Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Стахова Н.В.
Справа № 417/3719/17
Провадження № 22ц/782/526/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«05» жовтня 2017 року м. Сєвєродонецьк

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого Стахової Н.В.

суддів: Авалян Н.М., Кострицького В.В.

за участю секретаря Подрябінкіна Я.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку Луганської області апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Марківського районного суду Луганської області від 06 червня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 державної нотаріальної контори, ОСОБА_3 районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області про зняття обтяження заборону відчуження (арешт) зі спадкового майна,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2017 року ОСОБА_2 (далі позивачка) звернулась до суду з вказаним позовом, у якому просила суд зняти обтяження заборону відчуження (арешт) з житлового будинку № 107, що розташований у Луганській області, Марківський район, у селі Курячівка, вулиця Кліщова. В обґрунтування позову вказала, що зазначене обтяження перешкоджає їй отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті брата ОСОБА_4, померлого 01 січня 2012 року, якому вказаний житловий будинок належав на праві власності

Рішенням Марківського районного суду Луганської області від 06 червня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позов.

Позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5 в судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, належним чином був повідомлений про час та місце судового розгляду справи.

Представник відповідача ОСОБА_3 районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області в судовому засіданні апеляційну скаргу визнав та просив її задовольнити.

Колегія суддів, заслухавши суддю доповідача, пояснення позивача та його представника, представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.ст.11,213 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно із законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до п.п.1,2,3 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити рішення його без змін, скасувати рішення і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог або змінити рішення.

Судом встановлено, що 01 січня 2012 року помер брат позивачки, ОСОБА_4, після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку, що розташований за адресою: Луганська область, Марківський район, село Курячівка, вулиця Кліщова, 107.

03 квітня 2012 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до ОСОБА_3 державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом, на підставі якої було заведено спадкову справу № 36/2012.

У зв'язку з відкриттям спадщини нотаріусом встановлено, що до Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна 05 грудня 2005 року за № 2659732 ОСОБА_3 державною нотаріальною конторою як реєстратором на підставі повідомлення ОСОБА_3 ВДВС від 31 березня 2000 року було внесено запис про обтяження (арешт) житлового будинку, що розташований за адресою: Луганська область, Марківський район, село Курячівка, вулиця Клєщова,107.

Для реалізації права на оформлення спадщини позивачка звернулася до суду з позовом про зняття обтяження (арешту) зі спадкового майна

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позов предявлений до неналежних відповідачів, оскільки у справах про зняття арешту з майна відповідачами є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. У випадках, коли арешт майна проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач до участі у справі у встановленому законом порядку також залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України, а у випадку безоплатної передачі майна юридичній особі ця особа є також відповідачем у справі.

До такого висновку суд першої інстанції дійшов, врахувавши керівні розяснення, надані у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03 червня 2016 року № 5.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що визначити належних відповідачів в судовому засіданні неможливо, у звязку з тим, що позивачем не надано доказів, які стосуються предмета доказування.

Колегія суддів погоджується з цими висновками суду, оскільки вони відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також матеріалам справи. Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред'явленим позовом.

Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб'єктами правовідношення, з приводу якого виник спір.

Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - сторін нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення.

Державна виконавча служба також є публічною особою, на яку державою покладено повноваження примусового виконання судових рішень, а також рішень інших органів та посадових осіб. Державний виконавець не стає учасником цивільних спадкових правовідносин або правовідносин власності, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість державного виконавця в предметі спору та реалізації прийнятого рішення

У справах про зняття арешту з майна належними відповідачами є особа, в інтересах якої накладено арешт, а також особа, яка вказана власником арештованого майна, а не нотаріус (нотаріальні органи) та не державний виконавець (орган державної виконавчої служби).

Пред'явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, тому суд першої інстанції не вправі був надавати оцінку наданим позивачкою доказам.

Судом правильно встановлено, що позивачка звернулась з позовом про зняття арешту із спадкового майна, який був накладений державним виконавцем, у зв'язку з чим належними відповідачами за таким позовом є сторони виконавчого провадження (боржник і стягувач), до яких позов не був заявлений. Орган державної виконавчої служби та орган нотаріату в таких позовах можуть бути залучені виключно в якості третіх осіб, оскільки повинні виконувати судове рішення.

