Справа № 731/158/16-ц Провадження № 22-ц/795/1389/2017 Проваження 22-ц/795/1388/2017 Головуючий у I інстанції Моцьор О.В. Доповідач - Губар В. С.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого судді Губар В.С.,

суддів- Висоцької Н.В., ОСОБА_1

із секретарем судового засідання - Шапко В.М.

за участю: ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на рішення Варвинського районного суду Чернігівської області від 24 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, визнання договору дарування недійсним, витребування майна та поділ спільного сумісного майна, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу та про поділ спільної сумісної власності подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, після уточнення якого 27 квітня 2017 року (а.с. 233-236, т.2) просив встановити факт, що він та ОСОБА_4 з 28 лютого 2011 року до 15 квітня 2016 року проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу; визнати спільною сумісною власністю подружжя житлову квартиру за адресою: АДРЕСА_1, легковий автомобіль Renault Logan, 2009 року випуску; незавершене будівництво гараж готовністю 96,2%, який розташований на земельній ділянці для будівництва індивідуальних гаражів по вул. Зарічній в смт. Варва Чернігівської області, площею 0,0026 га; визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, в частині дарування ? частки квартири; визнати за ним право власності на ? частку квартири АДРЕСА_2; витребувати на його користь у ОСОБА_6 1/2 частку зазначеної квартири; залишити у його власності 1/2 частку легкового автомобіля Renault Logan, 2009 року випуску; залишити у власності ОСОБА_4 1/2 частки вказаного легкового автомобіля; визнати за ним право власності на 1/2 частку незавершеного будівництва гаража готовністю 96,2%, який розташований на земельній ділянці для будівництва індивідуальних гаражів по вулиці Зарічній в с.м.т. ОСОБА_7 області, площею 0,0026 га, кадастровий номер :01:001:1303; визнати за ним право власності на 1/2 частку земельної ділянки для будівництва індивідуальних гаражів по вулиці Зарічній в с.м.т. ОСОБА_7 області, площею 0,0026 га, кадастровий номер :01:001:1303.

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернулась із зустрічною позовною заявою, в якій просила встановити факт, що вона та ОСОБА_2 в період з 26.11.2013 року по 15.04.2016 року проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу; визнати за нею право власності на 122/125 частини легкового автомобіля Renault Logan, 2009 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, а за ОСОБА_2 право власності на 3/125 частини зазначеного автомобіля; припинити право власності ОСОБА_2 на 3/125 частин легкового автомобіля Renault Logan, 2009 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, стягнувши з неї на користь ОСОБА_2 різницю вартості 3/125 частин автомобіля у сумі 3451 грн. 25 коп. та визнати за нею право власності на автомобіль уцілому.

Рішенням Варвинського районного суду Чернігівської області від 24 травня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Встановлено факт, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу з 28 лютого 2011 року по 15 квітня 2016 року.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 легковий автомобіль Renault Logan, 2009 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, та конструктивні елементи, будівельні матеріали, обладнання, використані в процесі будівництва гаража, розташованого біля будинку №18 по вулиці Зарічній с.м.т. ОСОБА_7 області.

Залишено у власності ОСОБА_2 1/2 частку легкового автомобіля Renault Logan, 2009 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, та 1/2 частку конструктивних елементів, будівельних матеріалів, обладнання, використаних в процесі будівництва гаража, розташованого біля будинку №18 по вулиці Зарічній с.м.т. ОСОБА_7 області.

Залишено у власності ОСОБА_4 1/2 частку легкового автомобіля Renault Logan, 2009 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Заява ОСОБА_2 про збільшення позовних вимог від 27 квітня 2017 року залишена без розгляду та повернута позивачеві.

У решті позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку легкового автомобіля Renault Logan, 2009 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл між сторонами судових витрат, а також питання стосовно скасування заходів забезпечення позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у визнанні спільною сумісною власністю подружжя житлової квартири АДРЕСА_3 та в частині відмови у визнанні недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_3, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, та в частині відмови у задоволенні вимог про визнання права власності на ? частину квартири АДРЕСА_3, витребуванні на його користь у ОСОБА_6 ? частини спірної квартири, і просить ухвалити нове рішення про задоволення вимог в цій частині, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, а також на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права і прийшов до необґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання спільною сумісною власністю квартири АДРЕСА_4 та в частині визнання недійсним договору дарування спірної квартири.

Апелянт посилається на правовий висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 07 вересня 2016 року, зазначаючи, що про своє звернення до суду він повідомив відповідача ОСОБА_4, яка в свою чергу з метою уникнення поділу спірної квартири та припинення права спільної сумісної власності терміново оформила договір дарування вказаної квартири на свою доньку ОСОБА_6

Апелянт наголошує, що в ході розгляду справи встановлено і доведено обставини щодо його спільного проживання з ОСОБА_4, ці обставини остання частково визнала і підтвердила, а заперечення ОСОБА_6 стосовно не проживання однією сім»єю з ОСОБА_4 спростовані судом першої інстанції належними та допустимими доказами, які вказували на факт проживання однією сім»єю та обізнаність ОСОБА_6 про вказані обставини. Апелянт стверджує, що відповідач ОСОБА_6 була обізнана про укладення під час спільного проживання його з ОСОБА_4 кредитного договору на ім»я її матері ОСОБА_4 та отримання кредитних коштів у зв»язку з відсутністю необхідної суми саме для купівлі ОСОБА_4 та ним, ОСОБА_2, спірної квартири.

ОСОБА_2 наголошує, що в ході розгляду справи підтверджено обізнаність ОСОБА_6 про спільне проживання його та ОСОБА_4 однією сім»єю та купівлю квартири під час спільного проживання за спільні кошти, а тому, укладаючи договір дарування спірної квартири без його згоди відповідач ОСОБА_4 та ОСОБА_6 діяли недобросовісно усупереч вимогам ст. 65 СК України.

Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції про безвідплатність оспорюваного договору дарування, посилаючись на положення ч. 1 ст. 717 ЦК України та правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2017 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її зустрічні позовні вимоги, а в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 полягають у тому, що усупереч положенням ст.ст. 60, 74 СК України позивачем ОСОБА_2 не доведено належними і допустимими доказами факт проживання однією сім»єю саме з 28 лютого 2011 року, а висновки суду першої інстанції в цій частині грунтуються на показах свідків, які не містять конкретних фактів щодо спільного проживання однією сім»єю і не заслуговують на увагу

Як стверджує ОСОБА_4, до часу придбання нею спірної квартири та реєстрації в ній ОСОБА_2, вони не проживали однією сім»єю і не вели спільного господарства.

ОСОБА_4 наголошує, що 20.03.2013 року спірна квартира була придбана нею за її особисті кошти, що підтверджується кредитним договором від 22 травня 2013 року, розпискою та виписками з депозитного рахунку в АТ «Ощадбанк», а відповідачем ОСОБА_2 не надано суду доказів про вкладення будь-якої суми коштів у придбання спірної квартири. Посилається, що дохід ОСОБА_2 з 28.02.2011 року по 20.03.2013 року згідно розрахункових листів становить 20939,92 грн. і в цій період він сплачував кошти на погашення споживчих кредитів за придбання холодильника та телевізора, які були куплені до знайомства з нею. В Полтавському тампонажному управлінні ПАТ «Укрнафта» ОСОБА_2 почав працювати з 20.06.2013 року і його дохід з цього часу не стосується періоду придбання квартири.

ОСОБА_4 вказує, що спірний автомобіль куплений під час спільного проживання, але сума внесених ОСОБА_8 коштів на придбання автомобіля є незначною, тому вважає, що автомобіль придбаний за її власні кошти. Сума витрачених нею коштів складає 5369 доларів США, що еквівалентно 134225 грн., а решта коштів в сумі 15775 грн. внесена ОСОБА_2, тому вважає, що відповідно до витрачених кожним коштів при придбанні автомобіля, частка повинна бути пропорційною витраченим коштам, а саме її частка складає 122/125, а частка ОСОБА_2 3/125.

Що стосується будівельних матеріалів, використаних на будівництво гаража, то ОСОБА_4 зазначає, що позивачем не доведено факт придбання будівельних матеріалів на будівництво гаража і суду першої інстанції нею були надані всі документи на придбання будівельних матеріалів та оплату будівельних робіт на суму 9473,35 грн.

ОСОБА_4 вказує, що судом першої інстанції невірно вирішено питання про розподіл судових витрат по сплаті судового збору, витрат на виклик свідків та витрат за проведення експертизи.

