Ухвала

іменем україни

11 жовтня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Євграфової Є.П., Карпенко С.О., Кузнєцова В.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 ОСОБА_6, третя особа - Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, про звільнення садового будинку та земельної ділянки; за зустрічним позовом ОСОБА_5 ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання права користування жилим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_5 ОСОБА_6, в інтересах яких діє ОСОБА_7, на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 липня 2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 06 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом, зазначаючи, що вона є членом СТ «Золотий Ренет», власником земельної ділянки АДРЕСА_5. З осені 2008 року у будинку тимчасово проживає сім'я її доньки ОСОБА_6: чоловік дочки ОСОБА_5, їхні діти: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2.

ОСОБА_4 зазначала, що вона як власник зазначеного будинку та земельної ділянки дозволила доньці тимчасово проживати в зазначеному садовому будинку, проте з 2009 року між нею та відповідачами почались сварки щодо користування будинком, гаражем та земельною ділянкою.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просила зобов'язати ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які діють у своїх інтересах та як законні представники своїх малолітніх дітей: ОСОБА_8, ОСОБА_9, звільнити належний їй на праві власності садовий будинок АДРЕСА_9 з надвірними будівлями та земельну ділянку АДРЕСА_6 та не чинити їй перешкод у користуванні та розпорядженні своїм майном.

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання права користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що за згодою батьків ОСОБА_6, подружжя ОСОБА_6 з 2008 року проживає у спірному будинку.

У ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько ОСОБА_6 - ОСОБА_10, ОСОБА_11 переїхала до ОСОБА_5 та ОСОБА_6, вони стали проживати разом у спірному будинку. Після смерті ОСОБА_10, ОСОБА_11 запропонувала доньці не вступати в право спадкування частини вказаного будинку та квартири, яка знаходилась по АДРЕСА_10 та належала ОСОБА_12, в обмін на те, що ОСОБА_5, ОСОБА_6 та їхні діти будуть на рівні з ОСОБА_4 користуватись усім будинком та прибудинковими спорудами, які є на подвір'ї будинку.

У 2013 році ОСОБА_11 повідомила ОСОБА_5 та ОСОБА_6, що більше не бажає проживати з ними, і що вони разом з дітьми можуть залишатись проживати у будинку, але, при цьому, мають віддати їй для проживання квартиру АДРЕСА_7, яка на той час належала на праві власності ОСОБА_6, на що останні погодилися.

У грудні 2013 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підібрали приміщення по АДРЕСА_11 та для того, щоб придбати його, взяли грошові кошти в борг та банківський кредит. Після підписання кредитної угоди та повідомлення про це ОСОБА_11, остання заявила, що не хоче переїжджати до квартири АДРЕСА_1, бажає, щоб ОСОБА_5 та ОСОБА_6 разом із дітьми виселились з її будинку, на що останні не погодилися. З цього моменту ОСОБА_4 почала створювати та провокувати конфлікти з ОСОБА_5, ОСОБА_6 та їх дітьми.

Зазначали, що на даний момент родині ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з двома малолітніми дітьми немає куди виїхати, оскільки квартира АДРЕСА_2, яка належить ОСОБА_6, не придатна для проживання, АДРЕСА_8, в яку відмовилась вселятись відповідач, продана більше року тому, оскільки позивачам потрібно було повернути частину боргу, загальна сума якого становила 87 тис. доларів США.

Оскільки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на законних підставах та зі згоди власника будинку почали проживати однією сім'єю з ОСОБА_4, їх пов'язував спільний побут, вони сумлінно виконують свої обов'язки з утримання будинку, постійно проживають в ньому протягом вже майже десяти років, іншого придатного для проживання житла не мають, на підставі ст. ст. 9, 32, 34, 39, 45, 46, 64, 145, 156 ЖК Української PCP, ст. ст. 379, 405 ЦК України, ст. 3 СК України просили задовольнити позов.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 липня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_5, ОСОБА_6 не чинити ОСОБА_4 перешкод у користуванні її майном - садовим будинком АДРЕСА_9 та земельною ділянкою АДРЕСА_9, розташованими в АДРЕСА_9

У іншій частині позову ОСОБА_4 відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5, ОСОБА_6 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 06 березня 2017 року зазначене судове рішення в частині відмови в позові ОСОБА_4 скасовано. Ухвалено нове рішення, яким зобов'язано ОСОБА_5, ОСОБА_6, які діють у своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_8 та ОСОБА_9, звільнити садовий будинок АДРЕСА_9 з надвірними будівлями та земельну ділянку АДРЕСА_9, що розташовані в АДРЕСА_9

У іншій частині рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 липня 2016 року залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_5, ОСОБА_6, в інтересах яких діє ОСОБА_7, просять ухвалені в справі рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Суд першої інстанції, оцінивши зібрані під час розгляду справи докази, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачі перешкоджають ОСОБА_4 у вільному користуванні належним їй майном (садовим будинком та земельною ділянкою) та створюють їй перешкоди у користуванні цим майном.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 та ОСОБА_6, суд зазначав, що останніми не доведено належними та допустимими доказами, як спільне (постійне чи періодичне) проживання сторін, так і пов'язаність їх з ОСОБА_4 спільним господарством (ведення такого), наявність спільного бюджету, взаємних прав та обов'язків. Таких доказів не було надано ними і під час перегляду справи судом апеляційної інстанції. Крім того, відповідачі мають своє власне житло, яке належить їм на праві власності, а ОСОБА_5 та малолітні діти відповідачів мають власне житло, яке належить їм на праві користування.

При цьому суд встановив, що ОСОБА_6 перестала бути членом сім'ї ОСОБА_11 з часу, коли створила власну сім'ю, зареєструвала шлюб з ОСОБА_5, а їх малолітні діти відповідно є членами сім'ї ОСОБА_6 та ОСОБА_5 Отже, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 не є членами сім'ї ОСОБА_11, як в розумінні сімейного, так і житлового законодавства України, тому не є особами, визначеними ч. 1 ст. 156 ЖК Української PCP. Також судом установлено відсутність фактичних сімейних відносин між сторонами, укладення будь-якого договору щодо користування садовим будинком та земельною ділянкою.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про зобов'язання відповідачів, які діють у своїх інтересах та як законні представники своїх малолітніх дітей, звільнити садовий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку, зазначав, що підставою для відмови в цій частині позовних вимог ОСОБА_4 слугувало недопущення судом порушення прав малолітніх дітей на належні умови їх проживання.

Разом із тим апеляційний суд урахував те, що ОСОБА_6 на праві власності на день подання первісного позову - 18 серпня 2014 року, належала двокімнатна квартира загальною площею 58 кв. м за адресою: 04053, АДРЕСА_3, в якій, крім ОСОБА_6, були зареєстровані та мали постійне місце проживання її малолітні діти. Продаж даної квартири відбувся вже під час розгляду судом даної справи.

Доводи відповідачів про неможливість їхнього проживання в трикімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_4, яка належить родині ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на праві власності, через те, що там відсутні умови проживання для дітей, не є підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_4 в частині зобов'язання відповідачів звільнити садовий будинок та земельну ділянку.

ОСОБА_5 та малолітні діти: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_9. Зазначену обставину суд першої інстанції також не врахував та не взяв до уваги, що дітям на праві користування належить ще й ця квартира.

З огляду на встановлені обставини, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_4 в частині виселення, правильно застосувавши норми матеріального права: ст. ст. 13, 29, 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», ст. 3 СК України, т. 64 ЖК Української РСР, на підставі належним чином оцінених доказів,наданих сторонами (ст. 212 ЦПК України).

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити та залишити рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 ОСОБА_6, в інтересах яких діє ОСОБА_7, відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 06 березня 2017 року та рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 липня 2016 року в не скасованій частині залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Є.П. Євграфова

С.О.Карпенко

В.О.Кузнєцов