Таким чином, висновок суду про те, що позов пред'явлений до неналежних відповідачів є правильним, а доводи апеляційної скарги в зазначеній частині не заслуговують на увагу, оскільки цей висновок не спростовують.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що позивачкою не надано достатньо доказів для визначення належних відповідачів.

Відмовляючи у задоволенні позову з тієї підстави, що він пред'явлений до неналежних відповідачів, суд першої інстанції зазначив, які відповідачі є належними за позовами про зняття арешту з майна. Однак, з наданих позивачкою доказів суд не міг зазначити конкретних осіб, яких слід вважати належними відповідачами та вирішити питання про їх залучення до участі у справі.

Позивачка не приймала участь в судовому засіданні особисто, а довірила представництво своїх інтересів в судовому засіданні представнику, який є фахівцем у галузі права, адвокатом.

В судовому засіданні представник позивачки ніяких пояснень суду не надавав, обмежившись посиланням на те, що він підтримує позов (про це свідчать аудиозапис та журнал судового засідання).

З письмових доказів, наданих позивачем суду, вбачається наступне.

Житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: Луганська область, Марківський район, село Курячівка, будинок 107 належав ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності, виданого ОСОБА_3 районною Радою 15 лютого 1991 року, зареєстрованого ОСОБА_3 районним бюро технічної інвентаризації під № 1/35.

29 серпня 2000 року ОСОБА_6 подарував цей будинок своїй онуці ОСОБА_7 на підставі договору дарування жилого будинку, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_3 районного нотаріального округу ОСОБА_8, яка зареєструвала своє право власності в ОСОБА_3 бюро технічної інвентаризації 27 серпня 2001 року № 1/35.

27 серпня 2001 року ОСОБА_7 вікторівна подарувала цей будинок ОСОБА_9 на підставі договору дарування жилого будинку, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_3 районного нотаріального округу ОСОБА_8, яка зареєструвала своє право власності в ОСОБА_3 бюро технічної інвентаризації 30 серпня 2001 року № 1/35.

05 листопада 2011 року Марківським районним судом Луганської області ухвалено рішення, яким право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: с. Курячівка Марківського району Луганської області, вул. Кліщова, № 107 визнано за ОСОБА_4. ( справа № 2-916/08 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_9 про визнання права власності на майно).

На підставі вказаного рішення суду право власності ОСОБА_4 на житловий будинок зареєстровано 03 грудня 2008 року ОСОБА_3 районним бюро технічної інвентаризації, в реєстрі за № 25635188.

Таким чином, на підставі наданих позивачкою доказів можна дійти висновку про те, що в період з 2000 року по 2008 рік змінились чотири власники житлового будинку, який зараз є спадковим майном.

05 грудня 2005 року, тобто в період, коли власником будинку була ОСОБА_9, ОСОБА_3 державною нотаріальною конторою Луганської області до Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів був внесений запис про обтяження (арешт) обєкта нерухомого майна: будинок № 107, що розташований у Луганській області, Марківський район, село Курячівка.

Підставою для обтяження стало повідомлення б/н, від 31 березня 2000 року, ОСОБА_3 ВДВС. Це повідомлення видане державним виконавцем в період, коли власником будинку був ОСОБА_6.

З вказаних підстав для правильного визначення суб'єктного складу сторін та їх залучення до участі у справі в якості належних відповідачів або співвідповідачів суду необхідно було встановити, а позивачу довести, на підставі якого виконавчого провадження державним виконавцем був накладений арешт на будинок.

Однак, суд першої інстанції під час розгляду справи допустив неповноту з'ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, виходячи з підстав та предмету позову. Тим самим суд першої інстанції не виконав встановленого ст.10 ЦПК України процесуального обов'язку сприяти всебічному і повному зясуванню обставин справи, не зважаючи на те, що зобов'язаний був, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, створити необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи.

У зв'язку з цим колегія суддів під час апеляційного розгляду справи роз'яснила позивачці та її представнику, що допущена судом першої інстанції неповнота з'ясування обставин може бути усунута шляхом витребування додаткових доказів виключно за клопотанням осіб, що беруть участь у справі.

Зокрема, було звернуто увагу позивачки та її представника на те, що інформація про сторони виконавчого провадження, при здійсненні якого було накладено арешт державним виконавцем, може бути витребувана у ОСОБА_3 районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області, в якій зберігаються алфавітні книги з даними про боржників та стягувачів, а також реєстрові книги, в яких маються записи про хід виконавчих дій. Наявність цих реєстрових та алфавітних книг надасть змогу перевірити та встановити, яке виконавче провадження було відкрито відносно колишнього власника ОСОБА_6, хто є стягувачем у виконавчому провадженні, а також чим закінчилось виконавче провадження.

