АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/3690/17Головуючий у 1-й інстанції Дзюбич В.Л.
Провадження № 22-ц/789/1192/17 Доповідач - Щавурська Н.Б.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2017 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Щавурської Н.Б.

суддів - Міщій О. Я., Ходоровський М. В.,

при секретарі - Панькевич Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою Державного вищого навчального закладу "Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров'я України" на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 серпня 2017 року в справі за позовом Державного вищого навчального закладу "Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров'я України" до ОСОБА_2 про стягнення коштів за навчання,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 04 серпня 2017 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ДВНЗ "Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров'я України" просить скасувати рішення суду, вважаючи його ухваленим у зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального права та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на безпідставне незастосування до спірних правовідносин вимог ч.3 ст.5 ЦК України, яка регулює питання дії актів цивільного законодавства у часі й передбачає, зокрема, застосування нового акту цивільного законодавства до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Разом з тим, оскільки цивільні відносини між сторонами у справі виникли раніше, то, на думку позивача, до них повинні застосовуватися, як положення ст.52 ЗУ "Про освіту" (чинної на момент їх виникнення), що передбачали відповідальність у вигляді відшкодування коштів за навчання у випадку невідпрацювання студентом трьох років за місцем направлення, так і Порядок працевлаштування випускників вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затверджений наказом МОЗ України № 367 від 25.12.1997 року (п.21), а також Указ Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» № 77/96 від 23.01.1996 року (п.2) із змінами, внесеними згідно з Указом Президента № 342/96 від 16.05.1996 року.

Такими, що не відповідають вимогам закону (ч.1 ст.8 ЦК України) вважає й висновки суду в частині відсутності правових підстав для відшкодування відповідачем вартості навчання у зв'язку з відсутністю відповідного Порядку визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов угоди про працевлаштування, що мав бути розробленим Мінфіном разом з Міносвіти, Мінекономрозвитку і Нацбанком на виконання п.4 постанови КМУ від 22.08.1996 року № 992, оскільки за умови відсутності відповідних норм права в ЦК України цивільні відносини регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У зв'язку з цим вважає, що до моменту розроблення законодавцем механізму вирішення питання щодо визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов угоди про працевлаштування, Університет при нарахуванні фактичних затрат на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням випуску повинен застосовувати аналогію закону - визначати вартість навчання, використовуючи дані бухгалтерської звітності Університету та чинні нормативно-правові акти, а саме: «Методику розрахунку орієнтовної середньої вартості підготовки одного кваліфікованого робітника, фахівця, аспіранта, докторанта», затверджену постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2013 № 346, «Нормативи чисельності студентів (курсантів), аспірантів (ад'юнктів), докторантів, здобувачів наукового ступеня кандидата наук, слухачів, інтернів, клінічних ординаторів на одну штатну посаду науково-педагогічного працівника у вищих навчальних закладах III і IV рівня акредитації та вищих навчальних закладах післядипломної освіти державної форми власності», затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 17.08.2002 № 1134, наказ Міністерства освіти і науки України, Міністерства фінансів України, Міністерства економіки України від 23.07.2010 за № 736/902/758 «Про затвердження порядків надання платних послуг державними та комунальними навчальними закладами», що й було зроблено.

Окрім цього, на думку позивача, в зв'язку з тим, що угода про підготовку фахівців з вищою освітою від 01 вересня 2008 року № 5, укладена між Університетом та ОСОБА_2 станом на день подання апеляційної скарги є чинною та ніким не оспорювалася, судом безпідставно не застосовано до спірних правовідносин положення ст.204 ЦК України, що регулює принцип презумпції правомірності правочину. Вважає, що не виконавши своє зобов'язання передбачене чинним законодавством України та угодою про підготовку фахівців з вищою освітою № 5 від 01 вересня 2008 року, ОСОБА_2 завдав державі збитки на суму 105398,54 грн., які затрачено на його навчання в Державному вищому навчальному закладі "Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського МОЗ України".

Будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, сторони та їх представники у судове засідання не з'явилися. Від представника позивача надійшло письмове клопотання про розгляд справи у його відсутності. У відповідності до ч.2 ст.305 ЦПК України неявка належним чином повідомлених сторін у справі не перешкоджає розгляду такої в їх відсутності.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення Тернопільського міськрайонного суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з урахуванням наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з відсутності правових підстав для стягнення вартості навчання в зв'язку з тим, що норми законів, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог під час звернення до суду, втратили чинність, а чинний на день звернення з позовом ЗУ "Про освіту" не містить умов про обов'язковість трирічного відпрацювання та відшкодування в установленому порядку до державного бюджету вартості навчання; з відсутності належних і допустимих доказів про вартість навчання відповідача, оскільки вимоги, встановлені відповідним Порядком щодо трирічного відпрацювання чи відшкодування вартості навчання суперечать ст.ст.43, 53 Конституції України та ст.64 ЗУ "Про освіту", а Порядок щодо визначення та відшкодування вартості навчання випускниками у випадку порушення ними умов угоди, розроблення якого було передбачено ПКМ № 992 від 22.08.1996 року, відсутній; з відсутності в матеріалах справи доказів відмови відповідача їхати на навчання за місцем призначення, відповідальність за що передбачено умовами укладеної між сторонами угоди.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, як такими, що відповідають вимогам закону й зроблені на підставі наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що 26 червня 2008 року ОСОБА_2 звернувся до ректора ДВНЗ «ТДМУ ім. І.Я.Горбачевського» з заявою про допуск його до участі у конкурсному відборі на денну форму навчання медичного факультету цього університету. У заяві він зобов'язався в разі вступу до університету поїхати на роботу за державним розподілом, а в разі відмови від державного розподілу або неприбуття на місце роботи за розподілом повернути затрачені державою кошти на навчання (а.с.11).

01 вересня 2008 року сторони уклали угоду № 5 про підготовку фахівців з вищою освітою, відповідно до якої вищий заклад освіти зобов'язується оформити студентові направлення на працевлаштування. Натомість студент зобов'язується прибути після закінчення університету за місцем направлення і відпрацювати не менше трьох років; у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати відповідно до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку. Також, зазначено, що зміни та доповнення до цієї угоди вносяться шляхом підписання додаткових угод (а.с.13).

16 січня 2014 року комісією з персонального розподілу спеціалістів, які закінчують ДВНЗ «ТДМУ ім. І.Я.Горбачевського» у червні 2014 року, ОСОБА_2 направлений на роботу в Зеленьківську амбулаторію загальної практики сімейної медицини Тальнівської центральної районної лікарні Департаменту охорони здоров'я Черкаської обласної державної адміністрації на посаду лікаря загальної практики сімейного лікаря (а.с.15-25).

26.06.2014 року наказом ректора Університету на підставі результатів державних екзаменів відповідачу присвоєно кваліфікацію лікаря і видано диплом (а.с.32).

20.08.2014 року Міністерством охорони здоров'я України погоджено зміну ОСОБА_2 Місця призначення на роботу з посади лікаря загальної практики - сімейного лікаря Зеленьківської АЗПСМ Тальнівської ЦРЛ Черкаської області на посаду лікаря-терапевта Тернопільського міського комунального закладу "Центр первинної медико-санітарної допомоги" (а.с.33).

Наказом головного лікаря Тернопільського міського комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги» № 245-к від 19 серпня 2014 року ОСОБА_2 зараховано на посаду лікаря-інтерна за спеціальністю «Внутрішні хвороби» (а.с.34).

В подальшому, відповідно до наказу головного лікаря Тернопільського міського комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги» № 257-к від 25 липня 2016 року ОСОБА_2 звільнено з 31 липня 2016 року з посади лікаря-інтерна у зв'язку з закінченням інтернатури (а.с.35).

Наказом головного лікаря Тернопільського міського комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги» № 264-к від 29 липня 2016 року ОСОБА_2 прийнято на посаду лікаря-терапевта з 01 серпня 2016 року (а.с.36).

23.09.2016 року відповідач звільнений з посади лікаря-терапевта Тернопільського міського комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги» за власним бажанням (а.с.37).

За розрахунком позивача фактичні затрати на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням випуску 2014 року складають 76725,86 грн. (а.с.42).

За період навчання в університеті з вересня 2008 року по липень 2014 року відповідачу було нараховано та виплачено стипендію в розмірі 28672,68 грн. (а.с.43).

Відповідно до ч.2 ст.52 Закону України "Про освіту" у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у зв'язку з закінченням навчання, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На виконання вимог ч.2 ст.52 ЗУ "Про освіту" прийнято Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затверджений постановою КМУ № 992 від 22.08.1996 року.

Виходячи із положень п.п.8, 14 Порядку випускник вищого навчального закладу зобов'язаний відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років, а в разі неприбуття за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його за ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання.

