Справа № 363/1524/14-ц Головуючий у І інстанції Підкурганний В. В.
Провадження № 22-ц/780/4066/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 24.10.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

24 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - Іванової І.В.,

суддів - Гуля В.В., Верланова С.М.

при секретарі - Тимошевській С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 вересня 2014 року у цивільній справі за позовом Публічного Акціонерного Товариства «Сбербанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2014 року ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» звернуся до суду з даним позовом мотивуючи тим, що 9 вересня 2011 року між ПАТ «Дочірній банк Сбербанк Росії» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №004-Н/11/55/ФО, згідно якого Банк надав, а відповідачка отримала кредитні кошти у загальній сумі 140 000 грн. з відсотковою ставкою 18,5 % річних, з кінцевим терміном повернення до 8 вересня 2016 року. Для забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 9 вересня 2011 року між позивачем та відповідачкою був укладений договір іпотеки, згідно якого, ОСОБА_2 передала в заставу Банку двокімнатну квартиру загальною площею 57,0 метрів квадратних, житловою площею 31,2 квадратних метрів, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить останній на праві власності згідно з договором купівлі-продажу квартири. Позивач посилаючись на те, що відповідачка свої зобовязання за договором належним чином не виконувала в результаті чого станом на 23.03.2014 року виникла заборгованість на суму 145 911 грн. 39 коп., тому просив звернути стягнення на двокімнатну квартиру, яка належить відповідачці на праві власності, яка є предметом Іпотеки за Договором іпотеки від 9 вересня 2011 року, реєстровий №10696, шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження в порядку передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

Заочним рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 29 вересня 2014 року позов задоволено.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 145 911 грн. 39 коп., з яких: заборгованість за кредитом 114 297, 91 грн.; заборгованість за процентами за користування кредитом 18 667,90 грн.; пеня за прострочення повернення загальної заборгованості за кредитом 7 580,86 грн.; пеня за прострочення сплати процентів за користування кредитом 5 364,72 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: двокімнатну квартиру загальною площею 57,0 квадратних метрів, житловою площею 31,2 квадратних метрів, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю на праві власності, яка є предметом Іпотеки за Договором іпотеки від 9 вересня 2011 року, реєстровий №10696, шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною встановленою в порядку передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Дочірній банк Сбербанку Росії» судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1459 грн. 11 коп.

Не погоджуючись з таким рішенням ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу посилаючись на те, що рішення виносилось без неї оскільки її не було повідомлено про розгляд справи належним чином. Крім того, вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, всебічно не вивчено матеріали справи та не прийнято до провадження її зустрічний позов. Загалом вважає що рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Не було проведено початкової оцінки предмета іпотеки для його подальшої реалізації, що мало бути зроблено до звернення до суду, а не після винесення заочного рішення позивачем та державним виконавцем. Крім того сума боргу перевищує суму кредиту, кошти по якому вносилися нею частково по мірі можливості. Також зазначила, що банк був повідомлений через родичів про неможливість сплачувати кредит, а отже договір повинен був бути розірвано. Крім того, вважає, що суд невірно визначив розмір заборгованості, яка підлягає стягненню, вона визнає борг лише у сумі тіла кредиту та несплату відсотків за три місяці, тому просила скасувати заочне рішення суду та постановити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, повернути їй судові витрати на підставі Закону України «Про захист прав споживачів».

У своїх запереченнях на апеляційну скаргу Банк зазначив, що справа розглядалась судом протягом шести місяців і весь цей час відповідачці направлялись повідомлення на адресу яку вона зазначила у договорі з банком, про зміну адреси вона не повідомляла. Вважає що відповідачка зловживала своїм правом та не виконувала своїх обовязків не отримуючи повідомлення від суду. Крім того, Банк зазначив, що підстав для скасування заочного рішення немає, тому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 9 вересня 2011 року між ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», який 26.11.2015 року змінив свою назву на ПАТ «Сбербанк» та ОСОБА_2Ю був укладений кредитний договір №004-Н/11/55/ФО.

Згідно даного договору Банк надав, а відповідачка ОСОБА_2 отримала кредитні кошти у загальній сумі 140 000 грн. з відсотковою ставкою 18,5% річних, з кінцевим терміном повернення до 8 вересня 2016 року (а.с.6-15, 139 т.1).

Того ж дня між позивачем та відповідачкою був укладений іпотечний договір №004-Н/11/55/ФО/S-I, згідно якого ОСОБА_2 в забезпечення виконання своїх зобовязань за кредитним договором, передала в іпотеку Банку двокімнатну квартиру загальною площею 57,0 метрів квадратних, житловою площею 31,2 квадратних метрів, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить на праві власності згідно з договором купівлі-продажу квартири (а.с 23-29 т.1).

11 грудня 2012 року між сторонами було укладено додаткову угоду до кредитного договору від 9 вересня 2011 року №004-Н/11/55/ФО, згідно якої було змінено графік повернення кредиту за договором кредиту (а.с.20-22 т.1).

