І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
31 жовтня 2017р. Хортицький районний суд м.Запоріжжя в складі:
головуючого судді Мурашової Н.А.
при секретарі Чалій Т.П.
за участю позивачки ОСОБА_1
представника позивачки ОСОБА_2
відповідача ОСОБА_3
представника відповідача ОСОБА_4
представника третьої особи ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Хортицький ВДВС м. Запоріжжя, про стягнення пені за прострочку сплати аліментів,
Позивачка звернулась до суду із вказаним позовом, який в подальшому вточнила та мотивує тим, що вона проживала з відповідачем ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу з 2008р. В період фактичних подружніх відносин 23.01.2010р. у них народився син ОСОБА_6. Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 15.11.2016р. з відповідача на її користь були стягнуті аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі 2000,00грн. щомісячно, до повноліття дитини. Однак відповідач аліменти на утримання сина не сплачує, лише декілька разів сплатив кошти, які за розміром є значно меншими, що стягнуті рішенням суду. Станом на 01.10.2017р. заборгованість по аліментам становить 20 646,18грн.Вважає, що ця заборгованість виникла з вини відповідача, тому вона відповідно до ст.196 СК України має право на неустойку (пеню), розмір якої за її розрахунком становить 37 747,32грн.
Просить стягнути з відповідача на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в сумі 37 747,32грн., судові витрати по сплаті судового збору в сумі 640,00грн. та витрат на правову допомогу 2880,00грн.
В судовому засіданні позивачка та її представники уточнені позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених в позовній заяві, просять позов задовольнити повністю. Додатково позивачка пояснила, що на момент стягнення аліментів їй не було відомо про знаходження відповідача на обліку в міському центрі зайнятості, про це вона дізналась в березні 2017р. і відразу звернулась до державного виконавця з проханням направити відповідний запит до центру занятості, але таких дій державний виконавець відразу не вчинив. Вона самостійно отримала довідку, після чого виконавчий лист був направлений державним виконавцем до центру зайнятості і з допомоги відповідача двічі було утримано аліменти, загальна сума яких склала 756,31грн. Також в грудні 2016р. відповідач на її банківську картку перераховував деякі суми як аліменти на дитину. Але усі сплачені ним суми були значно меншими за визначений судом розмір аліментів, з яким відповідач погодився. Жодних інших сум відповідач як аліменти не сплачував ні добровільно, ні в примусовому порядку, що свідчить про його ухилення від утримання дитини.
Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, подали письмові заперечення проти нього та додатково пояснили, що він погодився на сплату аліментів в сумі 2000,00грн., коли вирішувалось питання про їх стягнення. На той момент він мав можливість сплачувати такий розмір, оскільки отримував допомогу по безробіттю. Після винесення рішення про стягнення аліментів він відразу повідомив державного виконавця про наявність у нього доходу у вигляді допомоги по безробіттю і просив направити виконавчий лист до міського центру зайнятості, але чи було направлено виконавчий лист до центру зайнятості та чи здійснювалось утримання аліментів з допомоги по безробіттю він не знав, цим питанням не цікавився. Допомогу отримував щомісячно різними сумами, підозри у нього щодо неутримання аліментів не виникало. Однак, як потім зясувалось, виконавчий лист був направлений до центру зайнятості лише в квітні 2017р. і утримання аліментів