В апеляційному суді ОСОБА_2 пояснив, що він та ОСОБА_4 проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу з лютого 2011 року по квітень 2016 р., мали спільний сімейний бюджет, спільно вели домашнє господарство, мали домашню худобу та птицю, спільно обробляли землю та реалізовували вирощену продукцію, а виручені кошти клались на депозитні рахунки. Зароблені гроші віддавав ОСОБА_4 і вона розпоряджалась усіма сімейними коштами, проти чого він не заперечував і ніякої іншої жінки у нього не було. За час спільного проживання він та ОСОБА_4 декілька разів змінювали житло, допоки у березні 2013 р. не купили за спільні кошти спірну квартиру, у якій ОСОБА_4 позивача зареєструвала. Узятий ОСОБА_4 на придбання квартири кредит сплачували за спільні сімейні кошти. Автомобіль також куплений за спільні сімейні кошти. Наголошував, що на отриманій ОСОБА_4 земельній ділянці він сам майже повністю збудував гараж, а будівельні матеріали також придбавались за спільні сімейні кошти. Вказує, що нічого не знав про укладення ОСОБА_4 договору дарування спірної квартири ОСОБА_6 та вважає, що ОСОБА_4 та її донька діяли недобросовісно, позбавивши його житла.

В судовому засіданні ОСОБА_4 пояснила, що з ОСОБА_2 однією сім»єю почали проживати лише після того, як вона купила спірну квартиру та зареєструвала у ній позивача. Стверджує, що спільно проживали лише з листопада 2013 р. і до квітня 2016 р. Наполягала, що квартира, автомобіль та гараж придбані за її власні кошти, які вона накопичувала на депозитних рахунках у банку. До отриманої нею у власність земельної ділянки ОСОБА_2 також не має відношення. Ніяких спільних коштів у неї з ОСОБА_2 ніколи не було, вони просто зустрічались як чоловік та жінка без жодних зобовязань і кошти у кожного були свої, і кожен з них власними коштами самостійно розпоряджався. Наголошувала, що усі будівельні матеріали для гаража купувала самостійно за свої особисті кошти і ОСОБА_2 гараж не будував. Коли проживали спільно, вона дізналась, що ОСОБА_2 її зрадив з іншою жінкою, тому вона, ОСОБА_4, припинила з ним стосунки. ОСОБА_2 від неї пішов, забравши усі речі, які вважав за потрібне. Наполягала, що спірна квартира є її особистою власністю, тому подарувала квартиру своїй доньці. Зобов»язана

В судовому засіданні ОСОБА_6 пояснила, що її мати ОСОБА_4 деякий час мала стосунки з ОСОБА_2, але ці стосунки не можна вважати сімейними. У подарованій ОСОБА_4 квартирі вона змінила замки, ніяких речей ОСОБА_2 у цій квартирі не було і ОСОБА_2 вона запропонувала покинути подаровану матірю квартиру. Квартиру, гараж, автомобіль мати набувала за свої особисті кошти. Про наявність у матері та ОСОБА_2 спільного сімейного бюджету їй нічого не відомо.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4, проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу з 28 лютого 2011 року по 15 квітня 2016 року. При цьому, ОСОБА_4 не заперечує факт проживання з ОСОБА_2 однією сім»єю без реєстрації шлюбу в період з 26.11.2013 р. по 15.04.2016 р., який вона пов»язує з реєстрацією у спірній квартирі ОСОБА_2 з 26.11.2013 р (а.с.16 т.1).

На спростування цих висновків суду першої інстанції ОСОБА_4 в апеляційному суді належних і допустимих документальних доказів не надано.

Зважаючи на сукупність обставин справи та наявних у справі доказів, апеляційний суд приходить до переконання про неспроможність тверджень ОСОБА_4 у апеляційному суді про те, що з ОСОБА_2 однією сімєю вона почала проживати лише після купівлі спірної квартири та після реєстрації у спірніій квартирі ОСОБА_2 з 26.11.2013 р. (а.с.16 т.1).

Відтак, доводи скарги ОСОБА_4 не спростовують висновків оскаржуваного рішення про те, що сторони проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу з 28 лютого 2011 року по 15 квітня 2016 року.

Судом встановлено, що під час спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу згідно договору купівлі-продажу від 22 березня 2013 р. на імя ОСОБА_4 придбана за 102216,00 гривень спірна двокімнатна квартиру АДРЕСА_5; 18 лютого 2015 року на імя ОСОБА_2 за 7800 доларів США придбано автомобіль Renault Logan, 2009 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2., а також у цей же період придбані будівельні матеріали і обладнання для збудованого біля будинку № 18 по вул. Зарічній гаража у смт.Варва.

ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не надали суду першої інстанції і не представили апеляційному суду належних і допустимих документальних доказів, які б достовірно підтвердили ті обставини, що квартиру або автомобіль, чи будівельні матеріали та обладнання для гаража хтось із них самостійно купив за свої особисті кошти та не під час спільного проживання однією сімєю.

Судом встановлено та документально підтверджено, що на ім'я ОСОБА_4 упродовж з 06 лютого 2012 року по 27 жовтня 2014 року було укладено 12 депозитних договорів та відповідно відкрито 12 рахунків у вітчизняній та іноземній валютах у банківській; 27 жовтня 2014 року укладений депозитний договір та відкритий рахунок в іноземній валюті, з якого за платіжним дорученням №18968725 від 04 лютого 2015 року кошти в сумі 5 369,00 доларів США повернуто вкладнику (а.с. 94-95, 146 том 1). Зазначені обставини в апеляційному суді ОСОБА_4 не спростовувались і не заперечувались.

За висновком суду, усі ці банківські рахунки ОСОБА_4 відкриті у в період її спільного проживання з ОСОБА_2 однією сімєю без реєстрації шлюбу.

Вказані обставини в апеляційному суді ОСОБА_4 не спростовані ніякими належними і допустимими документальними доказами.

Перевіряючи аргументи скарг ОСОБА_4 та ОСОБА_2, апеляційним судом встановлено, що упродовж 2011-2016 років ОСОБА_4 обіймала посаду керуючої територіальним відокремленим безбалансовим відділенням Філії - ОСОБА_7 обласного управління АТ «Ощадбанк» та отримувала таку заробітну плату: за 2011 рік - 34 979,84, грн., за 2012 рік - 41 153,90 грн., за 2013 рік - 46 802,83 грн., за 2014 рік - 69 918,07 грн., за 2015 рік - 88 704,75 грн., за січень - квітень 2016 року - 30 541,72 грн. (а.с. 159, 160, 161, 162, 163, 164).

Протягом 2012 - 2015 років ОСОБА_4 щороку отримувала у СТОВ «Батьківщина» орендну плату за землю у вигляді одного платежу на рік - 5174, 51 грн. за 2012, 2013, 2014 роки та 7386, 24 грн. - за 2015 рік (а.с. 170, 171).

Зазначені обставини в апеляційному суді сторони не спростовували і не заперечували.

Проте, ОСОБА_4 не доведено у суді першої інстанції і не надано апеляційному суду належних і допустимих документальних доказів, які б безсумнівно і беззастережно підтвердили, що джерелом покладених ОСОБА_4 з 06 лютого 2012 року по 27 жовтня 2014 року на депозитні рахунки коштів (у гривні, доларах США та євро) була тільки її заробітна плата та отримана плата за оренду землі, або інші кошти, які б були виключно її, ОСОБА_4, особистою власністю.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 у 2011-2012 р.р. працював водієм КЛПЗ «Варвинська ЦРЛ» та ЛПЗ «Обласний центр екстренної медичної допомоги та медицини катастроф», а з 20 червня 2013 року і дотепер працює водієм автотранспортних засобів Полтавського тампонажного управління ПАТ «Укрнафта», що документально підтверджується наявними у справі доказами. Згідно довідки про доходи за період з 20 червня 2013 року по 31 травня 2016 року загальна сума нарахованої заробітної плати ОСОБА_2 становить 200 882,25 грн. Окрім того, як убачається з наявних у справі доказів, ОСОБА_2 07.02. 2015 року отримав у позику від ОСОБА_9 29 000,00 грн., а 25 вересня 2015 року отримав кредит у ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ №10024/0148 філії ОСОБА_7 обласне управління АТ «Ощадбанк» (а.с. 125-130, 132, 134, 135, 136, 137, 138, том 1).

Вказані обставини в апеляційному суді сторони не спростовували і не заперечували.

Відтак, зважаючи, що сторони з 2011 р. по 2016 р. працювали і отримували дохід, є правильним висновок оскаржуваного судового рішення про те, що як такий факт відкриття ОСОБА_4 депозитних рахунків на своє ім'я сам по собі ще не свідчить, про внесення на банківські рахунки лише її власних коштів, оскільки загальна сума цих коштів є значно більшою, ніж отримувана нею заробітна плата та орендна плата, а джерело походження решти коштів нею в апеляційному суді документально не підтверджено і висновки суду не спростовані.

Як убачається з матеріалів справи, укладаючи 22 березня 2013 р. договір купівлі-продажу спірної квартири, кредитний договір від 22 травня 2013 р., договір іпотеки від 22 травня 2013 р., ОСОБА_4 вказувала, що вона не перебуває у шлюбі та однією сімєю з будь-якою особою без реєстрації шлюбу не проживає і кошти, витрачені нею на придбання квартири не є спільною сумісною власністю, що предмет іпотеки (квартира) є її власністю, яким вона вправі розпоряджатись і на нього може бути звернено стягнення без жодних обмежень та обтяжень.

Проте, ці твердження не можеть бути виокремлені із сукупності обставин та наявних у справі доказів, оскільки оцінка доказів ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному дослідженні та взаємному звязку доказів у їх сукупності, а відтак положення вказаних договорів у якості самостійних доказів на підтвердження придбання ОСОБА_4 вказаного майна за її особисті кошти - апеляційний суд не приймає. Окрім того, ОСОБА_4 не доведено також, що за кредитним договором від 22 травня 2013 року вона сплачувала свої власні особисті кошти.

ОСОБА_4 не надала суду першої інстанції і не представила апеляційному суду належних і допустимих документальних доказів, які б достовірно і безсумнівно підтвердили, що автомобіль Renault Logan, 2009 року випуску та будівельні матеріали і обладнання для будівництва гаража вона придбала за власні особисті кошти, як і не підтверджено джерело набуття коштів, які були використані для купівлі цього майна.

15 квітня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_6 в с.м.т. ОСОБА_7 області. Проте підстави для визнання вказаного правочину недійсним відсутні, з огляду на таке.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, сформованої у судових рішеннях по справах №6-44цс11 від 07 листопада 2011 року та №6-36цс12 від 16 травня 2012 року, як встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сімєю, так і встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності повязується з набранням законної сили рішення суду про встановлення такого факту.

Судом першої інстанції првильно встановлено, що рішення суду про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сімєю без реєстрації шлюбу щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_4 станом на 15 квітня 2016 року не приймалось. Відтак, оскільки на момент укладення оспорюваного договору дарування квартири (15 квітня 2016 року) єдиним власником квартири була ОСОБА_4, укладення нею договору дарування майна без згоди ОСОБА_2, за відсутності рішення суду про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сімєю без реєстрації шлюбу, не може бути підставою для визнання недійсним такого правочину та витребування у ОСОБА_6 1/2 частки квартири.

Згідно до ст.ст. 60, 74 СК України, майно, набуте особами за час фактичних шлюбних відносин, належить їм на праві спільної сумісної власності, не зважаючи на те, що воно було зареєстроване на ім'я лише одного з них.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно, якщо між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Згідно із правовим висновком Верховного Суду України у справі № 6-66цс13 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є обєктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці осіб, як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, обєднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2)інше не встановлено письмовою угодою між ними. Отже для визнання права спільної власності на майно, набуте особами, що проживають в цивільному шлюбі, необхідно в судовому порядку надавати докази, що таке майно набуте саме внаслідок спільної праці цивільного подружжя.

За правилами ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Пленум Верховного Суду України у постанові № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснив, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до переконання, що квартира АДРЕСА_7 в с.м.т. ОСОБА_7 області, автомобіль Renault Logan, 2009 року випуску та будівельні матеріали і обладнання, використані в процесі будівництва гаража, розташованого біля будинку №18 по вулиці Зарічній с.м.т. ОСОБА_7 області, придбані внаслідок ведення спільного господарства, побуту, спільної праці сторін та за їх спільні грошові кошти під час спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, а відтак є спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2 В апеляційному суді ОСОБА_4 достовірно не доведено, що квартира, автомобіль та будівельні матеріали для збудованого гаража придбані за належні їй на праві власності особисті кошти.

Відтак, апеляційну скаргу ОСОБА_4 належить відхилити, а апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

Рішення Варвинського районного суду Чернігівської області від 24 травня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 житлової квартири у АДРЕСА_8 необхідно скасувати, частково задовольнивши вимоги ОСОБА_2 у цій частині та визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_4спірну житлову квартиру за адресою: АДРЕСА_9. Оскаржуван рішення суду першої інстанції у частині розподілу судових витрат підлягає скасуванню, із перерозподілом згідно до ст. 88 ЦПК України судових витрат у справі та стягненням з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 2019,40 грн. сплаченого ним судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції; з ОСОБА_2 - на користь держави недоплачений судовий збір у розмірі 60,99 грн. за розгляд справи у суді першої інстанції; з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 - 3672,00 грн. за проведення судової експертизи. В іншій частині рішення суду залишається без змін. За розгляд справи у суді апеляційної інстанції з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 належить стягнути 700,30 грн. сплаченого ним судового збору при поданні апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 88, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд

В И Р І Ш И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Варвинського районного суду Чернігівської області від 24 травня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 житлової квартири за адресою: АДРЕСА_9 скасувати, задовольнивши позов у цій частині та скасувати рішення у частині розподілу судових витрат.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 житлову квартиру за адресою: АДРЕСА_9.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 2019,40 грн. сплаченого ним судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави недоплачений судовий збір у розмірі 60,99 грн. за розгляд справи у суді першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 3672,00 грн. за проведення судової експертизи.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 700,30 грн. сплаченого ним судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:Судді: