Справа № 751/2646/17 Провадження № 22-ц/795/1893/2017 Головуючий у I інстанції Цибенко І. В. Доповідач - Висоцька Н. В.
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 жовтня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:
головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Мамонової О.Є.

із секретарем Зіньковець О.О.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 07 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 07.09.2017, яким в задоволенні позову відмовлено, та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

За доводами апеляційної скарги оскаржуване рішення суду є незаконним, необґрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування незаконності судового рішення заявник посилається, що 30.02.2014 він уклав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України, у зв`язку з чим, за порадою працівника відділу кадрів відповідача, написав заяву про звільнення за погодженням сторін, бо не знав якого змісту потрібно писати заяву. Наслідки звільнення з підстав п. 1 ст. 36 КЗпП України позивачу ніхто не роз`яснив, як і не роз`яснили про наявність ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби» від 06.12.2016.

Представник відповідача в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час і місце апеляційного розгляду справи повідомлений належним чином. До початку розгляду справи надіслав на адресу суду апеляційної інстанції заперечення на апеляційну скаргу.

Позивач в судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи.

Зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку позивача та відповідача такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Вислухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 , обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 01.12.2015 ОСОБА_2 був прийнятий на роботу до відокремленого підрозділу Київського будівельно-монтажного експлуатаційного управління № 1 державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця», яке реорганізоване шляхом перетворення у виробничий підрозділ Київське будівельно-монтажне експлуатаційне управління регіональної філії «Південно-Західно залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 3-5).

26.01.2017 ОСОБА_2 написав на ім`я начальника КБМЕУ ОСОБА_3 заяву, в якій просив звільнити його за угодою сторін з 26.01.2017 (а.с. 42).

Наказом (розпорядження) начальника виробничого підрозділу Київське будівельно-монтажне експлуатаційне управління Миколюк О.П. № 9-ос від 26.01.2017 звільнено ОСОБА_2 26.01.2017 за його заявою, відповідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. З вказаним наказом останній ознайомлений про що поставив свій підпис (а.с. 41).

З копії трудової книжки вбачається, що позивача 26.01.2017 звільнено за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с.5).

30.01.2017 ОСОБА_2 підписав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу (а.с. 6-7).

Відповідно до вказаного вище контракту ч. 3 передбачено, що Контракт є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін на особливий період, але не менше одного місяця до оголошення демобілізації та етапів звільнення у ході демобілізації, визначених Генеральним штабом ЗС України.

06.03.2017 ОСОБА_2 звернувся до відповідача з письмовою заявою про скасування наказу про звільнення за ч. 1 ст. 36 КЗпП України, бо він протирічить ч. 3 ст. 119 КЗпП України, та просив поновити на посаді газоелектрозварювальника та виплачувати йому середній заробіток на весь час проходження військової служби (а.с. 10-11), на яку отримав відповідь, що був звільнений на загальних підставах відповідно до п. 1 ст. 36 за угодою сторін згідно поданої заяви, інші документи до відділу кадрів при звільненні ОСОБА_2 не надавалися, підстав для відміни наказу про звільнення ОСОБА_2 не має (а.с. 12).

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що оскільки позивач звернуся до відповідача з заявою про звільнення його за угодою сторін, наказ про звільнення винесений з додержанням вимог закону, про намір позивача звільнитись з роботи у зв`язку з прийняттям його на військову службу за контрактом відповідач не був повідомлений, крім того контракт про проходження військової служби було укладено після звільнення з підприємства.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи зясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Частиною 1 статті 119 КЗпП України передбачено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Починаючи з 01 квітня 2014 року працівники, які призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, не підлягають звільненню. В даному випадку мобілізованих потрібно увільняти від роботи (звільняти від виконання посадових обов`язків) на підставі ст. 119 КЗпП України та ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», про що, відповідно, має видаватися наказ по підприємству.

Зазначені гарантії розповсюджуються на всіх працівників, призваних на військову службу під час мобілізації, та на працівників, які вступили на військову службу під час мобілізації за особистим бажанням (тобто, добровольці).

Відповідно до ч. 3 ст.119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Проте, ст. 36 КЗпП України зазначені підстави припинення трудового договору, зокрема, однією із таких підстав є угода сторін.

Судом першої інстанції обґрунтовано враховано, що відповідно до частини 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Ст. 235 КЗпП України передбачено, що поновлення на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір працівника можливе у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Отже, ухвалюючи рішення у справі про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, встановивши, що позивачем подано заяву про звільнення за угодою сторін, а контракт про проходження військової служби укладено після звільнення.

Крім того, представник позивача під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції пояснила, що наказ про звільнення її чоловіка ОСОБА_2 був 26.01.2017 року, позов до суду було скеровано15.05.2017, оскільки він перебував у військовій частині.

Враховуючи викладене, не спростовують правильності висновків суду доводи скарги, що заявник не знав якого змісту потрібно писати заяву, наслідки звільнення з підстав п. 1 ст. 36 КЗпП України позивачу ніхто не роз`яснив, як і не роз`яснили про наявність ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби» від 06.12.2016.

З метою забезпечення реалізації закріплених прав і свобод людини і громадянина Конституція України встановлює відповідні правові гарантії. Зокрема, в частині першій статті 59 Конституції України закріплено право кожного на правову допомогу. Право на правову допомогу - це гарантована Конституцією України можливість фізичної особи одержати юридичні (правові) послуги.

З врахуванням положень ч. 2 ст. 308 ЦПК України, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Оскаржуване рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених доказах, оцінка яких проведена у відповідності до положень ст. ст. 57-66 ЦПК України і доводи апеляційної скарги їх не спростовують та не містять передбачених законом підстав для скасування вірного по суті рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 07 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.
Головуючий:Судді: