Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1977/17 Головуючий у суді І-ї інстанції Шевченко І. М.
Доповідач Чельник О. І.
УХВАЛА

іменем України

14.12.2017 колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого: Чельник О.І.

суддів: Кіселика С.А., Черненка В.В.

за участі секретаря: Двоєнко А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 02 серпня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Виконавчого комітету Кіровоградської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Кіровоградська міська державна нотаріальна контора №1, Орган опіки та піклування Кіровоградської міської ради, про визнання правочину недійсним, повернення сторін у первісний стан, визнання незаконним та скасування пункту 2 рішення виконавчого комітету Кіровоградської міської ради від 21 серпня 2013 року №446 «Про надання дозволів»,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, Виконавчого комітету Кіровоградської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Кіровоградська міська державна нотаріальна контора №1 органу опіки та піклування Кіровоградської міської ради про визнання правочину недійсним, повернення сторін у первісний стан, визнання незаконним та скасування пункту 2 рішення виконавчого комітету Кіровоградської міської ради № 446 від 21 серпня 2013 року «Про надання дозволів».

В обґрунтування позову вказав, що з 24 січня 2003 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають двох дітей, а саме сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда 18 вересня 2014 року шлюб між сторонами було розірвано.

Зазначає, що він є інвалідом ІІ групи загального захворювання з 2001 року. Висновком обласної МСЕК від 04 серпня 2014 року №2 йому встановлено клініко - функціональний діагноз та код за МКХ-10 «Віддалені наслідки перенесеної важкої ЧМТ (1992 рік травма отримана на шляху до роботи), п/травматичний церебральний арахнаідит з вираженим лікворно-гіпертензійним синдромом, синдром ВСД зі схильністю до частих, середньої важкості симпато-адреналових кризів, когнитивни порушення. Виражений церебрастеничний синдром». На час посвідчення угоди мав таке захворювання, а також перебував у хворобливому стані, зокрема діагноз - тяжка анемія.

Посилався на те, що 01 листопада 2013 року Кіровоградською міською державною нотаріальною конторою №1 посвідчено договір дарування, відповідно до якого дарувальник - ОСОБА_2 безоплатно передав у власність обдарованому - ОСОБА_3, належну йому на праві особистої приватної власності 1/2 частку квартири під номером АДРЕСА_1, а обдарована прийняла цей дар.

Вказував, що даний договір не відповідає вимогам закону та маються підстави для визнання його недійсним, оскільки в момент посвідчення договору перебував у такому стані, коли відсутнє було дійсне волевиявлення на укладення такої угоди, перебував у тимчасовій нездатності враховувати зовнішні обставини, а внутрішній психічний та психологічний стан позбавляв його можливості критично сприймати ситуацію.

Зазначив, що ОСОБА_3, розуміючи його стан здоров'я, використала це, зловживаючи різницею у віці, повідомивши свій, неправдивий стан здоров'я, ввела його в оману про потреби оперативного лікування, та про те, що якщо у неї не буде частини квартири, то стан її здоров'я погіршиться, а вона має бути впевнена, на випадок негативних наслідків, у долі своїх дітей.

Після збільшення позовних вимог позивач, посилаючись на зазначені обставини, просив суд скасувати пункт 2 рішення виконавчого комітету Кіровоградської міської ради від 21 серпня 2013 року № 446 «Про надання дозволів», визнати оспорюваний правочин недійсним, повернути сторони у первісний стан.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 02 серпня 2017 рокуу задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_2подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено правовідносини, що склалися між сторонами, та норми права. якими вони регулюються.

Як убачається з письмових доказів по справі та встановлено судом першої інстанції ОСОБА_2 та ОСОБА_3перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 січня 2003 року, актовий запис №19, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (т.1 а.с.4).

Відповідно до свідоцтв про народження серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3, виданих Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Кіровоградського обласного управління юстиції 04.11.2003 та 24.01.2006, актовий запис №1836 та №132 відповідно, батьками дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (т. 1 а.с.4, зворот).

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровоградавід 18 вересня 2014 року по цивільній справі № 405/7961/14-ц шлюб між позивачем та відповідачем розірвано (т.1 а.с.23).

Встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала позивачу та його матері ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14 січня 1994 року № 8924 і була ними приватизована по 1/2 частині кожному на праві спільної часткової власності(т.1 а.с.13).

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 24 вересня 2001 року НОМЕР_4, посвідченого державним нотаріусом Першої Кіровоградської державної нотаріальної контори, від ОСОБА_8, яка померла 13 грудня 2000 року, право власності на 1/2 частину спірної двохкімнатної квартири, загальнокорисною площею 37,36 кв. м, перейшло до ОСОБА_2 (т.1 а.с.14).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №12075017 на ім'я ОСОБА_2зареєстровано право власності на спірну квартиру, з розміром частки 1, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14 січня 1994 року №8924 та свідоцтва про право на спадщину від 24 вересня 2001 року №2-3976 (т.1 а.с.15).

Судом першої інстанції встановлено, що 01 листопада 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування, на підставі якого дарувальник - ОСОБА_2 передав безоплатно у власність обдарованій - ОСОБА_3 належну йому на праві особистої приватної власності 1/2 частку квартири АДРЕСА_1, а обдарована прийняла цей дар, про що свідчать підписи сторін під цим договором. Договір посвідчено державним нотаріусом Кіровоградської міської державної нотаріальної контори №1 Биковим С.Є. та зареєстровано в реєстрі за № 1-686.

Зі змісту оспорюваного договору убачається, що сторони діяли добровільно і перебували у здоровому розумі і ясній пам'яті, розуміли значення своїх дій та попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин, уклали вищезазначений договір(т.1 а.с.41-44).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов до правильних висновків, з якими погоджується і колегія суддів, що належні, допустимі та переконливі докази, які б вказували на те, що позивач ОСОБА_2 на момент вчинення правочину був нездатний усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, та що волевиявлення дарувальника не було вільним і не відповідало його волі, що він перебував у стані, який би свідчив про його нездатність усвідомлювати значення своїх дій на момент вчинення правочину відповідно до положень ст. ст. 203, 215, 225 ЦК України відсутні.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ч.1 ст.215 ЦК України та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п.7 постанови від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинен мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Ухвалою суду першої інстанції від 20 жовтня 2015 року за клопотанням сторони позивача у справі було призначено комплексну судову психолого-психіатричну експертизу.

Відповідно до висновку комплексної судової психолого-психіатричної експертизи від 22.12.2015 року №615 ОСОБА_2 в момент укладення договору дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 01.11.2013 року міг усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними. У висновку зазначено, що виявлений під час дослідження рівень розвитку та індивідуально-психологічні особливості дозволяють ОСОБА_2 повною мірою вільно та усвідомлено приймати рішення та реалізовувати його своїми діями, усвідомлювати в повній мірі фактичний зміст власних дій та передбачати їх наслідки. Виявлений під час дослідження рівень розвитку та індивідуально-психологічні особливості дозволяють ОСОБА_2 зберігати психологічну самостійність у своїх рішеннях і діях та протистояти будь-якому психологічному впливу інших осіб під час підписання, складання договору, враховуючи його стан, зумовлений хворобою, травмою (т.2 а.с.30-35).

В апеляційній скарзі позивач наголошує на порушення судом норм процесуального права, а саме що суд безпідставно не задовольнив клопотання про призначення по справі повторної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи, оскільки проведеною експертизою не прийнято до уваги показання свідків та інші матеріали справи, а висновок зроблено виключно на медичних картках позивача та його трудовій книжці.

Проте, такі твердження сторони позивача не відповідають дійсності та не спростовують висновків суду з таких підстав.

Так, відповідно до ст. 150 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Колегія суддів вважає, що висновок експертів є обґрунтованим та таким, що не суперечить іншим матеріалам справи та не викликає сумнівів в його правильності. Тому, у судовому засіданні апеляційного суду 12 грудня 2017 року було постановлено ухвалу про відмову у призначенні повторної експертизи.

Колегією суддів встановлено, що у судовому засіданні суду першої інстанції, яке відбулося 09 червня 2016 року, у порядку ст.189 ЦПК України лікар-доповідач та лікар судово-психіатричний експерт ОСОБА_10 надала роз'яснення та вказала, що при складанні висновку було враховано не лише медичні висновки та медичні картки, а усі матеріали справи, надані судом, у тому числі і пояснення сторін та третіх осіб, і показання свідків. Вказала, що комісія дійшла висновку, що досліджуваний ОСОБА_2 на час укладання договору міг керувати своїми діями, ознак психічного розладу, тяжкого психічного розладу, тимчасового або слабоумства не було виявлено. Зазначила, що в той же день коли ОСОБА_2 підписав договір дарування, він також власноручно написав заяву про прийняття його на роботу, попередньо був досліджений комісією лікарів, яка визнала його професійно придатним до роботи. Також пояснила, що зазначені симптоми свідчать про наявність черепно-мозкової травми, проте вони є протягом тривалого періоду життя, від них є певні наслідки, проте позивач пройшов повний курс стаціонарного лікування та в подальшому двічі на рік проходив профілактичне лікування, а всі діагнози, які ставились позивачу і під час амбулаторного лікування, і під час стаціонарного, хоча і підтверджують існування наслідків травми, проте вони не вказують на наявність тяжкого психічного розладу. Крім того, коли досліджуваний ОСОБА_2 звертався до лікарів, його у повному обсязі обстежували, жодного разу не було надано рекомендацій звернутися до психіатрів, не було рекомендовано психіатричне лікування або звернення до психіатричного закладу, що підтверджує ту обставину, що ОСОБА_2 його не потребував. Експерт також зазначила, що з 2013 року він більше не звертався до лікарів за психіатричною допомогою, крім випадку звернення щодо анемії, що також вказує на те, що позивач її не потребував, адже людина яка має захворювання такого характеру не може самостійно з ними впоратися, а згідно Закону України «Про психіатричну допомогу», якщо людина звертається до будь-якого лікаря із розладом, то діагноз має право поставити лише психіатр, до якого лікар дає направлення (т.2 а.с.75-76).

Доводи ОСОБА_2 про те, що судом та експертами безпідставно не було враховано покази свідків про те, що протягом 2013 року в поведінці ОСОБА_2 відбулись погіршення, що могло свідчити про наявність психічного розладу, колегія суддів вважає необґрунтованими. Так як, свідки на покази яких посилається апелянт, не є знавцями галузі психіатрії та виходили лише з власних міркувань, доказів у підтвердження того що ОСОБА_2 за життя страждав на психічне захворювання надано не було.

З пояснень свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13, убачається, що восени 2013 року позивач виглядав хворобливо, скаржився на здоров'я, хворів на анемію, був неуважним, пояснював це своїм захворюванням (т.1 а.с. 244-246, т.2 а.с. 137-141).

Свідок ОСОБА_14 пояснив, що він знайомий та періодично зустрічається з ОСОБА_2, проте, у 2013 році він помітив що стан погіршився, так як виглядав блідим, втомленим, а також іноді давав розсіяні відповіді на запитання (т. 2 а.с. 206-207)

Колегія суддів вважає, що свідки, зазначаючи про неадекватну поведінку позивача у період, що передував посвідченню оспорюваного договору дарування жодним чином не вказали, у чому саме полягала та в яких конкретно діях ОСОБА_2 виявлялась неадекватна поведінка, яка б свідчила про наявність у останнього психічного розладу.

Судом встановлено, що в жовтні 2013 року позивач проходив комісію лікарів і його обстежували: терапевт, хірург, невропатолог, окуліст, отоларинголог, рентгенолог та отримав довідку про задовільний стан здоров'я від 31.10.2013 року з вказівкою, що він може працювати старшим контролером (т.1 а.с.140).

Встановлено, що ОСОБА_2 працював на посаді старшого контролера ринку «Привокзальний» ТОВ «Домініон-Кіровоград» з 01 листопада 2013 року по 18 листопада 2013 року та був звільнений за власним бажанням (т.1 а.с. 232).

З пояснень свідка ОСОБА_15, допитаного у судовому засіданні суду першої інстанції, яке відбулося 25 липня 2017 року, убачається, що він є терапевтом та дільничним лікарем ОСОБА_2, щодо якого під час проходження комісії у жовтні 2013 року обмежень та протипоказань для роботи на посаді старшого контролера ринкувиявлено не було. Отже, на підставі обстежень та дозволів інших лікарів ОСОБА_15, як лікар-терапевт, надав позивачу довідку (т.2 а.с.218-221).

У судовому засіданні суду першої інстанції 21 червня 2016 року Державний нотаріус Биков С.Є. пояснив, що на момент посвідчення договору ОСОБА_2 належала одна ціла частка квартири на підставі двох правовстановлюючих документів та за його волевиявленням, як дарувальника,була відчужена 1/2 частка на праві власності дружині. Зазначив, що перед посвідченням договору Биков С.Є. пересвідчився у цивільній дієздатності осіб, їх вільному волевиявленні, їм було підготовлено проект угоди, з яким сторони ознайомились та переконались, що вони дійсно бажають його вчинити. Жодного сумніву у обмеженості дієздатності сторін у нотаріуса не виникло. Зазначив, що позивач особисто неодноразово звертався до консультанта Кіровоградської міської державної нотаріальної контори №1та самостійно подавав усі документи, тобто бажав вчинити цей правочин. Перед посвідченням договору дарування, нотаріус здійснив всі відповідні перевірки щодо правового статусу відчужуваного майна. Ним, як державним реєстратором, була зареєстрована частка на ім'я ОСОБА_2 як одиниця цілої квартири, а потім було здійснено зменшення розміру частки позивача від 1 до 1/2. Вказав, що потім була проведена реєстрація права власності 1/2 частки обдарованої на підставі договору дарування. Реєстраційна справа знаходиться на зберіганні в державній реєстраційній службі Кіровоградської міської ради. Таким чином, відповідно до спірного правочину у позивача була зменшена частка, а на ОСОБА_3 була зареєстрована 1/2. Зазначив, що у спірному договорі дарування права сторін жодним чином не були обмежені. Крім того, Державний нотаріус звернув увагу, що витребування довідок про стан здоров'я особи, яка звертається до нотаріальної контори, не передбачено чинним законодавством(т.2 а.с.98-99).

Представник третьої особи ОСОБА_16 у судовому засіданні апеляційної інстанції підтвердила, що позивач та відповідач неодноразово особисто звертались до органу опіки та піклування для надання дозволу на відчуження 1/2 частини квартири. Вказала, що СК України та постановою Кабінету Міністрів України 22 вересня 2008 року №866 передбачено, що для здійснення правочинів щодо нерухомого майна дитини батьки, опікуни або піклувальники подають Службі у справах дітей документи, зазначені у пункті 66 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини. Служба у справах дітей розглядає протягом 10 робочих днів подані документи та з'ясовує наявність (відсутність) обставин, що можуть бути підставою для відмови у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини. Зазначила, що Законом не передбачено обов'язок органу опіки та піклування для перевірки стану осіб, які звертаються із відповідними заявами, однак, поведінка ОСОБА_2 була адекватною та він особисто підписав заяву, а перед її поданням записував, які документи потрібні для надання дозволу на відчуження 1/2 частини квартири.

Таким чином, в ході судового розгляду позивачем не доведено, а судом не було здобуто доказів того, що позивач у момент укладання оспорюваного договору дарування від 01 листопада 2013 року не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними,а також не обґрунтовано та не наведено підстав для скасування пункту 2 рішення виконавчого комітету Кіровоградської міської ради від 21 серпня 2013 року №446 «Про надання дозволів».

Що стосується доводів сторони позивача про те, що нотаріусом було порушено Порядок вчинення нотаріальних дій, жодних порушень нотаріуса при посвідченні спірного договору дарування у судовому засіданні не встановлено.

Відповідно до п.1.2 глави 2 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Мінюсту України 22.02.2012 №296/5, зареєстрованого у Мінюсті України 22.02.2012 за № 282/20595 (далі по тексту Порядок), право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, земельну ділянку, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, одним з таких документів або їх дублікатів: нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, пожертви, довічного утримання (догляду), ренти, дарування, міни, спадковим договором; свідоцтвом про придбання арештованого нерухомого майна з публічних торгів (аукціонів); свідоцтвом про придбання заставленого майна на аукціоні (публічних торгах); свідоцтвом про право власності; державним актом на право власності на земельну ділянку; свідоцтвом про право на спадщину; свідоцтвом про право власності на частку в спільному майні подружжя; договором про поділ спадкового майна; договором про припинення права на утримання за умови набуття права на нерухоме майно; договором про припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно; договором про виділення частки в натурі (поділ); іпотечним договором, договором про задоволення вимог іпотекодержателя, якщо умовами таких договорів передбачено передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки; рішенням суду; договором купівлі-продажу, зареєстрованим на біржі, укладеним відповідно до вимог законодавства, тощо. У разі коли державну реєстрацію права власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, земельну ділянку, що відчужуються, відповідно до закону проведено без видачі документа, що посвідчує таке право, право власності підтверджується на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до нього.

При підготовці до посвідчення правочинів про відчуження або заставу нерухомого майна нотаріусом перевіряється відсутність заборони відчуження або арешту майна шляхом безпосереднього доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (п.2.1 глави 2 розділу ІІ Порядку).

Після посвідчення спірного договору дарування державним нотаріусом було вчинено напис на оригіналах свідоцтва про право власності на житло від 14 січня 1994 року №8924 та свідоцтва про право на спадщину від 24 вересня 2001 року №2-3976 про те, що 01.11.2013 року Кіровоградською міською державною нотаріальною конторою №1 посвідчено договір дарування 1/2 частини квартири від імені ОСОБА_2 на ім'я ОСОБА_3 за реєстром №1-686 (т.3 а.с.87-88). Оригінали зазначених документів були повернуті позивачеві після посвідчення угоди.

Таким чином, незаконних дій з боку державного нотаріуса Бикова С.Є. при посвідченні спірного договору дарування 1/2 частини квартири у судовому засіданні не встановлено.

Інші обставини, на які посилається ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі та надані сторонами докази, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 02 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя: О.І. Чельник

Судді: С.А. Кіселик

В.В. Черненко