здійснено лише два рази в останні місяці, з травня 2017р. він знятий з обліку. Чому аліменти були утримані не в повному розмірі, а в меншому, він також не зясовував. В грудні 2016р. він перераховував аліменти приблизно по 500,00грн. на картку позивачки. Квитанції на підтвердження цього надав державному виконавцю лише під час судового розгляду даної справи. Від сплати аліментів він не ухилявся та не ухиляється, на даний час має скрутне матеріальне становище, є учасником бойових дій, жодних доходів немає, офіційно не працює, тому не має можливості сплачувати аліменти в тому розмірі, який визначений був судом. З приводу зменшення розміру аліментів до суду не звертався. Розмір заборгованості по аліментам, як він визначений останнього разу державним виконавцем, в сумі 20 646,18грн. визнає, найближчим часом буде приймати заходи для її погашення. Крім того, вважають, що розрахунок пені проведений позивачкою невірно, її розмір не може бути вдвічі і більше разів більше суми заборгованості по аліментам. За їх розрахунком розмір пені становить 6 274,00грн. Просять в позові відмовити.
Представник третьої особи - Хортицького ВДВС в судовому засіданні позов ОСОБА_1 підтримав і пояснив, що виконавчий лист про стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів надійшов до Хортицького ВДВС 02.12.2016р., 05.12.2016р. було відкрито виконавче провадження і державним виконавцем здійснені первісні заходи щодо зясування наявності у боржника будь-яких доходів, майна тощо. Згідно отриманої інформації боржник доходів, майна не мав. В матеріалах виконавчого провадження відсутні відомості про те, що стягував або боржник повідомляли державного виконавця про перебування боржника на обліку в міському центрі зайнятості і отримання доходу у вигляді допомоги по безробіттю. Така інформація була отримана від стягувачки лише 13.04.2017р., після чого 14.04.2017р. державним виконавцем винесена постанова про звернення стягнення на доходи боржника у вигляді допомоги по безробіттю, яка направлена до міського центру зайнятості. Станом на момент направлення цієї постанови заборгованість по аліментам становила 10 000,00грн. і державним виконавцем було визначено, що вона підлягає утриманню в розмірі 50% доходів боржника щомісячно одночасно з утриманням щомісячного платежу 2000,00грн. 05.05.2017р. виконавчий лист було повернуто з центру зайнятості у звязку із зняттям боржника з обліку. Згідно доданої довідки з його доходу було утримано дві суми в квітні та травні 2017р. Останній розрахунок заборгованості був складений державним виконавцем 12.10.2017р. і розмір заборгованості становить 20 646,18грн. Вважає, що заборгованість виникла з вини боржника, оскільки він зобовязаний приймати заходів для утримання неповнолітньої дитини, піклуватися про неї, але жодних таких дій не вчинив, до державного виконавця з приводу виконання судового рішення не звертався, його дії чи бездіяльність не оскаржував, добровільно допомогу дитині не надавав і рішення суду не виконував без поважних причин.
Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, знаходить позов обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.
Суд встановив, що сторони є батьками неповнолітнього ОСОБА_7, 23.01.2010р.н., який після припинення фактичних подружніх відносин мешкає з матірю позивачкою по справі.
Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 15.11.2016р. з відповідача ОСОБА_3 на користь позивачки ОСОБА_1 були стягнуті аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_7, 23.01.2010р.н., в розмірі 2000,00грн. щомісячно, починаючи з 13.210.23016р. і до повноліття дитини.

На підставі вказаного судового рішення було видано виконавчий лист №2/337/1835/2016р., який перебуває на виконанні в Хортицькому ВДВС.

Згідно розрахунку державного виконавця Хортицького ВДВС м.Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області від 12.10.2017р., заборгованість відповідача по аліментам станом на 01.10.2017р. становить 20 646,18грн.

Згідно з цим розрахунком відповідач частково сплатив аліменти в сумі 700,00грн. в листопаді 2016р., 1097,51грн в грудні 2016р., 657,70грн. в квітні 2017р., 98,61грн. в травні 2017р.

Також судом встановлено, що відповідач перебував на обліку в Правобережному районному центрі зайнятості населення з 08.05.2016р. по 02.05.2017р. і отримував допомогу по безробіттю.

Згідно довідки Правобережного районного центру зайнятості населення від 01.08.2017р. з доходу ОСОБА_3 в квітні 2017р. утримано аліменти 657,70грн., в травні 2017р. - 98,61грн.

Згідно копії трудової книжки ОСОБА_3 він офіційно не працює з червня 2012р. по теперішній час.

Також на даний час відповідач ОСОБА_3 має статус учасника бойових дій. Відповідне посвідчення видано 27.04.2016р.

Відповідно до ч.1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989р., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991р. та набула чинності для України 27.09.1991р., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч.8,9 ст.7 Сімейного кодексу України (далі СК України) регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності, розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати свою неповнолітню дитину.

У відповідності до ч.4 ст.195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а у разі спору - судом.

Відповідно до ч.1 ст.196 СК України (в редакції Закону України від 17.05.2017р. № 2037-VIII, який набрав чинності з 08.07.2017р. і діє на момент розгляду справи), у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачена ст.196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення аліментів.

Згідно з ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Зясувавши повно, всебічно та обєктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозвязку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд вважає встановленим та доведеним факт виникнення заборгованості по аліментам саме з вини відповідача.

Так, судом встановлено, що відповідач був зобовязаний рішенням суду сплачувати аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі 2000,00грн. щомісячно, починаючи з 13.10.2016р. При цьому, він був обізнаний про наявність такого рішення, визначений ним конкретний розмір аліментів і, як встановлено судом, був згоден з таким розміром.

Вказані обставини відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні не оспорював, у звязку з чим вони відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доведенню іншими належними та допустимими засобами доказування.

При цьому, мотиви, з яких відповідач ОСОБА_3 на той момент погодився з вказаним розміром аліментів, на думку суду, не стосуються обставин даної справи і не мають будь-якого правового значення для її вирішення.

Крім того, ст.192 СК України передбачає можливість зміни розміру аліментів, зокрема, за позовом платника у випадку зміни його матеріального або сімейного стану, погіршення здоровя тощо.

Як пояснив в судовому засіданні відповідач, він, втративши джерело доходу, не маючи можливості працювати і у звязку з необхідністю поновлення стану здоровя після участі в АТО, з позовом до суду про зменшення розміру аліментів не звертався.

Також судом встановлено, що, починаючи з листопада 2016р., відповідач лише чотири рази сплатив аліменти на користь позивачки: в листопаді-грудні 2016р. та квітні-травні 2017р. Однак в значно меншому розмірі, ніж було визначено рішенням суду. Тобто на протязі тривалого часу відповідач сплачував аліменти нерегулярно та в меншому розмірі, що і призвело до виникнення заборгованості, яка станом на 01.10.2017р. становить 20 646,18грн.

Вказані обставини підтверджуються розрахунком заборгованості, який складений державним виконавцем 12.10.2017р. і який не оспорюється сторонами. Суд вважає вказаний розрахунок вірним, належним та обґрунтованим і приймає його до уваги при постановленні даного рішення.

Оцінивши обставини справи та надані сторонами докази, суд вважає, що вказана заборгованість по аліментам виникла саме з вини відповідача ОСОБА_3, оскільки він, достовірно знаючи про наявність відповідного рішення суду, розмір аліментів, що підлягають сплаті, з яким він погодився, маючи реальну можливість сплачувати аліменти, оскільки з травня 2016р. по травень 2017р. перебував на обліку в Правобережному районному центрі зайнятості населення і отримував допомогу по безробіттю, аліменти на утримання неповнолітньої дитини регулярно та в належному розмірі не сплачував, чим допустив утворення заборгованості.

При цьому, доказів на підтвердження неможливості сплачувати аліменти регулярно та в повному розмірі, або доказів, що заборгованість по аліментам виникла з незалежних від нього причин, відповідач відповідно до вимог ст.10,60 ЦПК України суду не надав.

Доводи відповідача та його представника про те, що виникненню заборгованості сприяла бездіяльність державного виконавця, суд в даному випадку вважає безпідставними.

Як встановлено судом, виконавчий лист про стягнення аліментів надійшов до Хортицького ВДВС 02.12.2016р., тобто через незначний проміжок часу після його видачі. Після відкриття виконавчого провадження державним виконавцем здійснені запити до відповідних установ щодо зясування наявності у боржника будь-яких доходів та майна, на яке можливо було б звернути стягнення. За отриманими відповідями на ці запити таких доходів та майна не виявлено, незважаючи на те, що на той момент боржник ОСОБА_3вже майже півроку перебував на обліку в центрі зайнятості та отримував допомогу по безробіттю.

Разом з тим, доказів тому, що відповідач ОСОБА_3, будучи обізнаним про свій обовязок виконання судового рішення та сплати аліментів, після надходження виконавчого листа до Хортицького ВДВС належним чином повідомив державного виконавця про наявність у нього доходу у вигляді допомоги по безробіттю, на яку можливо було звернути стягнення, останній суду не надав. Як пояснив в судовому засіданні державний виконавець, в матеріалах виконавчого провадження такі докази також відсутні.

Офіційна інформація про перебування ОСОБА_3на обліку в Правобережному районному центрі зайнятості населення і наявність у нього доходу у вигляді допомоги по безробіттю була отримана державним виконавцем 13.04.2017р. від стягувачки ОСОБА_1, після чого відразу 14.04.2017р. ним винесена постанова про звернення стягнення на доходи боржника у вигляді допомоги по безробіттю, яка направлена до виконання до Правобережного районного центру зайнятості населення. Згідно наданих суду доказів з допомоги по безробіттю відповідача двічі були утримані аліменти в квітні та травні 2017р. і в меншому розмірі, ніж було визначено рішенням суду. З 02.05.2017р. відповідач знятий з обліку в центрі зайнятості і виконавчий лист повернуто до Хортицького ВДВС, про що відповідач також був обізнаний.

Також суд враховує, що жодних судових рішень з приводу визнання протиправною бездіяльності державного виконавця Хортицького ВДВС при виконання рішення суду про стягнення аліментів з відповідача на користь позивачки, які б свідчили про виникнення заборгованості по аліментам через неналежне виконання своїх обовязків саме державним виконавцем, не існує. В судовому засіданні відповідач та його представник пояснили, що з такими скаргами не звертались.

До того ж в судовому засіданні, відповідач ОСОБА_3 фактично не заперечував, що він не цікавився у державного виконавця ходом виконання рішення суду, чи було направлено виконавчий лист до центру зайнятості, не звертався і до центру зайнятості з приводу утримання аліментів з допомоги по безробіттю, що, на думку суду, свідчить про власне недбальство відповідача, яке разом з юридичною необізнаністю не є підставою для звільнення особи від юридичної відповідальності.

Суд вважає необхідним зазначити, що щомісячно отримуючи допомогу по безробіттю, розмір якої вказаний в довідці Правобережного районного центру зайнятості населення (середньомісячно 2923,00грн.), відповідач не міг не знати, що аліменти в розмірі 2000,00грн. щомісячно з нього за рахунок такої допомоги не утримуються. Однак, як вже зазначалось, він жодних дій з приводу зясування цих обставин, їх причин не вчинив.

Отже, вказані обставини в сукупності свідчать, на думку суду, про виникнення заборгованості по аліментам з вини відповідача ОСОБА_3 і наявність у позивачки ОСОБА_1 права на стягнення неустойки на підставі ст.196 СК України.

При визначенні розміру пені суд виходить з того, що за вимогами ч.1 ст.196 СК України (в редакція, яка набула чинності з 08.07.2017р. і дії на момент постановлення даного судового рішення) одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені.

Тобто за змістом вказаної статті, з урахуванням того, що аліменти повинні сплачуватись щомісячно, неустойка нараховується на щомісячну заборгованість від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення по день добровільного погашення боргу або на момент постановлення судового рішення.

Виходячи з цього, суд вважає, що наданий позивачкою та її представником розрахунок пені (в уточненому позові від 30.10.2017р.) є вірним, складеним відповідно до вказаних вимог законодавства, тому суд приймає його за основу при постановленні даного рішення.

Суд не погоджується з розрахунком пені, який складений представником відповідача (в запереченнях від 30.10.2017р.), оскільки він не відповідає вищевказаним вимогам діючого на даний час законодавства, здійснений за правилами, які діяли до внесення змін до ст.196 СК України, які набрали чинності з 08.07.2017р., тому суд не приймає його до уваги при постановленні даного рішення.

Так, за розрахунком позивачки та її представника, який суд вважає вірним, розмір пені становить 37 747,32грн.

В той же час, суд враховує, що згідно з чинною на момент постановлення судового рішення редакцією ст.196 СК України (як вже зазначалось набула чинності з 08.07.2017р.) законодавець обмежив максимальний розмір неустойки за прострочення сплати аліментів 100 відсотками заборгованості.

Згідно з ч.1 ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти, в т.ч. акт цивільного законодавства, не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999р. №1-рп/99 зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Положення ч.1 ст.58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.

Таким чином, беручи до уваги, що Законом України від 17.05.2017р. № 2037-VIII, який набрав чинності з 08.07.2017р., внесені зміни до ст.196 СК України в частині обмеження максимального розміру пені, яка стягується на користь одержувача аліментів, 100-відсотковим розміром заборгованості по аліментам, що, на думку суду, помякшує юридичну відповідальність платника аліментів, суд вважає, що позивачка ОСОБА_1 має право на стягнення неустойки (пені) в розмірі 100% заборгованості по аліментам, 20 646,18грн.

Разом з тим, згідно з ч.2 ст.196 СК України розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Враховуючи вищевказане положення діючого законодавства, обставини справи, а саме матеріальний стан відповідача, який на даний момент офіційно не працевлаштований, будь-яких постійних джерел доходу немає, суд вважає можливим зменшити розмір неустойки (пені) до 10 000,00грн.

Суд вважає, що стягнення з відповідача пені в повному розмірі позбавить його можливості належним чином виконувати свій обовязок щодо утримання неповнолітнього сина і спричинить ще більше погіршення його матеріального стану. Тому зменшення розміру пені, на думку суду, буде відповідати завданням судочинства законності та справедливості, і сприятиме захисту прав та інтересів обох сторін.

На підставі вищевикладеного, позов ОСОБА_1 слід задовольнити частково.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки слід стягнути понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в сумі 640,00грн..

Крім того, відповідно до ст.84, 88 ЦПК України з урахуванням вимог ст.1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивачки понесені витрати на правову допомогу в розмірі 2880,00грн., сплата яких позивачкою підтверджується договором про надання юридичних послуг від 29.06.2017р., актом №2 від 29.06.2017р. про про прийом-передачу виконаних робіт, який містить інформацію про вид наданих послуг, розрахунок їх вартості, а також чеком б/н від 29.06.2017р. про сплату позивачкою адвокату 2880,00грн. за юридичні послуги, які суд вважає належними та допустимими доказами.

Керуючись ст.58 Конституції України, ст.7,180,195,196 СК України, ст.3,4,10,11,57-61,84,88,212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Хортицький ВДВС м. Запоріжжя, про стягнення пені за прострочку сплати аліментів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, 13.11.1976р.н., РНОКПП НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, 12.07.1986р.н., РНОКПП НОМЕР_2, неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в сумі 10 000,00грн., в рахунок повернення судових витрат по сплаті судового збору в сумі 640,00грн., витрат на правову допомогу в сумі 2880,00грн., усього 13 520,00грн. (тринадцять тисяч пятсот двадцять гривень 00 копійок).

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Запорізької області через Хортицький районний суд м.Запоріжжя протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 02.11.2017р.

Суддя Н.А.Мурашова 31.10.2017