РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/17733/16-ц

пр. № 2/759/1979/17

08 листопада 2017 року року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ул'яновської О.В.,

секретаря Чернишук К.О.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про зміну часток у праві власності на будинок, виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 р. позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому після уточнення позовних вимог, просить змінити належну їй частку у праві спільної часткової власності у буд. АДРЕСА_1 з 1/3 до 60/100, частку відповідача змінити з 2/3 на 40/100, виділити належну їй частку у праві спільної часткової власності у будинку, яка складається з приміщень: 2-1 тамбура пл. 3,0 кв.м., 2-2 кухні пл. 7,9 кв.м., 2-3 житлової пл. 11,8 кв.м., 2-4 коридору пл. 3,9 кв.м., 2-6 санвузла пл. 2,9 кв.м., 3-2 коридору пл. 10,9 кв.м., 3-3 кухні пл. 13,7 кв.м., 3-4 санвузла пл. 3,2 кв.м., 3-5 передпокою пл. 9,2 кв.м., 3-6 житлової пл. 11,1 кв.м., 3-7 житлової пл. 13,4 кв.м., 3-8 житлової пл. 29,6 кв.м., 3-11 житлової пл. 19,3 кв.м., загальною площею 139,9 кв.м., гараж «В» навіс «Л», 1/3 частки споруд №1-6, що становить 60/100 будинку. Відповідачу просить виділити приміщення: 1-1 пл. 13,4 кв.м., 1-2 пл. 4,5 кв.м., 1-3 пл. 10,2 кв.м., 1-4 пл. 7,2 кв.м. 1-5 пл. 10,6 кв.м., 1-6 пл. 10,6 кв.м., 1-7 пл. 6,5 кв.м., 1-8 пл. 8,3 кв.м., 1-9 пл. 8,5 кв.м., 1-10 пл. 3,2 кв.м., 1-11 пл. 25,1 кв.м., загальною площею 107,5 кв.м., сарай «Б», ганок, 2/3 споруди №1-6, визнати за нею право власності на 60/100 частин вказаного будинку з господарськими будівлями та спорудами, за відповідачем визнати право власності на 40/60 частин будинку з господарськими будівлями та спорудами, право спільної часткової власності позивача на будинок АДРЕСА_1 припинити.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що позивачу та відповідачу на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право на спадщину, належить житловий будинок АДРЕСА_1, з господарськими будівлями та спорудами. Зокрема, ОСОБА_1 належить 1/3 частина житлового будинку, ОСОБА_4-2/3 частин будинку. Згідно висновку експертизи від 14.11.2016, внаслідок самовільного будівництва приміщень колишніми власниками, нерухоме майно яке в подальшому було зареєстроване в БТІ, частка позивача збільшилась з 1/3 до 60/100 частин будинку, а частка відповідача-зменшилась до 40/100, а тому, зазначає, наявні підстави для задоволення позовних вимог.

У судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, просили їх задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав письмові заперечення, в яких зазначив про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог.

Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які позивачка посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 27.10.1986 ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які володіють правом особистої власності на житловий будинок у АДРЕСА_1, уклали договір, яким встановлено наступний порядок користування будинком: ОСОБА_5, яка володіє 1/3 частиною майна, в її користування переходять: коридор 3,2 кв.м., під літ. 2-4, жила кімната 20,7 кв.м. під літ. 2-5, ванна 3,6 кв.м. під літ. 2-6, кухня 8,7 кв.м. під літ. 3-5, жила кімната 11,4 кв.м під літ. 3-6, жила кімната 14,1 кв.м. під літ. 3-7, сарай під літ. «Б». ОСОБА_6, яка є власником 2/3 частин будинку, набуває право на користування: коридор 13,4 кв.м., під літ. 1-1, кухня 4,5 кв.м. під літ. 1-2, жила кімната 10,2 кв.м. під літ. 1-3, коридор 7,2 кв.м. під літ. 1-4, кухня 10,6 кв.м. під літ. 1-5, жила кімната 10,0 кв.м. під літ. 1-6, санітарний вузол 6,5 кв.м під літ. 1-7, жила кімната 8,3 кв.м. під літ. 1-8,жила кімната 8,5 кв.м. під літ. 1-9, кладова 3,» кв.м. під літ. 1-10, сарай під літ. «Г» і»Д». В будинку є самовільно збудовані ОСОБА_5 приміщення. Договір посвідчено державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори (а.с. 12-13).

01.09.2015 ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частини житлового будинку з відповідною частиною будівель та споруд, що знаходиться за адресою у АДРЕСА_1 (а.с. 8).

