішення про передачу у власність земельної ділянки, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.

В іншій частині рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2017 року залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1157,52 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагєєв В.О.

ОСОБА_6