печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2017 року Печерський районний суд м.Києва

в складі головуючого судді Остапчук Т.В.

при секретарі Медведєва М.Г., Чепіга Є.І.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРАНД ПАБ" про визнання недійсним договору,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРАНД ПАБ" про визнання недійсним договору,в якому просить визнати недійсним договір позики від 24.12.2010 року, згідно з умовами якого відповідач передав у власність відповідачу на безпроцентній основі кошти у розмірі 95368,33 дол. США, які позивач зобов»язався повернути до 01.06.2012 року. Вказував на те що договір не відповідав його внутрішній волі щодо правової природи й змісту правочину , не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, приховував правочин залучення інвестиційних коштів між ТОВ "ГРАНД ПАБ" , позивачем та ОСОБА_2та на підставі ст..203,215 ч.1, 229,235 ЦК України є недійсним. Договір позики від 24.12.2010 р. є удаваним правочином, який було вчинено для приховання іншого правочину, а саме залучення інвестиційних коштів ТОВ від позивача та Відповідача- ОСОБА_2 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мали намір надати грошові кошти ТОВ , а ТОВ повинно було цими коштами сплатити вартість робіт будівельного підряду, що були ТОВ «МЕГАБУД» , засновником та керівником якого є ОСОБА_2 Оскільки ТОВ «ГРАНД ПАБ» не мало грошових коштів для сплати вартості виконаних ТОВ «МЕГАБУД» будівельних підрядних робіт. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як фізичні особи домовилися стати інвесторами, що повинні були надати грошові кошти сплати ТОВ «ГРАНД ПАБ» вартості виконаних ТОВ «МЕГАБУД» робіт. Оскільки норми чинного законодавства не передбачають можливості укладати корпоративні угоди між учасниками товариства з обмеженою відповідальністю або збільшення статутного фонду ТОВ «ГРАНД ПАБ» для покриття збитків була обрана саме така письмова нотаріальна форма договору позики. Насправді сторони вчинили правочин про залучення інвестиційних коштів юридичною особою ТОВ «ГРАНД ПАБ» від фізичних осіб ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Оскільки ОСОБА_2 не виконав зобов»язань-електричний кабель проведено не було . Оскільки грошові кошти не сплачувались від ТОВ «ГРАНД ПАБ» на користь ТОВ «МЕГАБУД» , отже і грошові кошти не сплачувались як інвестиційні кошти від ОСОБА_2 та ОСОБА_1, на користь ТОВ «ГРАНД ПАБ» В даному випадку ОСОБА_2 не передавав на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 95 368,33 дол.США. В судовому засіданні представник позивача Оленченко О.В., ОСОБА_5 позов підтримали , просили задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 -ОСОБА_6 проти позову заперечував , посилаючись на його безпідставність , вказував на те що при розгляді позову про стягнення коштів були досліджені всі обставини укладення договору позики.

Представник відповідача "ГРАНД ПАБ" - Розвадовська О.Л. позов визнала, в подальшому в судове засідання не з»явилась.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи , приходить до слідуючого.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 24.12.2010 року було укладено договір позики, згідно з умовами якого ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_1 на безпроцентній основі кошти у розмірі 95368,33 дол. США, що за офіційним курсом НБУ (1 дол. США =7.9635 грн.) складає 759 465, 70 грн., які зобов»язався повернути до 01.06.2012 року(а.с.10-11).

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частина 1 статті 1047 ЦК України встановлює, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позивач стверджує, що договір позики ві 24.12.2010 року був удаваним, оскільки приховував інший правочин про залучення інвестиційних коштів від ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ТОВ «ГРАНД ПАБ»

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами).

Відповідно ч.1 ст.212 ЦК України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як передбачено ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних його умов.

Відповідно до вимог ч.1 ст.215 ЦК України та згідно роз'яснень п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З огляду на зазначене вище, суд приходить до висновку, що в момент вчинення спірного правочину було дотримано вимоги, встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України, договір позики був посвідчений приватним нотаріусом КМНО Тимченко Л.О.

Також, відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

За вимогами ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.57 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів.

Згідно ст.ст.58, 59 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ст.1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Відповідно до ст.1131 ЦК Укрїни договір про спільну діяльність укладається у письмовійформі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

В судовому засіданні позивач не заперечував, що договір про спільну діяльність укладено не було та позивач не є учасником товариства ТОВ «ГРАНД ПАБ».

Також, відповідно до п.25 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009

За удаваним правочином (стаття 235 ЦК ( 435-15 )) сторони

умисно оформляють один правочин, але між ними насправді

встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного

правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін

виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з

метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України

має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та

вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд

ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання

його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені

статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у

випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є

нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

У правовій позиції, висловленій Верховним Судом України, зазначено, що оскільки головним елементом правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що підлягав установленню судами є дійсна спрямованість волі сторін на укладення договору та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме (постанова від 21.12.2016 у справі № 6-167цс16, від 07.09.2016 р. № 6-1026цс16 )

Згідно п. 5.6. Договору позики вбачається, що цей правочин укладається з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним).

Відповідно до п.5.7. Договору позики, цей правочин не приховує інший правочин (не у удаваним).

Згідно п.9 Договору позики, сторони погодились, що після повернення грошових коштів, визначених в п. 1 цього Договору, позикодавцем буде надано позичальнику заяву про повний розрахунок, підпис на якій має бути нотаріально засвідчений.

Рішенням Солом»янського районного суду м.Києва від 8.12.2015р. стягнуто з позивача на користь відповідача ОСОБА_2 борг за договором позики від 24.12.2010р.

В обґрунтування своїх заперечень при розгляді позову про стягнення боргу позивач вказував що отриманні від ОСОБА_2 кошти в сумі 95368, 33 дол. США були використані в інтересах товариства, зараховані та проведенні по товариству з зазначенням конкретного призначення , в т.ч. на виконання взятих зобов'язань саме відповідачем ,однак доказів на підтвердження того,суду не було надано.

Як вбачається з матеріалів справи, в договорі позики від 24.12.2010 року чітко зазначено про те, що позивач отримав кошти в розмірі 95368,33 дол. США та зобов'язався їх повернути у тому ж розмірі до 01.06.2012 року, тобто отримано кошти в борг.

Та обставина, що в день укладання договору кошти не передавалися відповідачем, не може свідчить про його безгрошовість, оскільки сторони в суді визнали, що обумовлена у договорі сума надавалася відповідачу без будь-яких розписок до укладання договору позики.

Та обставина, що дружина позивача є співзасновником товариства та перебувала у трудових відносинах з ТОВ «ГРАНД ПАБ» , не є доказом того, що надані позивачем кошти були направлені на спільну господарську діяльність саме між позивачем та відповідачем по справі.

Аналізуючи зібрані докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження відсутності боргових зобов'язань перед відповідачем ОСОБА_2за договором позики від 24.12.2010 року та на підтвердження позовних вимог , що укладений договір приховував інший правочин про залучення інвестиційних коштів від ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ТОВ «ГРАНД ПАБ».

Таким чином, позовні вимоги позивача є безпідставними не знайшли підтвердження в судовому засіданні , тому в задоволенні позову слід відмовити.

З огляду на вищенаведене, відповідно до ст.ст. 203-215,235, 627, 638, 1054, 1077-1079, 1081 ЦК України; ст.ст.4, 10, 11, 37, 60,88, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРАНД ПАБ" про визнання недійсним договору залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Печерський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Остапчук Т.В.