Ухвала

іменем україни

18 жовтня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Фаловської І.М., Висоцької В.С., Гримич М.К.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Укоінвестбуд» про захист прав споживачів шляхом стягнення збитків, завданих невиконанням договору, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 липня 2016 рокута ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 05 березня 2005 року між сторонами укладено договір дольової участі у фінансуванні будівництва житлового будинку, відповідно до умов якого товариство з обмеженою відповідальністю «Укоінвестбуд» (далі - ТОВ «Укоінвестбуд») зобов'язалося побудувати багатоквартирний житловий будинок та передати позивачу у власність у строк до ІІ кварталу 2006 року із введенням будинку в експлуатацію у ІІІ кварталі 2006 року його частину, а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1. ОСОБА_4 сплатив на користь ТОВ «Укоінвестбуд» в обумовлені договором строки кошти у розмірі 246 193,56 грн., однак лише у 2012 році останнім збудовано будинок та введено його в експлуатацію, тобто протягом шести років відповідач не виконував свої зобов'язання за договором, у зв'язку із чим, позивач зі своєю сім'єю вимушений був винаймати (орендувати) житлове приміщення.

Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просив стягнути з ТОВ «Укоінвестбуд» понесені збитки у вигляді сплаченої орендної плати у розмірі 158 000 грн. за час вимушеної оренди житла з 01 лютого 2010 року.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року, у позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 05 березня 2005 року між позивачем та ТОВ «Укоінвестбуд» було укладено договір дольової участі у фінансуванні будівництва житлового будинку.

За змістом п. 1.3. вказаного договору ТОВ «Укоінвестбуд» зобов'язалося побудувати багатоквартирний житловий будинок по АДРЕСА_1 та передати у власність позивачу частину вказаного вище багатоповерхового будинку, а саме: двокімнатну квартиру № 252 у секції № 2, загальною площею 74,74 кв. м, житловою площею 40,23 кв. м, що розташована на 21 поверсі.

15 березня 2005 року позивач сплатив на користь ТОВ «Укоінвестбуд» кошти у розмірі 246 193,56 грн., отримав відповідно до договору довідку про інвестування 100 % за договором від 05 березня 2005 року.

Відповідно до п. 1.3. договору ТОВ «Укоінвестбуд» плановий строк введення будинку по зазначеній адресі позивачу в експлуатацію визначено у III кварталі 2006 року.

Згідно сертифікату, виданого Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в м. Києві, будинок був збудований та введений в експлуатацію 31 липня 2012 році.

01 лютого 2010 року ОСОБА_4 укладено договір оренди квартири АДРЕСА_2 строком до 01 лютого 2011 року, який в подальшому було переукладено до 31 грудня 2012 року.

Згідно зі ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ч. 1 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст. 158 ЖК Української РСР договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або органі управління, що ним утворюється.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, дійшов правильного висновку про те, що витрати на оренду житла не є збитками в розумінні ст. 22 ЦК України, оскільки вони не мають обов'язкового характеру і факт їх наявності та розмір не знаходиться у необхідному зв'язку з відшкодуванням збитків, а ненадання позивачем підтверджень проведення реєстрації вказаних договорів оренди у виконавчих органах місцевого самоврядування свідчить про те, що вказані договори не є належними та допустимими доказами в розумінні статей 58, 59 ЦПК України для підтвердження наявності розміру збитків.

Отже, місцевий суд всебічно та повно дослідив обставини справи та дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову. Крім того, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій і при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська

В.С. Висоцька

М.К.Гримич