АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/1634/17 Головуючий 1 інст. Лях М.Ю.
Категорія: договірні
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«10» жовтня 2017 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Бурлака І.В.,

Суддів: Карімової Л.В., Яцини В.Б.,

за участю секретарів: Каюкова Ю.В., Колесник О.Е., Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_1. В обґрунтування свого позову посилався на те, що 22 серпня 2016 року між ним та ОСОБА_1 укладено договір позики на загальну суму позики у розмірі 1200000,00 доларів США, що еквівалентно 30312000,00 грн.

Зазначив, що відповідно до умов договору повернення наданої позики повинно здійснюватися частинами, а саме шляхом повернення щопонеділка в розмірі 100000,00 доларів США, що еквівалентно 2526000,00 грн., починаючи з 29 серпня 2016 року.

29 серпня 2016 року ОСОБА_1 не повернув необхідної частини коштів, що фактично є порушенням пункту 3 договору позики.

Вказав, що позика надавалася ОСОБА_1 з метою купівлі-продажу нежитлової будівлі літ. «А1-4», загальною площею 1707,4 кв.м., яка розташована за адресою: м. Харків, вулиця Чернишевського, № 4.

Зазначив, що пунктом 4 договору позики з метою забезпечення виконання основного зобовязання передбачено обовязок позичальника після купівлі зазначеного обєкту нерухомого майна, але не пізніше 30 серпня 2016 року укласти договір іпотеки з ним і передати нежитлову будівлю літ. «А1-4», загальною площею 1707,4 кв. м., яка розташована за адресою: м. Харків, вулиця Чернишевського, № 4, як предмет іпотеки.

Вказав, що йому відомо, що ОСОБА_1 25 серпня 2016 року придбав вказаний обєкт нерухомості, але станом на 02 вересня 2016 року даного обовязку позичальником не виконано.

Просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 22 серпня 2016 року у розмірі 30312000,00 грн.; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору у розмірі 6890,00 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2016 року та додатковим рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2016 року позовну заяву ОСОБА_2 задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 22 серпня 2016 року в розмірі 30312000,00 грн. та сплачену суму судового збору у розмірі 6890,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити в задоволенні позову. При цьому посилався на неповне зясування судом обставин справи, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що його не було повідомлено належним чином про час і місце розгляду справи; що матеріали справи не містять письмового підтвердження розписки, яка б вказувала на факт передачі позикодавцем та отримання позичальником грошових коштів у сумі 1200000,00 доларів США, що еквівалентно 30312000,00 грн.; що матеріали справи не містять договору, за яким він начебто набув право власності на нежитлове приміщення, розташоване по вулиці Чернишевського, № 4 в м. Харкові на суму позичених коштів; що він ніколи не укладав та не підписував договору позики грошей, не придбавав та не мав наміру придбати за договором купівлі-продажу зазначене нежитлове приміщення, більше того, в зазначений період часу він перебував за межами України.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення зявившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити, рішення суду скасувати.

При цьому судова колегія виходить з наступного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дійсно укладено договір позики.

Проте, з таким висновком погодитися не можна, виходячи з наступного.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладання договору позики на його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 2 статті 1049 ЦК України передбачено, що якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Із копії договору позики від 22 серпня 2016 року вбачається, що ОСОБА_2 надав ОСОБА_1 грошові кошти на суму 1 200 000 доларів США, що еквівалентно 30 312 000,00 грн. згідно офіційного курсу НБУ на момент укладання договору для купівлі позичальником нежитлової будівлі літ. «А1-4», загальною площею 1707,4 кв. м., яка розташована за адресою: м. Харків, вулиця Чернишевського, № 4 строком на три місяці з моменту підписання даного договору.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 не надав оригінал договору позики та не міг пояснити, де знаходиться оригінал договору.

Під час розгляду в суді апеляційної інстанції двічі призначалась судова почеркознавча експертиза (18 квітня 2017 року та 29 червня 2017 року), яка не була проведена у звязку з ненаданням ОСОБА_2 та його представником оригіналу договору, безсумнівних вільних зразків почерку та підпису ОСОБА_1 в різнохарактерних за змістом та цільовим призначенням документах.

Згідно з вимогами статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи документи, виходячи з вимог закону, судова колегія вважає, що суд першої інстанції в порушення вимог закону задовольнив вимоги ОСОБА_2 та не врахував, що відсутня правова підстава (оригінал договору позики) для стягнення грошових коштів.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущений строк позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Неповно зясувавши обставини, що мають значення для справи, не звернувши увагу на вимоги закону, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо задоволення позову.

Оскільки рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального і процесуального права, воно підлягає скасуванню, а апеляційна скарга задоволенню.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч.2.ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України судова колегія

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2016 року скасувати і в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Судді колегії