Також, 11 грудня 2012 року між ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» та ОСОБА_2Ю було укладено договір про внесення змін до договору іпотеки №004-Н/11/55/ФО/S-I, згідно якого було змінено заставну вартість предмету іпотеки (а.с.30-31 т.1).

Факт надання грошових коштів відповідачці підтверджується меморіальним ордером від 9 вересня 2011 року № 19661577, згідно якого ОСОБА_2Ю, було на перераховано кошти у розмірі 140 000 грн. (а.с.39 т.1).

Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 24 березня 2014 року заборгованість відповідачки перед Банком за кредитним договором становить 145 911 грн. 39 коп. та складається з: заборгованості за кредитом 114 297, 91 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом 18 667,90 грн., пені за прострочення повернення загальної заборгованості за кредитом 7 580,86 грн. та пені за прострочення сплати процентів за користування кредитом 5 364,72 грн. (а.с.35-36 т.1).

Наведені обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Задовольняючи позов Банку, суд обґрунтовував свої висновки тим, що відповідачка ОСОБА_2 не виконує передбачених кредитним договором обовязків по поверненню отриманих кредитних коштів і має прострочену заборгованість, чим у свою чергу порушує права позивача, як кредитора, які підлягають до захисту шляхом дострокового повернення кредитних коштів через процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Відповідно до ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (ч.1). Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду (ч.3).

Проте, задовольняючи позов і звертаючи стягнення на предмет іпотеки, шляхом його продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження, суд допустив порушення норм матеріального права, не зазначивши початкову ціну продажу предмета іпотеки, оскільки суд залишив поза увагою вимоги ст.39 Закону України «Про іпотеку», яка передбачає, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду в тому числі має бути зазначено початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Аналіз змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, та аналіз норм ст.ст.38,39 Закону України «Про іпотеку», дає підстави для висновку, що у розумінні норми ст.39 вказаного Закону початкова ціна предмету іпотеки для його реалізації має бути вказана у рішенні у грошовому виразі, тобто має бути зазначена конкретна грошова сума. При цьому визначення початкової ціни має відповідати процедурі, передбаченій ч.6 ст.38 цього Закону.

Таким чином, оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки дає право на примусовий продаж іпотечного майна, то, викладаючи резолютивну частину рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд повинен обов'язково врахувати вимоги зазначеної норми, тобто встановити у грошовому вираженні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначену за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку».

Аналогічний правовий висновок Верховний Суд України вже сформулював у постанові від 8 червня 2016 року (справа № 6-1239цс16) та в постановах від 13 травня 2015 року (№ 6-53цс15, 6-63цс15), 16 вересня 2015 року (№ 6-495цс15 та 6-1193цс15), 27 травня 2015 року (№ 6-332цс15), 10 червня 2015 року (№ 6-449цс15), 7 жовтня 2015 року (№ 6-1935цс15), 21 жовтня 2015 року (№ 6-1561цс15), 4 листопада 2015 року (№ 6-340цс15), 3 лютого 2016 року (№ 6-2026цс15).

У даній справі, суд першої інстанції, ухваливши рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його реалізації на прилюдних торгах за ціною, встановленою в порядку передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», не зазначив початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ч.2 ст.214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.355 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині визначення початкової ціни продажу предмета іпотеки підлягає зміні.

Положеннями ч.1 ст.39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються в тому числі початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Згідно ч.6 ст.38 вказаного Закону ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Враховуючи вказані вимоги закону, а також те, що представник позивача ПАТ «Сбербанк» надав суду висновок субєкта оціночної діяльності ТОВ «Оціночна компанія аргумент» (сертифікат № 426/17 від 12.05.2017 року, виданий Фондом Державного майна України) про оцінку предмета іпотеки, а саме двокімнатної квартири загальною площею 57 квадратних метрів, житловою площею 31,2 квадратних метрів, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка станом на 21 вересня 2017 року становить 416500 грн.., колегія суддів змінює рішення і встановлює початкову ціну реалізації предмета іпотеки у грошовому вираженні в розмірі 416500 грн.

Колегія суддів приймає до уваги даний висновок про вартість квартири, наданий представником позивача, оскільки відповідачкою дана оцінка не спростована, клопотання про призначення судової експертизи остання не заявляла, при цьому їй було розяснено її право подавати відповідні докази.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що суд невірно визначив розмір заборгованості за кредитним договором, оскільки відповідачка також не надала доказів на спростування розрахунку заборгованості за кредитним договором наданого позивачем.

Згідно з ч. 1 ст. 10, ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи скарги про те, що банк був повідомлений через родичів про неможливість сплачувати кредит, а отже договір повинен бути розірваним, суперечать вимогам закону, а отже є безпідставними.

Керуючись ст.ст. 309,314,316 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 вересня 2014 року в частині визначення початкової ціни продажу предмета іпотеки змінити, встановивши початкову ціну предмету іпотеки для його подальшої реалізації у грошовому вираженні в розмірі 416500 гривень.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий :

Судді :