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області підтвердив, що така перевірка не проводилась, оскільки запит на таку інформацію не надсилався, але може бути проведена за наявності відповідного запиту.

Позивачка та її представник категорично вважали, що поданих ними доказів достатньо для ухвалення рішення про задоволення позову.

Крім того, колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції під час розгляду справи за все повинен був визначити не тільки предмет, а й підстави позову.

Позивачка, обґрунтовуючи позов, послалась на те, що через помилковість дій нотаріуса, який вніс відомості про заборону (арешт) майна до державного реєстру, їй створені перешкоди для здійснення права власності на спадкове майно. Тому вона просила усунути ці перешкоди шляхом зняття заборони (арешту) зі спадкового майна, посилаючись на ст.391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Виходячи з підстав позову, під час розгляду справи суд повинен був встановити чи перешкоджає наявність заборони (арешту) майна позивачці отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальному порядку.

Однак, в судове засідання позивачка не з'явилась, а її представник пояснень суду не надавав, обмежившись посиланням на те, що позов він підтримує. Суд не з'ясовував обставини, які мають значення для вирішення справи, про що свідчить аудиозапис судового засідання. Зокрема, виходячи з підстав позову, суд повинен був встановити, а позивачка довести, чи є запис про обтяження (арешт) спадкового майна перешкодою в оформленні спадкових прав.

Тому для встановлення обставин справи під час апеляційного розгляду справи в судове засідання були викликані сторони.

Апеляційний суд звернув увагу позивачки та її представника на підстави позову. Представник позивачки, з яким вона погодилась, підтвердив, що позов пред'явлений на захист права власності позивачки, оскільки з моменту прийняття спадщини позивачці належить спадкове майно. Представник позивачки категорично заперечував, що підставою позову є незаконність (протиправність) дій державного нотаріуса та відділу державної виконавчої служби. Також пояснив, що дії державного нотаріуса та відділу державної виконавчої служби у встановленому законом порядку позивачкою не оскаржувались, а чи оскаржувались вони колишнім власником майна, позивачці невідомо.

Перевіряючи доводи позивачки та її представника про те, що наявність обтяження (арешту) перешкоджає їй оформити спадщину, апеляційний суд вважає їх необогрунтованими, виходячи з наступного.

Згідно з Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом від 22.02.2012р. №296/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22.02.2912р. за №282/20595, наявність заборони відчуження майна не перешкоджає нотаріусу видати свідоцтво про право на спадщину, а тільки зобов'язує нотаріуса письмово повідомити кредитора про те, що спадкоємцям боржника видано свідоцтво про право на спадщину (п.4.16). Видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту виключно у тому випадку, коли арешт накладено судовими чи слідчими органами (п.4.17).

З копії спадкової справи вбачається, що позивачка із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину до нотаріуса не зверталась. Доказів того, що їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину, позивачка суду не надала та на обставини відмови в позові не посилалась. Нотаріус в своїх письмових поясненнях суду також не посилався на неможливість видачі позивачці свідоцтва про право на спадщину через заборону (арешт) спадкового майна.

В судовому засіданні під час апеляційного розгляду справи позивачка не могла пояснити, що їй перешкоджало протягом п'яти років з дня відкриття спадщини та перешкоджає на сьогоднішній час оформити своє право на спадкове майно.

Таким чином, посилання позивачки на перешкоди в отриманні свідоцтва про право на спадщину є надуманими, оскільки на момент розгляду справи не встановлено обставин, які перешкоджають оформленню спадкових прав. Тому її право на оформлення спадщини не можна вважати порушеним, у зв'язку з чим воно не підлягає судовому захисту.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що не зважаючи на допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права, вони є формальними та не призвели до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 308 ЦПК України, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суд з одних лише формальних міркувань.

З вказаних підстав для скасування рішення колегія суддів не вбачає та зауважує, що відмова у задоволенні позову у зв'язку із неналежним пред'явлення позову до належного відповідача не позбавляє позивачку права на повторне звернення до суду.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Марківського районного суду Луганської області від 06 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: