Справа № 2/593/428/2017
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Бережанський районний суд Тернопільської області

"11" жовтня 2017 р. м. Бережани Тернопільської області

Суддя Бережанського районного суду Тернопільської області Німко Н.П., перевіривши дотримання та виконання вимог ст.ст. 119-120 ЦПК України у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до відповідача ОСОБА_2 із вимогою постановити судове рішення, яким визнати за нею (позивачкою) право власності на 1/4 частину квартири №-22 по вул. Січових Стрільців, 38 в м.Бережани, за набувальною давністю.

Суд, ознайомившись із вищевказаним позовом прийшов до висновку, що подана суду позовна заява не в повній мірі відповідає вимогам ст.ст. 119, 120 ЦПК України.

Так, за правилами статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст.4 ЦПК України).

Доступ до правосуддя в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини не може бути абсолютним і підлягає державному регулюванню й обмеженню. Кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Доступ до правосуддя здійснюється шляхом точного, послідовного і неухильного дотримання процесуального алгоритму, що передбачений ЦПК.

У відповідності до вимог п. 4 ч.2 ст.119 ЦПК України позовна заява повинна містити ціну позову щодо вимог майнового характеру.

Положеннями п. 9 ч. 1 ст. 80 ЦПК України визначено, що ціна позову про право власності на нерухоме майно визначається дійсною вартістю такого нерухомого майна.

У позовній заяві не зазначено ціни позову спірного майна.

З огляду на викладене, позивачу слід вказати ціну позову, виходячи із дійсної вартості спірного нерухомого майна, а судовий збір відповідно має сплачуватись, виходячи зі ставок судового збору, які встановлені ст. 4 Закону України «Про судовий збір».

Згідно ч.1 ст.3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб .

Станом на 01.01.2017 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 1600,00 грн.

Таким чином, розмір судового збору, який слід сплатити позивачу становить 1% від ціни позову, але не менше 640 грн. та не більше 8000 грн.

Отже, визначившись із ціною позову, стороні позивача слід сплатити судовий збір виходячи із її розміру та подати суду відповідний підтверджуючий таку сплату документ.

Актуальні платiжнi реквiзити для перерахування судового збору розміщені на сторінці Бережанського районного суду Тернопільсько області офіційного веб-порталу «Судова влада».

Окрім того, всупереч вимогам п.п. 5, 6 ч.2 ст.119 ЦПК України, позивач, при викладенні обставин, якими обґрунтовує свої позивні вимоги, не зазначила докази, що підтверджують кожну обставину, або наявність підстав для звільнення від їх доказування.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник, оскільки таке майно для позивача має бути чужим, тобто перебувати у власності іншої особи.

В пункті 12 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014р. «Про практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

У поданій суду позовній заяві позивачем не зазначено, хто на даний час є власником спірного майна 1/4 частини згаданої квартири, одночасно вказано, що спірне майно, після смерті спадкодавця ОСОБА_3, як спадщина не є прийнятим його донькою ОСОБА_2 Виходячи із таких обставин, зазначене майно входить до складу спадщини і підлягає спадкуванню на загальних підставах іншими спадкоємцями, про яких у позові не зазначено. Таким чином участь у справі в якості відповідача ОСОБА_2 сторона позивача не обґрунтувала жодним чином.

Також позивачка не зазначила доказів на підтвердження обставин, якими вона обґрунтовує заявлені вимоги щодо строку володіння таким майном та його безперервності, а саме, що з 2001 року по день смерті спадкодавиця ОСОБА_4 постійно проживала в спірній квартирі, добросовісно володіла та відкрито користувалася даним нерухомим майном, доглядала за квартирою, а після смерті спадкодавиці, позивачка як її спадкоємиця доглядає за квартирою та користується нею.

Зокрема, суд звертає увагу, що твердження позивачки про те, що ОСОБА_5 постійно з 2001 року і до дня смерті постійно проживала у спірній квартирі, не узгоджується із відомостями про місце смерті зазначеної особи, яке вказане, як с. Петрики Тернопільського району Тернопільської області, а спірна квартира розташована в м.Бережани Бережанського району Тернопільської області.

В цій частині суд також відзначає суперечливість відомостей викладених позивачем, оскільки, як вказано у позовній заяві на даний час вона проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, натомість, як із свідоцтва про право на спадщину за заповітом, позивачка є зареєстрованою в ІНФОРМАЦІЯ_2.

Також у позові не зазначено, як обставин, так і доказів в їх підтвердження щодо безтитульності (незаконності) володіння чужим майном, як спадкодавицею ОСОБА_5, так і самою позивачкою, що є обовязковою умовою для визнання права власності за набувальною давністю, оскільки володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Дотримання вимог ст.119 ЦПК України при пред`явленні заяви в суд є імперативним правилом в тому числі і для суду на предмет перевірки заяви і долучених до неї матеріалів і недопущення відкриття провадження і призначення непідготовленої справи (позову) до розгляду. Заява не може ґрунтуватися на припущеннях.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своєму рішенні «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року. Відтак в кожному випадку позивач при зверненні до суду із позовом повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Згідно ст. 121 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без дотримання вимог, викладених у ст. ст. 119, 120 ЦПК України постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача та надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня отримання позивачем ухвали.

Якщо ж позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк не виконає всі вимоги, позовна заява вважатиметься неподаною і буде повернута позивачу.

За вказаних обставин суд вважає, що позовну заяву слід залишити без руху для виправлення вищевказаних недоліків і зважаючи на характер та обсяг виявлених недоліків позовної заяви, строк на їх усунення доцільно визначити терміном п'ять днів із дня отримання копії ухвали.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 121 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, залишити без руху, про що повідомити позивача й надати йому строк для виправлення недоліків в 5 ( пять) днів з дня отримання даної ухвали.

У випадку невиконання вимог даної ухвали позовна заява буде вважатись неподаною і підлягатиме поверненню позивачу

Ухвала суду окремому оскарженню не підлягає.

Суддя Бережанського районного суду

Тернопільської області ОСОБА_6