Обов'язок випускника відшкодувати до Державного бюджету повну вартість навчання встановлений також ст.2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», відповідно до якого особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов'язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації відпрацювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання.

Законом України від 01.07.2014 року № 1556-УІІ "Про вищу освіту" частина 2 зі статті 52 ЗУ «Про освіту» виключена.

Також, постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 року № 216 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.1996 року № 992» відмінена норма щодо обов'язковості відпрацювання в секторі економіки особами, які навчалися за рахунок державного бюджету, що містилась у п.8 Порядку Кабінету Міністрів України.

Крім цього, Постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2017 року № 376 «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України" визнано такими, що втратили чинність, постанови Кабінету Міністрів України згідно з переліком, а саме: Постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 «Про Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням (ЗП України, 1996 р., № 17, ст.460); Постанови Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 р., № 216 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 р. № 992 (офіційний вісник України, 2015 р., № 33, ст.965).

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Згідно вимог ч.2 ст.5 ЦК України та ст.58 Конституції України акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Отже, Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Таким чином, встановивши, що закон, який передбачав цивільно-правову відповідальність студента у вигляді відшкодування до державного або місцевого бюджетів вартості навчання за відмови відпрацювання за призначенням після закінчення навчання, в силу вимог ст.58 Конституції України втратив чинність, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, прийшов до вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги в частині незастосування судом першої інстанції до спірних правовідносин норм матеріального права, що на думку позивача, підлягали застосуванню, а саме - ч.3 ст.5 ЦК України, яка регулює питання дії актів цивільного законодавства в часі, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки не зважаючи на те, що новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності, оскільки Законом України "Про вищу освіту" від 01 липня 2014 року скасовано цивільну відповідальність особи у вигляді відшкодування коштів за відмову відпрацювання трьох років за місцем направлення, то даний закон відповідно до ст.58 Конституції України, ч.2 ст.5 ЦК України, як такий, що має зворотню дію в часі підлягає застосуванню до правовідносин, що виникли між сторонами до його прийняття.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу позивача на те, що положення ст.52 ЗУ "Про освіту" (в редакції, що існувала на час укладення типової угоди з відповідачем) порушує норму конституційного права на вільний вибір місця роботи осіб, які закінчили вищі навчальні заклади.

Не заслуговують на увагу й доводи апеляційної скарги Тернопільського медуніверситету в частині незастосування до спірних правовідносин ст.2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», яка передбачала аналогічний обов'язок відшкодування вартості навчання за відмову відпрацювання не менше трьох років за місцем направлення, однак, яка не була скасована після вступу в дію нового ЗУ "Про вищу освіту", оскільки вищевказаний нормативний акт суперечить ст.58 Конституції України, що має найвищу юридичну силу, та ч.2 ст.5 ЦК України, який в силу вимог ч.2 ст.4 ЦК, є основним актом цивільного законодавства України.

Безпідставними, на думку колегії суддів, є доводи апеляційної скарги позивача в частині не врахування судом умов укладеного між сторонами договору, якими чітко передбачено відповідальність студента у вигляді відшкодування відповідно до державного або місцевого бюджетів вартості навчання в установленому порядку за відмову їхати за призначенням після закінчення навчання, до якого не було внесено будь-яких змін шляхом підписання додаткових угод і який недійсним не визнавався, і як наслідок - вимог закону, що передбачають презумпцію правомірності правочину, оскільки умовами укладеної між сторонами угоди відповідальність у вигляді відшкодування вартості навчання передбачено лише за відмову їхати за призначенням, а не за відпрацювання менше трьох років.

Разом з тим, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів відмови ОСОБА_2 прибути на місце працевлаштування за призначенням після закінчення навчання. Натомість, як вбачається з наявних у матеріалах справи письмових документів (а.с.33-37), відповідач ОСОБА_2 прибув за місцем призначення до Тернопільського міського комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги», був прийнятий на роботу 19.08.2014 року й працював там до 23.09.2016 року.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення в даній справі, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, скасуванню з підстав, наведених у ній, не підлягає.

Керуючись ст.ст.305 ч.2, 307 ч.1 п.1, 308 ч.1; 313 ч.1, 314 ч.1 п.1, 315 ч.ч.1, 2; 317 ч.1, 319 ч.1, 324 ч.1 п.1, 325 ч.1 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державного вищого навчального закладу "Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров'я України"- відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 04 серпня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Н.Б. Щавурська

Судді : О.Я. Міщій

М.В. Ходоровський