Справа № 381/2015/17 Головуючий у І інстанції Чернишова Є. Ю.
Провадження № 22-ц/780/4823/17 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 51 25.10.2017
УХВАЛА

Іменем України

25 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Кулішенка Ю.М., Сушко Л.П.,

за участю секретаря : Волошина В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 8 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - відділ опіки та піклування Служби у справах дітей та сім'ї Фастівської міської ради Київської області, про позбавлення батьківських прав,

у с т а н о в и л а:

У червні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що з 26 квітня 2001 року вона з ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. На підставі рішення суду від 6 лютого 2009 року шлюб розірвано і за їхньою згодою дитина залишись проживати з матір'ю. Після розлучення відповідач зовсім не цікавився життям сина, не телефонував, не виявляв бажання спілкуватися та приймати участь у його вихованні. На даний час ОСОБА_4 15 років, однак він не пам'ятає батька та не має до нього почуттів, оскільки за всі роки жодного разу його не бачив. Позивач вказала, що у вересні 2015 року дитина потрапила до лікарні з діагнозом гостре порушення мозкового кровообігу по гемороїдальному типу та йому було проведено оперативне втручання вартістю 100 000 грн. Прохання надати грошову допомогу відповідач проігнорував й дитину у лікарні не провідував, що призвело до того, що ОСОБА_4 має велику образу на батька та не бажає з ним спілкуватись. Позивач вимушена працювати за кордоном для того, щоб забезпечити належний рівень життя та лікування сину, неодноразово зверталася до відповідача з проханням надати можливість виїзду сина на медичне обстеження за кордон України, але відповідач створює штучні перешкоди та висуває вимогу про зняття реєстрації місця проживання дитини у його будинку. Враховуючи, що ОСОБА_2 фактично ухиляється від виконання батьківських обов'язків і вказане негативно впливає на нормальний розвиток та виховання дитини, ОСОБА_3 просила суд позбавити його батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_4

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 8 серпня 2017 року позов задоволено. Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив із наявності підстав, передбачених ст. ст. 164, 166 СК України, для позбавлення відповідача батьківських прав відносно його неповнолітнього сина.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Судом встановлено, що з 26 квітня 2001 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 6 лютого 2009 року шлюб між сторонами розірвано.

Як вбачається з матеріалів справи, дитина проживає разом з матір'ю АДРЕСА_1, хоча зареєстрована у домоволодінні АДРЕСА_3, яке належить її батькові, який у свою чергу дитину не відвідує та не цікавиться її життям.

Згідно із характеристикою, яка видана Фастівською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів № 1, ОСОБА_4 навчається у вказаному навчальному закладі з першого класу, за період навчання показав себе старанним і наполегливим учнем, дуже вихований та спокійний хлопець, активний у громадській роботі. Мати постійно цікавиться навчанням та життям сина. Батько з сім'єю не проживає, вихованням сина не займається зовсім.

Згідно виписки КЗ КОР «Київська обласна клінічна лікарня» № 11818/104965/1731/1221 дитині встановлено діагноз: гостре порушення мозкового кровообігу по геморагічному типу. Спонтанний субарахноїдальний крововилив. Мішотчата аневризма передньої з'єднувальної артерії.

Крім того, судом встановлено та підтверджується медичними документами, що неповнолітній ОСОБА_4 переніс операційне втручання через гостре порушення мозкового кровообігу по гемороїдальному типу, однак відповідач матеріальної допомоги не надав та не цікавився станом здоров'я дитини.

За результатом розгляду заяви ОСОБА_3 рішенням Виконкому Фастівської міської ради № 202 від 5 травня 2017 року надано висновок до суду щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Виконкому Фастівської міської ради № 06-23/1895 від 5 травня 2017 року, комісія з питань захисту прав дитини вважає доцільним та таким, що відповідає інтересам дитини, позбавлення батьківських прав відповідача.

Таким чином, встановлені обставини ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків та досліджені докази в сукупності свідчать про його винну поведінку до виконання батьківських обов'язків щодо неповнолітньої дитини.

Відповідно до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Згідно з нормами ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини, крім того, відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства, а також ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, зокрема, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. п. 16, 18 постанови № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» розглядаючи справи даної категорії, судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав, тобто наданих батькам до досягнення дитиною повноліття прав на її виховання, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, на згоду передати дитину на усиновлення та інших прав, які ґрунтуються на факті спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування вирішується лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи та характеру ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Таким чином позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України), а тому позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

При цьому, позбавлення батьківських прав є, з одного боку, засобом захисту прав дитини, а з другого заходом впливу на батьків, які ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків стосовно дитини.

Проте, між інтересами дитини та заходом впливу на батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над застосуванням такого крайнього заходу впливу на відповідача, як позбавлення батьківських прав, з чого і виходив суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржене рішення.

Згідно з міжнародними та національними правовими нормами до прав дитини належить, серед інших, право на врахування її думки щодо питань, які стосуються її життя.

Так, положеннями ст. 12 ч. 1 Конвенції ООН від 20 листопада 1989 року «Про права дитини» (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року), держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Відповідні положення закріплені і у ст. 171 СК України, якою передбачено, що думка дитини має бути врахована при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, тощо.

Як вказав сам ОСОБА_4 в суді першої інстанції, батько до нього взагалі байдужий, в тім числі, коли він перебував у лікарні не відвідував його, грошової допомоги не надавав, сплачує лише аліменти в розмірі 400 грн. на місяць, а реально його забезпечує мати та бабуся. ОСОБА_4 бачив батька, ще коли вони проживали разом всією сім'єю, будь-яких спроб хоча-би побачитись з ним ані батько, ані його родичі не вчиняють, а коли він сам телефонував батькові - той або не брав трубку, або відповідав, що не має часу для спілкування, тобто не виявляв зацікавленість у спілкуванні. Дитина висловила власну чітку позицію, що не бажає мати будь-яке відношення до свого батька, просив позбавити його батьківських прав відносно нього.

Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Ураховуючи вимоги ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Заперечуючи проти позбавлення його батьківських прав, ОСОБА_2 зазначив, що після розірвання шлюбу з позивачем він з новою сім'ю проживає в АДРЕСА_2. Незважаючи на це, він не має намірів ухилятися від батьківських обов'язків щодо сина ОСОБА_4, проте оскільки проживає в іншому регіоні України, не має змоги відвідувати його. Щомісяця він надсилає на адресу позивача кошти у вигляді аліментів у встановленому судом розмірі 400 грн., а іноді - більші суми. Вказав, що усвідомлює відповідальність перед сином за виховання та піклування, а також намагається по мірі свого фінансового становища забезпечувати сина.

ОСОБА_3 суду пояснила, що ОСОБА_2 періодично приїздить до м. Фастова, де знаходиться належний йому на праві власності будинок, він відвідує родичів та друзів, однак жодного разу з часу їхнього розлучення не відвідав сина та не поцікавився його долею. Починаючи з 2008 року відповідач не приймав абсолютно ніякої участі у вихованні дитини, не піклувався про її фізичний і духовний розвиток дитини, навчання, підготовку до самостійного життя, не вітав з днем народження, а дитина у свою чергу навіть не пам'ятає як виглядає його батько. На даний час ОСОБА_4 категорично відмовляється мати будь-які стосунки з відповідачем через ігнорування ним своїх батьківських обов'язків. Після ухвалення рішення у справі, відповідач більше місяця перебуває у м. Фастові, проте не виявив бажання зустрітися з дитиною, не зателефонував йому, не з'явився до школи та не поцікавився про його потреби. Вказувала, що з вересня 2015 року хлопчик більше двох місяців перебував у важкому стані у лікарні з інсультом, відповідач же на її прохання заявив, що грошей у нього немає, сума аліментів в 400 грн. є достатньою для утримання дитини і участі в лікуванні та догляді за дитиною він не прийматиме. Наразі, згідно з висновком лікарів, ОСОБА_4 потребує постійного медичного обстеження, перебуває на диспансерному обліку в інституті нейрохірургії ім. Академіка А.П. Ромоданова в м. Києві, а також післяінсультної реабілітації. Проводилася діагностика МРТ і КТ головного мозку та інші дороговартісні процедури, однак відповідач жодного разу не приймав участі в обстеженні сина, ні матеріально ні психологічного його не підтримав, результатами не цікавився як і не вів спілкування з лікарями. Позивач самостійно домовилась про медичне обстеження дитини за кордоном в муніципальній неврологічній клініці м. Гліновіце Республіка Польща та у вересні 2017 року повідомила про це відповідача, натомість останній дозволу на виїзд не надав, мотивуючи відмову тим, що дитині це не потрібно, лікуватись можна й на території України, а коли син виросте тоді й зможе побачити світ. Крім того, відповідач висував умову для надання згоди на виїзд, а саме зняти з реєстрації місця проживання дитини у його будинку.

Суд першої інстанції, на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені, врахувавши наведені обставини справи, правильно застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, та встановивши винну поведінку та свідоме нехтування протягом тривалого часу батьківськими обов'язками відповідачем відносно свого сина ОСОБА_4, а також врахувавши думку самої дитини, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення відповідача батьківських прав.

Зазначаючи про те, що він має бажання утримувати й займатись вихованням своєї дитини, відповідач жодного разу не з'явився як до органу опіки і піклування так і до суду при розгляді даної справи, окрім голослівних висловлювань про намір виконувати батьківські обов'язки ОСОБА_2 не вчинив дії, які свідчать про бажання спілкуватися з неповнолітнім сином, займатися його вихованням та лікуванням, хоча перешкод у нього не існувало.

Таким чином, першочергово виходячи з інтересів дитини та враховуючи, що дії (бездіяльність ) відповідача негативно впливає на нормальний розвиток та виховання дитини, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позову ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

За таких обставин, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 11, 60, 61, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307-308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 8 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Ю.М. Кулішенко

Л.П. Сушко