Ухвала

Іменем України

23 жовтня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,

Карпенко С.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області, ОСОБА_3, третя особа - управління Держгеокадастру у Вінницькому районі Вінницької області, про визнання державних актів на право власності на земельні ділянки недійсними за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 22 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вона є власником 19/100 часток будинку АДРЕСА_1, розташований на земельній ділянці площею 0,4021 га. Рішенням Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 28 лютого 2000 року їй безкоштовно передано у приватну власність земельну ділянку для обслуговування частки житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0750 га. При виготовленні технічної документації на видачу державного акта на право власності на земельну ділянку вона дізналася про те, що частина земельної ділянки, на якій розташована належна їй на праві власності частка вищезазначеного житлового будинку, була передана ОСОБА_3 відповідно до державних актів від 16 грудня 2004 року.

Враховуючи викладене та те, що земельна ділянка відповідачем приватизована без її згоди, ОСОБА_2 просила визнати державні акти від 16 грудня 2004 року на право власності на земельні ділянки, кадастрові номери НОМЕР_2 та НОМЕР_1, видані відповідачу ОСОБА_3, недійсними.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 19 січня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 22 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання державного акта серія НОМЕР_3 від 16 грудня 2014 року недійсним скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано державний акт серії НОМЕР_3 від 16 грудня 2014 року на право власності на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_2, виданий ОСОБА_3, недійсним. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду в частині визнання Державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Судові рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 не оскаржені, тому в касаційному порядку не переглядаються (ст. 335 ЦПК України).

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належать 19/100 часток будинку АДРЕСА_1 який розташований на земельній ділянці площею 0,4021 га.

Рішенням Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 28 лютого 2000 року ОСОБА_2 безкоштовно передано у приватну власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 площею 0,0750 га.

Рішенням Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 06 травня 2003 року ОСОБА_3 виділено 0,26 га землі до житлового будинку АДРЕСА_1, частину якого подарувала їй мати ОСОБА_5 та частину якого продав ОСОБА_6

Рішенням Вінницько-Хутірської сільської ради від 25 грудня 2003 року вирішено внести часткову зміну до рішення цієї ради від 06 травня 2003 року в пункті: «площа земельної ділянки», переданої у приватну власність. Видано державний акт на право приватної власності на землю в розмірі фактичного землеволодіння загальною площею 0,3643 га, в тому числі: для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель у розмірі 0,1509 га по АДРЕСА_2 та 0,0991 га по вул. Солов'їній для ведення особистого селянського господарства у розмірі 0,0943 га. по АДРЕСА_2.

Відповідно до державного акта про право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 належить земельна ділянка по АДРЕСА_1 площею 0,1179 га.

Висновком судової земельно-технічної експертизи від 15 грудня 2015 року встановлено, що 19/100 часток житлового будинку, що належать на праві спільної часткової власності ОСОБА_7 перебуває в межах земельної ділянки, що належить ОСОБА_3 відповідно до державного акта від 16 грудня 2004 року, розташованій по АДРЕСА_1.

Згідно з ч. 1 ст. 116 ЗК України (в редакції на момент виникнення спірних відносин) встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

За змістом ч. ч. 1, 2, 10 ст. 118 ЗК України, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Право власності у ОСОБА_2 виникло на підставі рішення Вінницького районного суду від 05 серпня 1997 року.

Право власності на спірну земельну ділянку у ОСОБА_3 виникло на підставі рішення Вінницько-Хутірської сільської ради від 25 грудня 2003 року.

Частиною 2 ст.120 ЗК України встановлено, що, якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відповідно до ст. 126 (в редакції, чинній до 05 березня 2009 року), ст. ст. 152, 155 ЗК України державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень та цивільно-правових угод. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце уразі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 04 червня 2014 року № 6-46цс14 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Суд апеляційної інстанції на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшов обгрунтованого висновку про те, що право власності ОСОБА_2 на 19/100 часток житлового будинку виникло до прийняття рішення Вінницько-Хутірської сільської ради про затвердження технічної документації та видачі ОСОБА_3 державного акта на право власності на земельну ділянку площею 0,3631 га., яка частково знаходиться під частиною будинку, яка належить на праві власності ОСОБА_8, тому державний акт серії НОМЕР_3 від 16 грудня 2004 року, який посвідчує право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,1460 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, порушує право ОСОБА_2 на користування земельною ділянкою, яка знаходиться під належною їй на праві власності частиною житлового будинку.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень касаційного суду (ст. 335 ЦПК України), висновків апеляційного суду не спростовують і на законність судового рішення не впливають.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 22 лютого 2017 року в частині задоволення позову ОСОБА_2 до Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області, ОСОБА_3 про визнання державного акта на право власності на земельну ділянку недійсним залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

С.О.Карпенко