ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОСОБА_1 ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/873/16-ц
Провадження № 2/210/246/17
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"05" жовтня 2017 р.

Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого-судді: Вікторович Н.Ю.,

за участі секретаря судового засідання: Реви К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, в порядку ч.2 ст.197 ЦПК України, без участі сторін, та без фіксування судового засідання звукозаписувальним пристроєм, цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про стягнення страхових виплат при настанні стійкої втрати професійної працездатності, -

В С Т А Н О В И В:

13 жовтня 2016 року в провадження даного складу суду надійшла вищевказана цивільна справа.

Згідно з розпорядженням, у звязку із тим, що суддя Костенко В.В. припинила свої повноваження як суддя Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області (підстава, - постанова ВРУ від 22 вересня 2016 року №1600 VII «Про звільнення суддів»), у звязку з цим вищезазначена справа перерозподілена в автоматизованій системі документообігу суду на суддю Вікторович Н.Ю.

Ухвалою суду від 17 жовтня 2016 року вказану справу прийнято до провадження даним складом суду.

Позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовано тим, що 26 березня 1990 року під час роботи в кооперативі «Енергетик», в даний час це підприємство ліквідовано, на посаді електрика-зварювальника з ним стався нещасний випадок на виробництві під час ремонту на 5-му енергоблоці Криворізької ТЕС. Про даний випадок було складено документ відповідної форми, а саме Акт форми Н-І. За наслідками отриманої виробничої травми ЛТЕК було встановлено 25% втрати його професійної працездатності. Відповідно чинного на той момент законодавства, а саме, ст.455 ЦК УССР, у разі спричинення каліцтва або іншого ушкодження здоровя, підприємство зобовязане відшкодувати потерпілому заробіток, що був втрачений внаслідок зменшення дієздатності, а також відшкодувати витрати, що були спричинені пошкодженням здоровя.

Вказує на те, що кооператив «Енергетик», не виплачував йому кошти добровільно, тому він був змушений звернутися до суду за відновленням його порушених прав. Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 1992 року його позов задоволено, та зобовязано стягнути з кооперативу «Енергетик» заподіяну йому шкоду. За висновком МСЕК від 01 квітня 2009 року, серія ДНА-02 №028927 йому встановлена стійка втрата професійної працездатності 20% безстроково. 21 квітня 2010 року відповідачем було ухвалено постанову «Про призначення потерпілому щомісячної страхової виплати», відповідно якої, він перебуває на обліку у Фонді з 01 квітня 2009 року, має зареєстрований страховий випадок трудове каліцтво, що сталось 26 березня 1990 року. При розрахунку йому страхових виплат, спеціалістами фонду була застосована мінімальна заробітна плата (дохід) перед настанням страхового випадку в сумі 625,00 гривень. Цією постановою йому було призначено щомісячні страхові виплати у розмірі 125,00 гривень починаючи з 01 квітня 2009 року та безстроково, які відповідач розпочав виплачувати з 01 квітня 2009 року, першу виплату він отримав у квітні 2010 року.

Зазначає, що відповідно до п.4, 12, 24 Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу) для призначення виплат за загальнообовязковим державним соціальним страхуванням, затвердженого Постановою КМУ від 26 січня 2001 року (зі змінами, внесеними Постановою КМУ від 22 лютого 2006 року та Постановою КМУ від 18 липня 2007 року №949), розрахунковим періодом, за який обчислюється середня заробітна плата для розрахунку страхових виплат, є останні шість календарних місяців, що передують страховому випадку. Відповідно наявних документів, у нього відсутня можливість надати для розрахунку такі відомості, так як відповідно довідок ці данні не збереглися. У такому випадку, відповідно вищевказаних законодавчих документів та керуючись п.12 ст.42 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» передбачено наступне визначення середньої заробітної плати для обчислення страхових виплат. Якщо на час звернення за страховою виплатою документи про заробіток потерпілого до ушкодження здоровя не збереглися, сума страхової виплати визначається за діючою на час звернення тарифною ставкою (окладом) за професією (посадою) на підприємстві (в галузі), на якому працював потерпілий, або за відповідною тарифною ставкою (окладом) подібної професії (посади), але не менше розміру мінімальної заробітної плати, встановленого на день виплати. Відсутність документів про заробіток підтверджується довідкою роботодавця або відповідного архіву.

Посилається на ті обставини, що у нього є всі документи, які підтверджують неможливість надання довідки про заробітну плату за останні шість календарних місяців, що передують страховому випадку. Також в нього є документ, а саме, довідка про розмір заробітної плати від 01 квітня 2009 року №320, яка підтверджує середній розмір заробітної плати, за відповідною тарифною ставкою (окладом) подібної професії (посади) на час звернення для призначення йому страхових виплат, відповідно якої середній розмір заробітної плати складає 3036,02 гривень. Тобто, відповідно діючого законодавства, саме сума заробітної плати 3036,02 гривень повинна бути застосована при розрахунку йому страхових виплат при настанні стійкої втрати професійної працездатності, а не мінімальна заробітна плата, в розмірі 625,00 гривень, яку відповідач застосував при обрахунку йому виплат.

Вважає, що працівниками Фонду, з невідомих причин, було обраховано суму страхових виплат значно меншу, ніж ту, на яку він має право відповідно норм чинного законодавства.

На підставі викладеного позивач ОСОБА_2 просить суд задовольнити його позовні вимоги та винести рішення, котрим зобовязати відповідача застосувати заробітну плату для нарахування на виплати страхових виплат при настанні стійкої втрати професійної працездатності в розмірі 3036,02 гривень відповідно довідки від 01 квітня 2009 року №320 починаючи з 01 квітня 2009 року та в подальшому.

Позивач ОСОБА_2 при розгляді справи присутнім не був, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в порядку ст.38 ЦПК України скористався правом представництва своїх інтересів у суді зі сторони представника.

Представник позивача ОСОБА_2, - ОСОБА_3 (договір про надання юридичної допомоги (послуг) від 28 березня 2016 року (а.с.39), свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №2461 (а.с.40) при розгляді справи не був також присутнім, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача ОСОБА_2, позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позовній заяві, просив суд їх задовольнити (а.с.101).

Представник відповідача, - Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, - ОСОБА_4 (довіреність №3 від 03 січня 2017 року, термін дії, до 31 грудня 2017 року (а.с.76) до зали суду не зявилася також, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, надала до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, проти позовних вимог ОСОБА_2 заперечувала у повному обсязі з підстав, викладених у наданих до суду письмових запереченнях, у звязку із не доведенням позовних вимог (а.с.77-80).

Повно, всебічно та обєктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновків, що позовні вимоги є необґрунтованими, та у їх задоволенні необхідно відмовити за недоведеністю позовних вимог виходячи зі наступного.

Так, згідно положень ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав, це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоровя від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону від 23 вересня 1999 року №1105-XIV «Про загальнообов'язкове соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрать працездатності», Закону від 14 жовтня 1992 року №2694-ХІІ «Про охорону праці (в редакції Закону від 21 листопада 2002 року №229-IV), Кодексу законів про працю України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів у тій їх частині, що не суперечить Закону №1105-XIV.

Згідно положень ст.13 Закону України від 23 вересня 1999 року №1105-XIV «Про загальнообов'язкове соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну або психічну травму за обставин зазначених у ст.14 вказаного Закону, підтверджений актом про нещасний випадок на виробництві (Н-1) або/чи актом професійного захворювання на виробництві (ф.П-4) за встановленими формами з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та соціальних послуг.

Таким чином, страхова виплата за загальнообовязковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання нараховується виходячи із середньомісячної заробітної плати визначеної в розрахунковому періоді за останнім місцем роботи за тією професією з якою пов'язане ушкодження здоровя в наслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання.

Відповідно до п.10 ст.34 Закону України від 23 вересня 1999 року №1105-XIV «Про загальнообов'язкове соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» зазначено, що середньомісячний заробіток для обчислення суми страхових виплат потерпілому у звязку із втраченим ним заробітком (або відповідної його частини) визначається згідно з порядком обчислення середньої заробітної плати для виплат загальнообов'язковим державним страхуванням, що затверджується Кабінетом Міністрів України».

Відповідно п.3 Постанови Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2001року №1266, розрахунковим періодом, за який обчислюється середня заробітна плата (дохід та для розрахунку страхових виплат є період роботі за останнім основним місцем роботи (зайняття підприємницькою діяльністю) перед настанням страхового випадку, протягом якого застрахована особа працювала та сплачувала страхові внески або за неї сплачувалися страхові внески.

З наявної в матеріалах справи копії довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги, серія ДНА-02 №028927 від 01 квітня 2009 року, позивачу ОСОБА_2 встановлено 20% втрати професійної працездатності з 01 квітня 2009 року (а.с.6).

Положеннями п.4, 12, 24 Постанови Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2001 року №1266 передбачено, що розрахунковим періодом, за який обчислюється середня заробітна плата для застрахованих осіб (включаючи осіб, які працюють не повний робочий день (робочий тиждень) та добровільно застрахованих осіб ), є останні шість календарних місяців (з першого по першого числа), що передують місяцю, в якому настав страховий випадок (для страхування на випадок безробіття - в якому припинено дію трудового договору або особа знялася з обліку у державного реєстратора як субєкт підприємницької діяльності)». У разі коли на дату встановлення МСЕК ступеня втрати працездатності минуло більше року з дня настання страхового випадку, середня заробітна плата обчислюється виходячи із розміру заробітної плати перед настанням нещасного випадку з урахуванням її корегування. Крім того, у разі відсутності у потерпілого на момент за страховою виплатою довідки про його заробітну плату не збереглися у зв'язку з ліквідацією підприємства, середня заробітна плата обчислюється виходячи із діючої місячної тарифної ставки за відповідною або аналогічною професією в галузі, але не менше розміру мінімальної заробітної плати на дату встановлення стійкої втрати працездатності.

Отже, у даному випадку, періодом для визначення середнього заробітку є період з вересня 1989 року по лютий 1990 року, але оскільки на момент звернення позивача ОСОБА_2 за страховою виплатою, довідки про його заробітну плату не збереглися у зв'язку з ліквідацією підприємства, відомостей місцевим органом з питань праці та соціального захисту населення та центральним органом виконавчої влади, яка координує діяльність галузі, до якої належало підприємство не надано, то відповідно до особистої заяви позивача страхові виплати були призначені виходячи з мінімальної заробітної плати на дату встановлення стійкої втрати працездатності яка становила 625,00 гривень.

Позивачу було роз'яснено що, через відсутність відомостей про те, до якої галузі відносилося ліквідоване підприємство, відповіді на адресу управління праці та соціального захисту населення Апостолівської райдержадміністрації це питання не прояснили у зв'язку з відсутністю таких даних, то направити запит до відповідного міністерства у відділення Фонду не було можливості. Єдиним можливим варіантом визначення середнього заробітку у даному випадку було застосування до розрахунку відшкодування шкоди застосування мінімальної заробітної плати. Прийняття такого рішення лишалося за позивачем, що і підтверджує особиста заява від 12 квітня 2010 року ОСОБА_2 (а.с.81, 82, 83).

Згідно п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 24 жовтня 2003 року «Про внесення змін і доповнень до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди (зі змінами)» перерахування розміру страхових виплат проводиться лише з підстав і порядку, передбачених ст.29 Закону №1105-IV (1105-14), а саме: зміна ступеня втрати професійної працездатності; зміна складу сім'ї потерпілого; підвищення розміру мінімальної заробітної плати у порядку, визначеному законодавством.

Постановою Пленуму Верховного Суду України №9 від 24 жовтня 2003 року «Про внесення змін і доповнень до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», вказано, що при вирішенні спорів щодо перерахування розміру страхових виплат судам необхідно мати на увазі, що воно провадиться лише з підстав і в порядку, передбачених ст.29 Закону України «Про загально обов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності». Суди не можуть провадити або зобов'язувати провадити перерахування сум щомісячних страхових виплат з інших підстав, зазначених позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 88, 57-60, 208, 209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про стягнення страхових виплат при настанні стійкої втрати професійної працездатності, - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом десяти днів з часу його проголошення через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Н. Ю. Вікторович