ухвала

іменем україни

18 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Ситнік О.М., Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В., Леванчука А.О., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - служба у справах дітей Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав, за касаційною скаргою представника ОСОБА_8 - ОСОБА_9 на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 20 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 15 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з даним позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що 26 серпня 2000 року між сторонами був укладений шлюб, від якого народився син ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У 2001 році з ініціативи позивача шлюб був розірваний. Син залишився повністю на утриманні позивача, відповідач не сплачував аліментів на утримання малолітнього сина, не брав участі у його вихованні протягом п'яти років та взагалі не бачив сина протягом цього часу.

У 2006 році відповідач попросив вибачення і позивачка повіривши його обіцянкам, що він виправиться і стане хорошим чоловіком для неї та турботливим батьком для спільного сина, вирішила повторно укласти з ним шлюб.

За час перебування у повторному шлюбі у подружжя народилося ще двоє дітей: ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3.

За рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 09 грудня 2003 року шлюб було розірвано, місце проживання дітей визначено разом з позивачем.

14 грудня 2013 року відповідач залишившись вдома разом з сином ОСОБА_10 та наніс йому тілесні ушкодження, вигнав з дому.

Позивач, маючи обґрунтовані побоювання щодо можливої неправомірної поведінки відповідача по відношенню до себе та дітей, змушена була терміново виїжджати до м. Києва з дітьми та 28 грудня 2013 року виїхала з будинку відповідача.

З цього часу відповідач не виявив ані намірів, ані бажання побачитися з дітьми, жодного разу не навідував їх, хоча йому відомо місце проживання дітей в м. Києві.

Жодних перешкод у спілкуванні відповідача з дітьми позивач не влаштовує. Крім того, менший син ОСОБА_12 потребує постійного лікування та реабілітації, оскільки хворіє ДЦП.

Відповідач виплачує аліменти невчасно, не в повному обсязі, виплачених ним коштів взагалі не вистачає на утримання трьох малолітніх дітей.

Також відповідач перешкоджає розвитку дітей, не надає згоду на їх виїзд за кордон. Оскільки відповідач не виконує обов'язків з виховання дітей, не піклується про їх життя та здоров'я, не дбає про їх фізичний та моральний розвиток, не забезпечує дітей матеріально, а також вчинив злочин щодо дитини, тому позивач просить позбавити ОСОБА_7 батьківських прав щодо дітей: ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 20 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 15 червня 2016 року, у позові ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - служба у справах дітей Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав - відмовлено.

Попереджено ОСОБА_7 про необхідність змінити ставлення до виховання дітей: ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Покладено на орган опіки та піклування Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації контроль за виконанням ОСОБА_7 батьківських обов'язків відносно дітей: ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_8 - ОСОБА_9 просить скасувати судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, на таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 213 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій враховуючи конкретні обставини справи, інтереси дітей, ставлення відповідача до дітей, його бажання виконувати батьківські обов'язки по відношенню до дітей, а також те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, суди дійшли висновку про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

Проте з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій повністю погодитися не можна виходячи з наступного.

Як установлено судами попередніх інстанцій, сторони є батьками дітей: ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Після розірвання шлюбу 09 грудня 2013 року, сторони проживають окремо, позивач з дітьми у м. Києві, відповідач у м. Сваляві.

ОСОБА_11 з 04 вересня 2014 року навчається та виховується в СШДС І ступеня «Золотий ключик», з характеристики цього закладу вбачається, що вихованням дитини займається мати, яка створює всі необхідні умови для розвитку дитини, приймає активну участь у конкурсах дитячого садка, батько дитини за період перебування дитини у садочку не цікавився дитиною взагалі, батьківські збори не відвідував, з вихователями не спілкувався.

ОСОБА_10 з 04 вересня 2014 року навчається та виховується в СШДС І ступеня «Золотий ключик», з характеристики цього закладу вбачається, що батько дитини за період перебування дитини у садочку не цікавився успіхами доньки.

ОСОБА_13 навчається у спеціалізованій школі № 43 «Грааль» з лютого 2014 року, з характеристики даного навчального закладу вбачається, що батько дитини за період навчання не цікавився успіхами сина, батьківські збори не відвідував, з класним керівником та вчителями не спілкувався.

Постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 07 лютого 2014 року встановлено вину ОСОБА_7 у вчиненні насильства у сім'ї у відношенні до своєї жінки ОСОБА_6

Вироком Свалявського районного суду Закарпатської області від 09 вересня 2014 року визнано ОСОБА_7 винним у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 125 ч. 1 КК України, згідно з якою ОСОБА_7, 14 грудня 2013 року наніс малолітньому сину ОСОБА_14, один удар долонею правої руки в обличчя, внаслідок чого дитина отримала легке тілесне ушкодження у вигляді садна перенісся, яке згідно з висновком судово-медичного експерта кваліфікується як легке тілесне ушкодження, як таке, що не потягло за собою короткочасного розладу здоров'я чи незначної стійкої втрати працездатності.

Згідно з висновком психологічного обстеження, затвердженого директором міського центру дитини служби у справах дітей виконавчого органу Київської міської ради 13 жовтня 2015 року, ОСОБА_13 має емоційну прихильність до матері, виявляє до неї позитивне ставлення, постійне бажання допомогти та підтримати, на батька хлопчик ображений через його негативне ставлення до матері та знецінювання і неповагу до нього, це підтверджується наступними висловлюваннями «батько обзивав мене, кричав та принижував мене», хлопець зауважив, що батько у їх родині є, про те він не цікавиться дітьми, уникає спілкування з ними та відношення до родини у нього байдуже, на даний час у ОСОБА_13 відношення до батька байдуже «коли я літом був у Сваляві мені байдуже де він, я з ним не хочу говорити».

Софія має міцну емоційну прихильність до матері, виявляє до неї позитивне ставлення, постійне бажання бути поруч, до батька у дівчинки відношення нейтральне, ОСОБА_10 його витісняє з родинного оточення, а якщо і згадує, то «я за ним не скучаю, ... він кричав на маму і ОСОБА_13».

ОСОБА_12 має емоційну прихильність до матері, виявляє до неї позитивне ставлення, з нею поруч дитина врівноважена та захищена, при нагадуванні про батька хлопчик не розуміє змісту запитання, порівнюючи батька з дідусем, тому, що образ батька у дитини не сформований (зважаючи на ранній вік дитини).

З доданої до висновку протоколу від 01 жовтня 2015 року № 1 телефонної розмови з батьком ОСОБА_7 вбачається, що останній повідомив, що на даний час проживає в м. Свалява і досить часто від'їздить по роботі за кордон, при необхідності готовий приїхати до Центру на консультацію, дуже сумує за дітьми, бажає з ними спілкуватись та зустрічатись, проте колишня дружина не дозволяє приїжджати до дітей та бачитись з ними; батько під час бесіди був надто схвильованим, розумівся у складності ситуації, постійно повторював, що дітей дуже любить і не дасть згоди дружині забрати у нього дітей назавжди.

Згідно з висновком органу опіки та піклування Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації від 06 листопада 2005 року, вказаний орган вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_7 стосовно ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи відповідач працює директором ТОВ «Спектр-К», частково сплачує аліменти на утримання дітей, в 2015 році на день народження доньці ОСОБА_10 надіслав 15 000 грн, на день народження сину ОСОБА_12 - 8 000 грн, сину ОСОБА_14 на день народження подарував мобільний телефон за 8 000 грн, що визнано у судовому засіданні представниками сторін.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків складається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно зі ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п. п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно пливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і грунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків, або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад (п. п. 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»).

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК України).

При цьому суд може не погодитися із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 СК України).

Крім того, відповідно до Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу із цими явищами (Стамбульська конвенція), прийнятої 11 червня 2011 року країнами-членами Ради Європи (далі - Стамбульська конвенція), сторони вживають необхідних законодавчих або інших заходів для забезпечення того, щоб:

під час надання захисту та послуг з підтримки жертв належно враховувалися права та потреби дітей - свідків усіх форм насильства, які підпадають під сферу застосування цієї Конвенції. Заходи, ужиті відповідно до цієї статті, охоплюють орієнтовані на відповідну вікову групу психосоціальні консультації дітей - свідків усіх форм насильства, які підпадають під сферу застосування цієї Конвенції, та приділяють належну увагу найкращим інтересам дитини (ст. 26);

під час визначення опіки та прав на відвідування дітей до уваги бралися випадки насильства, які підпадають під сферу застосування цієї Конвенції. Сторони вживають необхідних законодавчих або інших заходів для забезпечення того, щоб здійснення будь-яких прав на відвідування або опіку не ставило під загрозу права та безпеку жертви або дітей (ст. 31).

Статтею 45 Стамбульської конвенції передбачено, що сторони вживають необхідних законодавчих або інших заходів для забезпечення покарання ефективними, пропорційними та переконливими санкціями за вчинення правопорушень, установлених відповідно до цієї Конвенції, з урахуванням ступеня їхньої тяжкості, зокрема: позбавлення батьківських прав, якщо найкращі інтереси дитини, які можуть охоплювати безпеку жертви, не можуть бути гарантовані в будь-який інший спосіб.

Сторони вживають необхідних законодавчих або інших заходів для забезпечення можливості врахування таких обставин, якщо вони вже не є частиною складових елементів правопорушення, згідно з відповідними положеннями національного законодавства як обтяжуючі обставини під час визначення вироку за правопорушення, установлені відповідно до цієї Конвенції: правопорушення було вчинено проти дитини або в присутності дитини (ст. 46).

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Отже, суди вищевикладеного належним чином не врахували, неправильно застосували вищевказані норми матеріального права, не перевірили доводів позивача щодо наявності підстав для позбавлення батьківських прав, не надали належної оцінки доказам у підтвердження насильства у сім'ї, не спростували таких фактів, а також не навели переконливих доказів у підтвердження того, що поведінка відповідача змінилася, не взяли до уваги ставлення дітей до відповідача та дійшли передчасного висновку про відмову у задоволені позову без урахування прав та інтересів дітей.

Таким чином, оскільки суди неправильно застосували вищевказані норми матеріального права, не встановили фактичних обставин справи, від яких залежить її правильне вирішення, ухвалені у справі судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_8 - ОСОБА_9 задовольнити.

Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 20 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 15 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М. Ситнік
Судді: Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук А.В. Маляренко О.В. Ступак