ОСОБА_4, після смерті ОСОБА_6, отримав свідоцтво про право нам спадщину за заповітом від 10.10.2007 на 2/3 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за вказаною адресою (а.с. 11).

Відповідно до експлікації внутрішніх обмірів та розрахунків площ технічного паспорту на садибний (індивідуальний) будинок від 05.11.2014, загальна площа приміщення складає 266,7 кв.м., житлова 1647,7 кв.м. (а.с. 17-18). Експлікація до плану садибного (індивідуального) житлового будинку, станом на 05.04.2016, складає: загальна площа 280,6 кв.м., житлова площа 147,3 кв.м. (а.с. 25). Відповідно до технічного паспорту від 13.07.2017, загальна площа будинку становить 379,5 кв.м., житлова-216,7 кв.м. (а.с. 135-169).

На підставі висновку експерта №16150 за результатами проведення будівельно-технічного та оціночно-будівельного дослідження від 14.11.2016 щодо визначення часток будинку співвласникам, розподілу будинку з виділенням приміщень визначено, що частка для першого співвласника, який володіє 1/3 частиною будинку, становить 60/100, для другого співвласника, що володіє 2/3 частинами будинку, частка становить 40/100. Зазначено варіант перепланування та переобладнання приміщень будинку (а.с. 27-43).

Стаття 321 ЦК Україні закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Згідно ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Позивач зазначає, що частка приміщень житлового будинку змінилась за рахунок прибудови приміщень колишнім власником, спадкоємцем якого є позивач, а тому її частка підлягає збільшенню.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема, при встановленні порядку користування будинком кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок. Разом із тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Таким чином, установлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них.

Відтак домовленість співвласників про порядок володіння і користування майном, що є їхньої спільною частковою власністю, оформлена нотаріально посвідченим договором, є обов'язковою для майбутніх співвласників при здійсненні ними правомочностей володіння й користування спільним майном. Що стосується існуючої в співвласника правомочності розпорядження спільним майном, то вони передбачені в ст. ст. 364, 367 ЦК України як способи реалізації цієї правомочності, при здійсненні якої передбачена ч. 4 ст. 358 ЦК України умова не є обов'язковою.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Таким чином, у разі виділу співвласник отримує свою частку у майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається.

На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється із спільної власності у разі поділу (ст. 367 ЦК України) спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників.

За таких обставин суд дійшов правильного висновку про те, що правовідносини сторін регулюються нормою ст. 364 ЦК України.

У ч. 2 ст. 364 ЦК України передбачено, що виділ в натурі частини неподільної речі є юридично неможливим.

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (ч. 2 ст. 183 ЦК України).

Річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, є подільною (ч. 1 ст. 183).

Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).

У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок.

Вказані висновки місться у постанові Веховного суду України у справі №6-12цс13 від 03.04.2013.

У силу ст. 360-7 ЦПК, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Враховуючи наведене, суд звертає увагу на наступне.

Позивач, в підтвердження правомірності своїх вимог, посилається на висновок будівельно-технічного та оціночно-будівельного дослідження, яким встановлено збільшення розміру частки. Проте, даний висновок судом не може оцінюватись належним доказом на підтвердження позовних вимог, оскільки не містить мотивованих підстав щодо збільшення частки позивача та, відповідно, зменшення частки відповідача на житловий будинок. Висновок не містить технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані приміщення та оцінки кожного приміщення та споруди, що пропонується для виділу, що унеможливлює перевірку відповідності розміру частки позивача у спільній власності до тієї, яка фактично виділяється. Крім того, з матеріалів висновку вбачається, що дослідження проводилось при обстеженні об'єкту 1/3 частини та технічного паспорту на будинок. Частка відповідача не обстежувалась, дослідження об'єкту здійснювалось без участі відповідача, з результатами висновку останній не погоджується.

Крім того, позивач просить задовольниті вимоги, шляхом збільшення її частки, що призведе до зменшення частки відповідача. Законодавець зазначає про можливість задоволення таких вимог, але в разі присудження грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшиться. Проте, позивач при зверненні з позовом до суду та уточненні позовних вимог, дану вимогу не ставить. Зміна часток, без виплати грошової компенсації та згоди на таку виплату, значно порушить права відповідача, що є недопустимим та таким, що порушує право відповідача як власника майна, належного на правовій підставі.

А тому, на підставі наведеного суд, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов висновку про недоведеність та необґрунтованість позову, у зв'язку з чим у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в повному обсязі.

керуючись ст. 41 Конституції України, 183, 321, 355, 356, 358, 364, 367 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 57-60, 88, 169, 209, 212-215 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

У позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про зміну часток у праві власності на будинок, виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні протягом десяти днів з дня отримання рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: