Справа № 159/4851/15-ц
Провадження № 2/159/9/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2017 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області

під головуванням судді Бойчука П.Ю.,

за участю:

секретаря Гусар Т.М.,

представників позивачів ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

ОСОБА_3,

представників відповідачів ОСОБА_4,

ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ковелі цивільну справу за позовом Об'єднання Комітетів для Євреїв Бувшого Радянського Союзу, Представництва Американського Об'єднання Комітетів для Євреїв Бувшого Радянського Союзу, з участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивачів Тойкутської сільської ради Ковельського району, Управління культури Волинської обласної державної адміністрації, до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, ОСОБА_6, ОСОБА_7, з участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог, на стороні відповідачів - ОСОБА_8 та Виробничо-комерційного приватного підприємства "Агропромтехцентр", про визнання недійсними наказів Головного управління Держземагенства у Волинській області, свідоцтв про право власності на землю, договору купівлі-продажу земельної ділянки, -

в с т а н о в и в:

В вересні 2015 року позивачі звернулись в суд з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, Ковельської районної державної адміністрації Волинської області, ОСОБА_6 про визнання недійсними розпоряджень голови Ковельської районної державної адміністрації Волинської області, наказів Головного управління Держземагенства у Волинській області, державних актів на право власності на земельні ділянки.

Свої позовні вимоги позивачі обґрунтовували тим, що відповідно до п.п. "А", "Б", "Г" ст. 2А Статуту Об'єднання Комітетів для Євреїв бувшого Радянського Союзу, благочинна організація утворена з метою просвітництва та запобігання дискримінації осіб єврейської національності через віросповідання та національність; визначення поняття "благочинні цілі" наведено у п.п. іі ст. 4А Статуту, та вказано, що це: релігійні, благочинні, наукові, літературні та просвітницькі цілі.

В силу приписів ст. 6 Закону України "Про національні меншини в Україні", держава гарантує всім національним меншинам права на національно-культурну автономію: користування і навчання рідною мовою чи вивчення рідної мови через національні культурні товариства, розвиток національних культурних традицій, використання національної символіки, відзначення національних свят, сповідування своєї релігії, задоволення потреб у літературі, мистецтві, засобах масової інформації, створення національних культурних і навчальних закладів та будь-яку іншу діяльність, що не суперечить чинному законодавству. Пам'ятки історії і культури національних меншин на території України охороняються законом.

Окрім цього, права громадських організацій на участь в охороні культурної спадщини гарантовані ст. 11 Закону України "Про охорону культурної спадщини".

Реалізовуючи статутні цілі, в межах визначених законодавством України та міжнародними угодами, на протязі кількох років Представництвом Американського Об'єднання Комітетів для Євреїв Бувшого Радянського Союзу замовлялись роботи із документальних досліджень археологічної спадщини - давніх поховань єврейського кладовища в с. Тойкут Ковельського району як нововиявленої пам'ятки історії місцевого значення та її державної реєстрації. В ході проведення досліджень наявність давніх поховань знайшла своє підтвердження, у зв'язку із чим позивачі звертались до компетентних органів про вжиття заходів з метою збереження об'єкта культурної спадщини. Територіальні органи держземагенства та Ковельська РДА повідомляли про необхідність проведення археологічних досліджень для встановлення чітких меж місць поховань і їх охоронних зон та повідомили, що питання використання даної території знаходиться на постійному контролі, наголосивши при цьому про необхідність дотримання вимог ст. 28 ЗУ "Про поховання та похоронну справу", а саме - про неможливість відчуження будь-яких речових прав на землі, на яких розташовані місця поховань.

Так, Представництву Американського Об'єднання Комітетів для Євреїв Бувшого Радянського Союзу надано дозвіл на збір матеріалів для упорядкування території давнього Єврейського кладовища в с. Тойкут.

На підставі рішення сесії Тойкутської сільської ради 2003 року про встановлення пам'ятного знака на місці масового захоронення євреїв, розстріляних фашистами в 1942 року, на території кладовища у 1987 році була збудована капличка, а у 2005 році - встановлений пам'ятний знак євреям, загиблим у часи Голокосту.

Зважаючи на те, що в національних культурних традиціях єврейського народу велике значення надається місцям поховань, кладовищам, а померлим - велика пошана, використання земель, на яких розташовані давні поховання, впливає на права та охоронювані законом інтереси позивачів, в тому числі й на реалізацію статутних цілей, зокрема проведення діяльності, спрямованої на захист релігійних, наукових та просвітницьких цінностей національної меншини.

Отже, позивачі зацікавлені у тому, щоб місце масових поховань - давнє кладовище на означеній земельній ділянці, було віднесено до переліку об'єктів археологічної спадщини, а земельна ділянка залишалась у державній власності, з цільовим призначенням "землі історико-культурного призначення", оскільки лише таким чином буде забезпечене право національної меншини на збереження національних культурних традицій єврейського народу, вшанування пам'яті загиблих, а також забезпечення прав громадських організацій на участь в охороні культурної спадщини.

Території давнього Єврейського кладовища та давніх поховань були предметом вивчення та дослідження позивачами. З цією метою вивчалися архівні документи, що зберігаються як у вітчизняних, так і в зарубіжних архівах. Дані документи опрацьовувались фахівцями у сфері археології, геодезії, картографії, тощо. В подальшому ці документи стали підставою для виготовлення паспорта об'єкта культурної спадщини "Єврейський цвинтар. Місце масових розстрілів і поховань".

Після тривалої та наполегливої переписки, органи Держземагенства повідомили позивачів про те, що на землях, на яких встановлено наявність давніх поховань, розташована деревообробна дільниця, що належить приватному підприємцю ОСОБА_6, для обслуговування якої Ковельською РДА передано земельну ділянку в користування на умовах оренди. Про перехід прав на зазначені землі до інших осіб, - не повідомлено.

У зв'язку із викладеним, позивачі оскаржили розпорядження та договір оренди в судовому порядку.

В ході розгляду справи апеляційним господарським судом, на підставі поданих відповідачем - Ковельською РДА та ПП ОСОБА_6 документів, а також даних Публічної кадастрової карти України, встановлено, що речові права на іншу частину земель давніх поховань Ковельською РДА та Головним управлінням Держкомзему у Волинській області також відчужено.

За даними публічної кадастрової карти земельна ділянка з кадастровим № :06:002:0001 має площу 0,2789 га, є у приватній власності, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, входить у склад земельної ділянки кадастровий № :06:002:0657, та є у державній власності, призначена для комерційного використання. Земельна ділянка кадастровий № :06:002:0738 має площу 1,3 га, є у приватній власності та передана у власність для ведення особистого селянського господарства.

Оскільки зазначені землі розташовані в межах давніх поховань єврейського кладовища та масових розстрілів років Другої Світової війни, відповідачі не мали правових підстав для відчуження прав на них без проведення археологічних досліджень та отримання позитивних висновків компетентних органів. Тобто, відповідачі, приймаючи спірні рішення, не лише порушили вимоги земельного законодавства, але й вийшли за межі визначених законом повноважень та розпорядилися землями історико-культурного призначення.

Спірні рішення та правочини порушують права та інтереси позивачів - Об'єднання Комітетів для Євреїв Колишнього Радянського Союзу та Представництва Американського Об'єднання Комітетів для Євреїв Бувшого Радянського Союзу, вимоги земельного та цивільного законодавства, а також вимоги міжнародного права з огляду на наступне.

Україна є учасницею Конвенції про охорону всесвітньої культурної і природної спадщини від 16 листопада 1972 року, Європейської конвенції про охорону археологічної спадщини від 16 січня 1992 року. На виконання своїх міжнародних зобов'язань прийнято Закони України "Про охорону культурної спадщини" від 8 червня 2000 року, "Про охорону археологічної спадщини" від 18 березня 2004 року, Загальнодержавну програму збереження та використання об'єктів культурної спадщини на 2004 - 2010 роки, затверджену Законом України від 20 квітня 2004 року, тощо.

Об'єктом культурної спадщини Закон визнає місце, споруду, комплекс (ансамбль), їх частини, пов'язані з ними території, інші природні, природні упорядковані чи створені людиною об'єкти, незалежно від стану схоронності, що донесли до нашого часу цінність з антропологічної, археологічної, естетичної, етнографічної, історичної, наукової та ін. точки зору, і зберегли свою автентичність.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 ЗУ "Про охорону культурної спадщини", до історичних об'єктів культурної спадщини відносяться окремі поховання та некрополі, місця масових поховань померлих, визначні місця, пов'язані з важливими історичними подіями, з життям та діяльністю відомих осіб, культурою та побутом народів.

Розпорядженням КМУ від 20 липня 1998 р. № 604-р органи місцевого самоврядування та державної влади зобов'язано: взяти на облік місця, де залишилися сліди давніх поховань, організувати їх обстеження та вивчення; провести роботу з вивчення стану закритих кладовищ, у тому числі кладовищ національних меншин; продовжувати здійснювати заходи щодо облаштування цих місць, їх утримання та збереження; не допускати проведення будівельних робіт у місцях, де залишилися сліди давніх поховань, та на території закритих кладовищ.

Європейською конвенцією про охорону археологічної спадщини від 16 січня 1992 року, ратифікованою Законом України № 1369 від 10.12.2003 року, держави - учасниці зобов'язані при плануванні та забудові сільських територій виконувати адміністративні, наукові та наглядові процедури з метою визначення необхідності врахування потреб охорони археологічної спадщини.

Міжнародні правові акти, ратифіковані Україною, мають вищу юридичну силу.

Отже, на думку позивачів, Головне управління Держкомзему у Волинській області та Ковельська РДА, перед прийняттям рішень про надання земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, будівель та споруд та ведення особистого селянського господарства, зобов'язані були замовити проведення археологічних досліджень на предмет наявності археологічних пам'яток, обстежити та вивчити земельну ділянку, що планувалася для передачі у власність для потреб, не визначених ст. 54 ЗК України.

Однак, вказані відповідачі зазначених вимог не виконали, чим порушили права та охоронювані законом інтереси позивачів у справі, як представників національної меншини в Україні.

Не виконавши згаданих вимог міжнародного права, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_2 України, відповідачі прийняли рішення про передачу земельних ділянок у власність, покликаючись на те, що об'єкт культурної спадщини не занесений до Реєстру об'єктів культурної спадщини.

Викладене свідчить про порушення вказаними відповідачами вимог земельного та

цивільного законодавства, а також вимог міжнародного права, при прийнятті спірних

рішень та надання земельних ділянок у власність, що відповідно до вимог ст. 211 ЗКУ,

ч. 1 ст. 215 ЦК України, є безумовною підставою для визнання недійсними та

скасування рішень відповідачів, що стали підставою для передачі земельних

ділянок з кадастровим № :06:002:0001 та кадастровим № :06:002:0738 у власність.

Враховуючи наведене, покликаючись на норми чинного та міжнародного законодавства, позивачі просили суд: визнати недійсним розпорядження голови Ковельської РДА, що стали підставою для передачі у власність земельної ділянки з кадастровим № :06:002:0001; визнати недійсними накази Головного управління Держкомзему у Волинській області від 16.07.2014 № 3-209/15-14-СГ та від 12.09.2014 № 3-580/15-14-СГ; визнати недійсними свідоцтва про право власності на земельні ділянки кадастровий №:06:002:0001, кадастровий № :06:002:0738 /т. 1 а.с. 2-7/.

Ухвалою суду від 16.10.2015 року, в зв'язку з утворенням територіальних органів Державного агентства земельних ресурсів, уточнено відповідача в даній справі та визнано, що відповідачем в даній справі є Головне управління Держцемагенства у Волинській області, а не Головне управління Держкомзему у Волинській області /т. 1 а.с. 117/.

В січні 2016 року позивачами подано заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої, з підстав, зазначених вище та в зв'язку з відчуженням спірної земельної ділянки з кадастровим № :06:002:0738 відповідачем ОСОБА_6 ОСОБА_7, просили суд: визнати недійсними накази Головного управління Держкомзему у Волинській області від 16.07.2014 № 3-209/15-14-СГ та від 12.09.2014 № 3-580/15-14-СГ; визнати недійсним свідоцтво про право власності на земельну ділянку від 18.09.2014 року, інд. № 27004789, видане на ім'я ОСОБА_6; визнати недійсним договір (реєстраційний № 2406) купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим № :06:002:0738, укладений 01.10.2015 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_7; визнати недійсним свідоцтво про право власності на земельну ділянку з кадастровим № :06:002:0738, видане на ім'я ОСОБА_7 /т. 2 а.с. 19-27, 34-38/.

Крім цього, в січні 2016 року позивачі подали заяву про залишення частини позовних вимог без розгляду /т. 2 а.с. 28-29, 32-33/.

В лютому 2016 року позивачами подано заяву про доповнення підстав позову, в якій додатково вказували, що Управлінням Держземагенства у Волинській області не виконано жодних обов'язків щодо проведення робіт із землеустрою на спірній земельній ділянці та порушено порядок встановлення цільового призначення земельної ділянки, що, в свою чергу, тягне за собою визнання недійсним рішень органів державної влади про надання земельних ділянок громадянам, а також визнання недійсними угод щодо відповідних земельних ділянок /т. 2 а.с. 52-57, 72-74/.

Ухвалою суду від 22.02.2016 року позовна заява позивачів в частині позовної вимоги до Ковельської райдержадміністрації Волинської області про визнання недійсним розпорядження голови Ковельської РДА, що стали підставою для передачі у власність земельної ділянки з кадастровим номером :06:002:0001 та позовної вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку з цим же кадастровим номером залишена без розгляду /т. 2 а.с. 58/.

В березні 2016 року позивачами подано заяву про уточнення позовних вимог, в якій вказали належного відповідача Управління Держгеокадастру у Волинській області, як правонаступника Управління Держземагенства у Волинській області, та з урахуванням підстав первісної позовної заяви, заяви про доповнення підстав позову, ухвали суду про залишення частини позовних вимог без розгляду, просили суд: визнати недійсними накази Головного управління Держкомзему у Волинській області від 16.07.2014 № 3-209/15-14-СГ та від 12.09.2014 № 3-580/15-14-СГ; визнати недійсним свідоцтво про право власності на земельну ділянку від 18.09.2014 року, інд. № 27004789, видане на ім'я ОСОБА_6; визнати недійсним договір (реєстраційний № 2406) купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим № :06:002:0738, укладений 01.10.2015 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_7; визнати недійсним свідоцтво про право власності на земельну ділянку з кадастровим № :06:002:0738, видане на ім'я ОСОБА_7 /т. 2 а.с. 84-98, 111-117/.

Ухвалою суду від 28.03.2016 року до участі в даній справі в якості співвідповідача залучено ОСОБА_7 /т. 2 а.с. 124-125/.

В подальшому, в зв'язку з відчуженням відповідачем ОСОБА_7 спірної земельної ділянки ОСОБА_8 та в зв'язку з укладенням договору оренди спірної земельної ділянки між ОСОБА_7 та ВКПП "Агропромтехцентр", ухвалою суду від 03.06.2016 року до участі в справі було залучено в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів ОСОБА_8 та ВКПП "Агропромтехцентр" /т. 2 а.с. 255-256/.

Таким чином, після всіх доповнень, уточнень позовних вимог позивачів та залучення до участі в справі всіх осіб, остаточними позовними вимогами позивачів є:

1)визнати недійсними накази Головного управління Держкомзему у Волинській області від 16.07.2014 № 3-209/15-14-СГ та від 12.09.2014 № 3-580/15-14-СГ;

2)визнати недійсним свідоцтво про право власності на земельну ділянку від 18.09.2014 року, інд. № 27004789, видане на ім'я ОСОБА_6;

3)визнати недійсним договір (реєстраційний № 2406) купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим № :06:002:0738, укладений 01.10.2015 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_7;

4)визнати недійсним свідоцтво про право власності на земельну ділянку з кадастровим № :06:002:0738, видане на ім'я ОСОБА_7

В судових засіданнях по розгляду даної справи представники позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 уточнені позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених в позовній заяві та доповненнях до неї, а також в письмових поясненнях представника позивачів ОСОБА_1 /т. 2 а.с. 177-179, т. 3 а.с. 216-219, 231-235, т. 4 а.с.8-11, т. 4 а.с. 20-24, т. 4 а.с. 81-83/. Додатково вказували на обставини, встановлені постановою Львівського окружного адміністративного суду від 27.03.2017 року, відповідно до якої визнано протиправною бездіяльність Волинської обласної державної адміністрації щодо невиконання вимог розпорядження Кабінету Міністрів України від 20.07.1998 № 604-р "Про додаткові заходи щодо збереження місць поховань у населених пунктах України, в частині п.п. 2, 3, 4 щодо місць давніх поховань "Єврейський цвинтар. Місце масових розстрілів і поховань", що знаходяться на території Тойкутської сільської ради Ковельського району Волинської області; зобов'язано Волинську обласну державну адміністрацію виконати вимоги вказаного розпорядження. Стверджували, поміж іншого, що оскільки на момент видачі оспорюваних позивачами наказів Волинська обласна державна адміністрація допустила вказану бездіяльність, то ці накази є протиправними та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства, а тому підлягають скасуванню. Просили позов задовольнити в повному об'ємі.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивачів Тойкутської сільської ради Ковельського району - в судові засідання не з'явився, хоча повідомлявся належним чином про дату, час та місце розгляду справи. В своїх письмових поясненнях від 27.02.2017 року голова Тойкутської сільської ради ОСОБА_9 звернув увагу суду на те, що рішення Тойкутської сільської ради № 11/2 від 05.11.2004 року про надання дозволу позивачам на збір матеріалів для упорядкування території давнього Єврейського кладовища в с. Тойкут, на яке позивачі покликаються в позовній заяві та доповненнях до неї, на даний час в архівах не виявлено. Таким чином підтвердити той факт, чи надавався вказаний дозвіл позивачам, на даний час не можливо. Просив врахувати ці пояснення при прийнятті рішення по справі /т. 4 а.с. 154-157/.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивачів Управління культури Волинської обласної державної адміністрації в судові засідання не з'явився, хоча повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи. 15.10.2015 року вказаною особою було подано заяву про розгляд справи без участі представника управління, оскільки предмет спору не відноситься до його компетенції /т. 1 а.с. 111/. В подальшому 11.04.2016 року вказаним управлінням подано письмові пояснення по справі з проханням проводити розгляд справи у відсутності представників управління. У вказаних письмових поясненнях звернуто увагу суду на порядок занесення об'єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам'яток України. Зокрема, п. 3.1 Порядку обліку обєктів культурної спадщини передбачає, що облікова картка обєкта культурної спадщини, коротка історична довідка, акт технічного стану обєкта (памятки) культурної спадщини подаються за місцезнаходженням таких обєктів на розгляд консультативних рад органів охорони культурної спадщини обласних державних адміністрацій, які оцінюють відповідність кожного обєкта критеріям, зазначеним у пунктах 10 і 11 Порядку визначення категорій памяток для занесення обєктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих памяток України.Згідно п. 3.2, за результатами оцінки виявлених обєктів культурної спадщини, оформлюється протокол, в якому зазначається, яким саме критеріям відповідає (не відповідає) кожен обєкт культурної спадщини. Протокол є підставою для занесення (незанесення) обєкта культурної спадщини до Переліку обєктів культурної спадщини (далі - Перелік). Органи охорони культурної спадщини обласних державних адміністрацій на підставі висновків, викладених в протоколі консультативної ради, приймають рішення про занесення (незанесення) обєктів культурної спадщини до Переліку. Перелік затверджується органами охорони культурної спадщини обласних державних адміністрацій.

21 жовтня 2014 року за участі Представництва американського обєднання комітетів для євреїв бувшого Радянського Союзу відбувся розгляд Консультативною радою з питань охорони культурної спадщини при управлінні культури облдержадміністрації питання щодо рекомендації по включенню єврейського кладовища поблизу с.Тойкут Ковельського району до Державного реєстру нерухомих памяток України для подальшого направлення відповідної документації у Міністерство культури України. За результатами розгляду члени ради висловили зауваження щодо недостатності джерельної бази облікової документації (базованої виключно на картографічних матеріалах та матеріалах німецької аерофотозйомки 1944 року, на основі яких ДП „Поліськгеодезкартографія у 2007 році було розроблено так званий „кадастровий план з позначенням меж кладовища) та рекомендували кроки щодо її доопрацювання з залученням підтверджуючих архівних і наукових матеріалів, які б дозволили достовірно локалізувати місця поховань (археологічні дослідження на місцевості). Розуміючи певні обмеження, повязані з релігійними переконаннями, які не дозволяють провести повноцінні дослідження, було запропоновано розглянути питання про використання неруйнівних методів (сканування території георадаром тощо). В протоколі Консультативної ради № 5 від 21 жовтня 2015р. також зафіксовано, що члени ради зазначили відповідність обєкта лише одному з критеріїв, зазначених у пунктах 10 і 11 Порядку визначення категорій памяток для занесення обєктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих памяток України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1760 - належність до культурної спадщини національних меншин. При цьому базовий (обовязковий) критерій - критерій автентичності - відсутній, оскільки втрачені всі зовнішні ознаки кладовища. 27 січня 2015 року Консультативною радою з питань охорони культурної спадщини при управлінні культури облдержадміністрації, за поданням відділу культури Ковельської райдержадміністрацїї розглядалось питання про занесення виявлених обєктів культурної спадщини Ковельського району до Переліку обєктів культурної спадщини, в тому числі "Памятного комплексу розстріляним євреям у с. Тойкут". Рада рекомендувала Ковельській районній державній адміністрації визначити загальну територію обєкта (зазначивши розміри ділянки на планово-картографічному матеріалі), обєднати території двох споруд - каплички-огела та памятного знаку на місці розстрілу єврейського населення містечка Несухоїже.24 листопада 2015 року Консультативною радою було розглянуто додаткові матеріали, надані Представництвом американського обєднання комітетів для євреїв бувшого Радянського Союзу (копії роздруківок німецької аерофотозйомки 1944 року на 2-х аркушах) з позначеними заявниками обрисами території поблизу с. Тойкут. Члени ради визнали матеріали такими, що не підтверджують достовірно інформацію щодо розташування кладовища на позначених Представництвом ділянках та рекомендували провести додаткові консультації зі спеціалістами з картографії /т. 2 а.с. 147-148, 160-161, т. 3 а.с. 1-2, 54-55/.

Представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Волинській області ОСОБА_5 в судових засіданнях позов не визнала повністю та заперечувала проти його задоволення з підстав, алогічних тим, що викладені в письмових запереченнях проти позову. Вказувала на те, що на момент прийняття оспорюваних наказів на території спірної земельної ділянки не було зареєстровано та сформовано будь-якого об'єкта історико-культурної спадщини, а дослідження земельної ділянки на предмет наявності такого об'єкта не входить до компетенції Управління Держгеокадастру у Волинській області. Просила в позові відмовити.

Як вбачається з письмового заперечення проти позову від 15.10.2015 року Головного управління Держземагенства у Волинській області, правонаступником якого є Головне управління Держгеокадастру у Волинській області, заперечуючи проти позову даний відповідач вказував на те, що позивачами жодним чином не доведено той факт, на підставі яких документів зазначена у позовній заяві земельна ділянка була віднесена до земель історико-культурного призначення, не представлено доказів віднесення вказаної земельної ділянки до земель історико-культурного призначення в порядку, визначеному Законом України "Про охорону культурної спадщини", постанови Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 р. № 1760 "Порядок визначення категорій пам'яток для занесення об'єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам'яток України" та постановою Кабінету міністрів України від 25 серпня 2004 р. № 1094 "Про затвердження Порядку розроблення проектів землеустрою з організації та встановлення меж територій природно-заповідного фонду, іншого природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико- культурного призначення". Також позивачами у позовній заяві зазначено що Головним управлінням перед прийняттям рішення про надання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства не виконано зобов'язання щодо замовлення проведення археологічних досліджень на предмет наявності археологічних пам'яток, обстеження та вивчення земельної ділянки. При цьому не зазначено, якими нормативно-правовими актами такий обов'язок Головного управлінні встановлений. Твердження позивачів про зобов'язання держави при плануванні та забудові сільських територій виконувати адміністративні, наукові та наглядові процедури з метою визначення необхідності врахування потреб охорони археологічної спадщини, відповідно до Європейскої конвенції про охорону археологічної спадщини від 16 січня 1992 року, ратифікованою Законом України № 1369 від 10.12.2003 року, не є коректним. Відповідно до зазначеної вище норми, Держави - члени ОСОБА_2 Європи та інші держави - учасниці Європейської культурної конвенції, які підписали цю Конвенцію, у преамбулі документу лише декларують важливість запровадження, якщо вони ще не існують, відповідних адміністративних і наукових наглядових процедур і необхідність урахування потреб охорони археологічної спадщини у політиці планування забудови міських та сільських територій та культурного розвитку, що не носить зобов'язальний характер. Враховуючи викладене вище, відповідач вважає, що в позовній заяві не зазначено конкретних норм чинного законодавства та жодним чином не обґрунтовано порушення Головним управлінням Держземагентства у Волинській області при передачі у власність земельної ділянки громадянину ОСОБА_6, в зв'язку з чим просить відмовити в задоволені позовних вимог повністю /т. 1 а.с. 113-114, 188/.

В додаткових письмових поясненнях, поданих суду 17.01.2017 року, представник відповідача вказувала на те, що жодних земель історико-культурного призначення на картографічних матеріалах, що додані до проекту землеустрою, не було позначено, а право Держгеокадастру щодо розпорядження спірною земельною ділянкою на момент відведення є повністю правомірним, про що подала відповідні обґрунтування /т. 4 а.с. 116-118, 120-124/.

Представник відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_4 в судових засіданнях позовні вимоги позивачів не визнав повністю з підстав, викладених в його письмових запереченнях проти позову. Вважаючи позов необґрунтованим і безпідставним, просив відмовити в його задоволенні. В письмових запереченнях представник відповідача покликався на те, що позивачі обґрунтовують свою позицію щодо розміщення на спірних земельних ділянках єврейського цвинтаря (місць масових розстрілів і поховань) виключно з припущень, при цьому не посилаючись на конкретні докази, які мають підтверджувати ті чи інші обставини. Позивачами не надано доказів того, що "Єврейський цвинтар. Місце масових розстрілів і поховань" внесено в "Список вновь выявленных объектов, представляющих историческую, научную, художественную или иную культурную ценность" та/або до "Переліку об'єктів культурної спадщини". Надані позивачами облікова картка та паспорт на обєкт культурної спадщини "Єрейський цвинтар. Місце масових розстрілів і поховань" такими доказами не являються, оскільки не відповідають вимогам Наказу Державного комітету України з будівництва та архітектури від 13.05.2004 р. № 295/104 "Про затвердження форм облікової картки та паспорта об'єкта культурної спадщини" та Методичних рекомендацій щодо заповнення облікової картки обєкта культурної спадщини та паспорта обєкта культурної спадщини. Відтак, вони не можуть вважатись допустимими доказами тих обставин, що "на території земельної ділянки, наданій ОСОБА_6 знаходиться єврейський цвинтар, місце масових розстрілів та давніх єврейських поховань" і що ці місця відносяться до щойно виявлених обєктів культурної спадщини. Крім того, ні Паспорт, ні Облікова картка не затверджені керівником органу охорони культурної спадщини.

Що стосується земельної ділянки з кадастровим номером :06:002:0738, то вважає, що вказана земельна ділянка була надана ОСОБА_6 правомірно, на законних підставах та в межах повноважень, наданих законом. Жодних даних про те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель історико-культурного призначення немає і позивачі належних та допустимих доказів на підтвердження іншого не надали. Крім того, звертає увагу суду на те, що на даний момент немає жодних документів та доказів, які б встановлювали межі єврейського кладовища та взагалі підтверджували його існування, а також відсутня будь-яка документація, яка б встановлювала межі територій історико-культурного призначення, а саме - відсутній проект землеустрою з організації та встановлення меж територій історико-культурного призначення, розроблення якого передбачено Постановою КМУ від 25 серпня 2004 року № 1094. Таким чином, відсутні підстави для визнання недійсними наказів Головного управління Держкомзему у Волинській області від 16.07.2014 року № 3-209/15-14-СГ та від 12.09.2014 року №3-580/15-14-СГ та визнання недійсними свідоцтв про право власності на земельну ділянку кадастровий № :06:002:0738 /т. 1 а.с. 118-126/.

В додаткових письмових поясненнях до заперечення проти позову представник відповідача, навівши відповідні обґрунтування, вказував на те, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки кадастровий номер :06:002:0738 має у своєму складі усі необхідні документи, передбачені статтею 50 Закону України "Про землеустрій", а тому його було погоджено та затверджено у відповідності до вимог чинної на той час ч. 6 статті 186 та статті 186-1 Земельного кодексу України з урахуванням повноважень Головного управління Держземагенства у Волинській області (в той час), передбаченого статтями 15-1 та 122 Земельного кодексу України /т. 3 а.с. 3-7/.

Відповідач ОСОБА_7 в судові засідання не з'явився, подав клопотання про розгляд справи у його відсутності та відповідні письмові заперечення проти позову, згідно яких вважає позов повністю необґрунтованим у зв'язку з недоведеністю позивачами належними і допустимими доказами того факту, що спірна земельна ділянка є об'єктом охорони культурної спадщини. Крім того, позивачами не надано жодного належного та допустимого доказу того, що на цій земельній ділянці знаходяться єврейські поховання, чи місце масових розстрілів часів Другої Світової війни. При цьому звертає увагу суду, що він придбав цю земельну ділянку в ОСОБА_6 та на даний час він не є власником даної земельної ділянки, оскільки продав її ОСОБА_8 Вимогу позивачів про скасування свідоцтва про право власності, виданого на його ім'я, вважає неправомірною, оскільки таке свідоцтво йому не видавалось, а правовстановлюючим документом був договір купівлі-продажу. Просив відмовити в задоволенні позову /т. 2 а.с. 222-223, т. 3 а.с. 49, 57, 73, 101/.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - ОСОБА_8 в судові засідання не з'явилась, подала клопотання про розгляд у справі у її відсутності та письмові пояснення по справі, згідно яких 18.01.2016 року вона купила у ОСОБА_7 спірну земельну ділянку, яка перебуває в оренді в ВКПП "Агропротехцентр". Щодо порядку надання у власність та відчуження спірної земельної ділянки вона не володіє жодною інформацією, крім тієї, про яку дізналась з позову. Не володіє також ніякою інформацією про можливість існування на її земельній ділянці будь-яких об'єктів культурної спадщини, на території земельної ділянки візуально немає ніяких ознак кладовища чи місць масових розстрілів часів Другої Світової війни. При вирішенні спору покладалась на розсуд суду /т. 3 а.с. 43-44, 72, 99/.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів Виробничо - комерційного приватного підприємства "Агропромтехцентр" в судові засідання не з'явився, подавши при цьому письмові пояснення по справі, згідно яких ВКПП "Агропромтехцентр" є орендарем спірної земельної ділянки, а її власником є ОСОБА_8 Щодо суті спору, порядку надання у власність та відчуження спірної земельної ділянки нічого не відомо. Жодною інформацією про можливість існування об'єкта культурної спадщини на території земельної ділянки не володіють. Просили розгляд справи проводити у відсутності представника третьої особи /т. 3 а.с. 35-36/.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, з'ясувавши обставини справи та дослідивши письмові докази по справі, прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення даного позову.

При цьому судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається з копії проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_6 для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів Тойкутської сільської ради Ковельського району /т. 1 а.с. 128-162/, з метою використання свого права, передбаченого статтею 121 ЗК України щодо безоплатного отримання у власність із земель державної або комунальної власності земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в розмірі до 2 га, ОСОБА_6, керуючись ст. 118 ЗК України, згідно повноважень, визначених ст.ст. 15-1, 122 ЗК України, звернувся з відповідною заявою до Головного управління Держземагенства у Волинській області (станом на 2014 рік) з проханням надати йому дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 1,3 га (землі державної власності сільськогосподарського призначення (сіножаті)) у власність для ведення особистого селянського господарства, розташованої за межами населених пунктів Тойкутської сільської ради Ковельського району.

Відповідно до наказу Головного управління Держземагенства у Волинській області від 16.07.2014 року № 3-209/15-14-СГ, ОСОБА_6 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою /т. 1 а.с. 134/.

В подальшому ОСОБА_6 уклав з ТзОВ "Технічне бюро кадастру" (ліцензійною організацією, яка мала право розробляти Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок) Договір № С-11/14 від 17.07.2014 року на виконання робіт щодо виготовлення проекту та створення обмінного файлу /т. 1 а.с. 160/.

Після виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_6 для ведення особистого селянського господарства за адресою: за межами населених пунктів Тойкутської сільської ради Ковельського району Волинської області та його погодження в порядку ст.ст. 186, 186-1 ЗК України (в редакції чинній на момент його розроблення), ОСОБА_6 звернувся до Головного управління Держземагенства у Волинській області з відповідною заявою та вищезгаданим проектом землеустрою з проханням затвердити проект та надати у власність земельну ділянку площею 1,30 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

Згідно наказу Головного управління Держземагенства у Волинській області № 3-580/15-14-СГ від 12.09.2014 року, проект землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки було затверджено та надано у власність ОСОБА_6 земельну ділянку площею 1,3 га (кадастровий номер :06:002:0738) для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану за межами населених пунктів Тойкутської сільської ради /т. 1 а.с. 162/.

18.09.2014 року ОСОБА_6 зареєстрував за собою право приватної власності на вказану земельну ділянку, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії СТА 164377 (індексний номер 27004789) від 18.09.2014 року та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серії ЕЕК 487687 (індексний номер 27004914) від 18.09.2014 року /т. 1 а.с. 163, 164/.

В подальшому, згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01.10.2015 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, останній придбав у ОСОБА_6 спірну земельну ділянку (кадастровий номер :06:002:0738) /т. 1 а.с. 222/. При цьому, у відповідності до вимог Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції, чинній на момент укладення договору купівлі-продажу), свідоцтво про право власності на нерухоме майно ОСОБА_7 не видавалось, що підтверджується копією ОСОБА_9 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01.10.2015 року /т. 2 а.с. 10/.

Як вбачається з договору оренди землі № б/н від 16.12.2015 року, ОСОБА_7 надав спірну земельну ділянку в оренду ВКПП "Агропромтехцентр" строком на 7 років. Вказаний договір у встановленому порядку був зареєстрований, про що свідчить копія ОСОБА_9 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 17.12.2015 року /т. 2 а.с. 214-216/.

В подальшому, ОСОБА_7 продав спірну земельну ділянку ОСОБА_8, що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 18.01.2016 року /т. 2 а.с. 199-200/. При цьому відповідною заявою від 18.01.20116 року ОСОБА_8 підтвердила факт її обізнаності про існування договору оренди від 16.12.2015 року вказаної земельної ділянки /т. 2 а.с. 201 (зворот)/.

Вирішуючи по суті позовні вимоги позивачів, суд вважає за необхідне, в першу чергу, надати правову оцінку правомірності та законності надання у власність ОСОБА_6 спірної земельної ділянки, від чого залежить правомірність та законність всіх наступних правочинів, вчинених щодо цієї ділянки.

В зв'язку з цим, суд прийшов до таких висновків.

Згідно з положеннями ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається і здійснюється в порядку, визначеному законом.

Порядок набуття відповідачем ОСОБА_6 права власності на спірні земельні ділянки врегульований Земельним Кодексом України (в редакції чинній на час виникнення права власності).

Зокрема, згідно ст. 19 ЗК України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії:

а) землі сільськогосподарського призначення;

б) землі житлової та громадської забудови;

в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення;

г) землі оздоровчого призначення;

ґ) землі рекреаційного призначення;

д) землі історико-культурного призначення;

е) землі лісогосподарського призначення;

є) землі водного фонду;

ж) землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі (ч. 2. ст. 19 ЗК України).

Статтею 20 ЗК України визначено порядок встановлення та зміни цільового призначення земельних ділянок. Зокрема, віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної ОСОБА_2 Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною ОСОБА_2 Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою. Земельні ділянки сільськогосподарського призначення використовуються їх власниками або користувачами виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених статтями 31, 33-37 цього Кодексу.

Зміна цільового призначення земельних ділянок природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного, лісогосподарського призначення, що перебувають у державній чи комунальній власності, здійснюється за погодженням з Кабінетом Міністрів України (ч. 7 ст. 20 ЗК України).

Згідно вимог ст. 22 ЗК України, землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

До земель сільськогосподарського призначення належать:

а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги);

б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

Згідно ч. 3 ст. 22 ЗК України, землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Склад земель історико-культурного призначення визначений ст. 53 ЗК України, відповідно до якої до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані пам'ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби.

Землі історико-культурного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Навколо історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій, музеїв просто неба, меморіальних музеїв-садиб, пам'яток культурної спадщини, їх комплексів (ансамблів) встановлюються зони охорони пам'яток із забороною діяльності, що шкідливо впливає або може вплинути на додержання режиму використання таких земель. Порядок використання земель історико-культурного призначення визначається законом (ст. 54 ЗК України).

Згідно вимог ст. 84 ЗК України, у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Частиною 4 ст. 84 ЗК України передбачено, що до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать:

а) землі атомної енергетики та космічної системи;

б) землі під державними залізницями, об'єктами державної власності повітряного і трубопровідного транспорту;

в) землі оборони;

г) землі під об'єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом;

ґ) землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом;

д) землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом;

е) земельні ділянки, які використовуються для забезпечення діяльності Верховної ОСОБА_2 України, Президента України, Кабінету Міністрів України, інших органів державної влади, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук;

є) земельні ділянки зон відчуження та безумовного (обов'язкового) відселення, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи;

ж) земельні ділянки, які закріплені за державними професійно-технічними навчальними закладами;

з) земельні ділянки, закріплені за вищими навчальними закладами державної форми власності;

і) земельні ділянки, що використовуються Чорноморським флотом Російської Федерації на території України на підставі міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною ОСОБА_2 України.

Зважаючи на вказані вимоги, землі сільськогосподарського призначення до вказаного переліку не входять.

Згідно вимог ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.

Земельна ділянка, яка була передана у власність ОСОБА_6, перебувала в державній власності та знаходиться поза межами населеного пункту, що визнано сторонами по справі та підтверджується відповідними картографічними матеріалами /т. 1 а.с. 143, 147, т. 4 а.с. 121/.

Цільове призначення цієї земельної ділянки на момент її передачі у власність ОСОБА_6 та станом на 13.01.2017 року землі сільськогосподарського призначення, що підтверджується довідкою про кількісну характеристику земельної ділянки, розподілення земель між власниками і користувачами (за даними форми 6-зем) від 23.06.2014 року № 384-06 /т. 1 а.с. 136, т. 4 а.с. 120/.

Таким чином, станом на момент передачі спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_6, у відповідності до вимог ЗК України, ЗУ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності", який набув чинності 01.01.2013 року, розпорядником цієї земельної ділянки (уповноваженим органом) був центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи, тобто Головне управління Держземагенства у Волинській області, що спростовує твердження представників позивачів про те, що земельна ділянка надана не уповноваженим на те органом.

Згідно пояснювальної записки до проекту землеустрою, земельна ділянка до земель природо-заповідного та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного, рекреаційного, лісогосподарського призначення та до земель водного фонду не відноситься /т. 1 а.с. 131-132/.

Відповідно до вимог ст. 118 ЗК України, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до ОСОБА_2 міністрів Автономної Республіки Крим. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Громадяни - працівники державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, а також пенсіонери з їх числа, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельних ділянок, які перебувають у постійному користуванні цих підприємств, установ та організацій, звертаються з клопотанням про приватизацію цих земель до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Відповідний орган місцевого самоврядування або орган виконавчої влади в місячний термін розглядає клопотання і надає дозвіл підприємствам, установам та організаціям на розробку проекту приватизації земель. Передача земельних ділянок у власність громадянам - працівникам державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, а також пенсіонерам з їх числа провадиться після затвердження проекту приватизації земель у порядку, встановленому цим Кодексом. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до ОСОБА_2 міністрів Автономної Республіки Крим. ОСОБА_10 Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Таким чином , за вимогами чинного земельного законодавства у приватну власність могла бути передана вільна земельна ділянка, яка відноситься до категорії сільськогосподарських земель, а тому відведення та надання у власність земельної ділянки з кадастровим номером :06:002:0738 здійснювалось Головним управлінням Держземагенства у Волинській області згідно його повноважень, визначених ст. 15-1,ч. 4 статті 122 ЗК України. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розроблений і погоджений відповідно до статті 50 Закону України "Про землеустрій" та ст. 186 та ч. 1, 4, 5 ст. 186-1 ЗК України (в редакції чинній на момент розроблення і погодження вищезгаданого проекту).

Покликання позивачів на те, що фактично спірна земельна ділянка належить до земель історико-культурного призначення та те, що органами державної влади невірно визначено її категорію не спростовують висновків суду про правомірну передачу відповідачу ОСОБА_6 землі у приватну власність.

На час передання землі у приватну власність вона не мала статусу земель історико-культурного призначення, як не має такого статусу і на даний час. Доказів іншого суду не надано.

Твердження позивачів про те, що територія давнього Єврейського кладовища та давніх поховань в с. Тойкут набула правового статусу щойно виявленого об'єкта культурної спадщини, а тому на нього розповсюджується правовий режим Закону України "Про охорону культурної спадщини", на думку суду, не є обґрунтованим з огляду на наступне.

Згідно ст. 1 Закону України "Про охорону культурної спадщини", пам'ятка культурної спадщини (далі - пам'ятка) - об'єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам'яток України.

Щойно виявлений об'єкт культурної спадщини - об'єкт культурної спадщини, який занесено до Переліку об'єктів культурної спадщини відповідно до цього Закону.

У відповідності до ч. 2 ст. 14 Закону України "Про охорону культурної спадщини", об'єкт культурної спадщини до вирішення питання про його реєстрацію як пам'ятки вноситься до Переліку об'єктів культурної спадщини і набуває правового статусу щойно виявленого об'єкта культурної спадщини, про що відповідний орган охорони культурної спадщини в письмовій формі повідомляє власника цього об'єкта або уповноважений ним орган (особу). Переліки об'єктів культурної спадщини затверджуються рішеннями відповідних органів охорони культурної спадщини.

Позивачами не представлено жодних доказів в підтвердження того факту, що центральним органом виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини прийнято будь - яке рішення про те, що територія давнього Єврейського кладовища та давніх поховань в с. Тойкут Ковельського району включена до Переліку об'єктів культурної спадщини, набула правового статусу щойно виявленого об'єкта культурної спадщини чи занесена до Державного реєстру нерухомих пам'яток України.

Крім цього, на даний момент жодним чином не встановлені чіткі межі ні єврейського цвинтаря, ні місця масових розстрілів і поховань, в тому числі відсутній проект землеустрою з організації та встановлення меж територій історико-культурного призначення, який повинен розроблятися відповідно до Постанови КМУ від 25 серпня 2004 року № 1094.

Покликання представників позивачів на картографічні та інші матеріали, які, нібито підтверджують такі межі, є безпідставними, оскільки такі матеріали жодним чином не доводять, що вся територія спірної земельної ділянки (чи певна її частина) входить в ці межі.

В свою чергу, пунктом 2 розпорядженням КМУ № 604-р визначено ОСОБА_10 міністрів Автономної Республіки Крим, обласним, Київській та Севастопольській міським держадміністраціям, Держкомрелігій із залученням громадських організацій, у тому числі організацій національних меншин, у 1998 1999 роках взяти на облік місця, де залишилися сліди давніх поховань, організувати їх обстеження та вивчення з наступним оприлюдненням результатів досліджень через засоби масової інформації.

Пунктом 4 цього ж Розпорядження визначено, з терміном виконання постійно, не допускати проведення будівельних робіт у місцях, де залишилися сліди давніх поховань, та на території закритих кладовищ. Виконання цього пункту покладено на ОСОБА_10 міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київську та Севастопольську міські держадміністрації, Держбуд, органи місцевого самоврядування.

Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи, на спірній земельній ділянці не виявлено візуальних (зовнішніх) слідів давніх поховань.

Таким чином, пункт 2 розпорядження КМУ № 604-р не поширює свою дію на спірні правовідносини, оскільки, у даному випадку в межах кладовища відсутній обєкт обстеження та вивчення у розумінні цього пункту розпорядження.

Процедуру обліку об'єктів культурної спадщини незалежно від їх видів та форм власності визначає Порядок обліку об'єктів культурної спадщини, затверджений наказом Міністерства культури України від 11 березня 2013 року № 158, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 1 квітня 2013 року за № 528/23060 (далі Порядок № 158).

У відповідності до пунктів 1.2. - 1.3. Порядку № 158 облік об'єктів культурної спадщини заходи, що здійснюють спеціально уповноважені органи охорони культурної спадщини (далі органи охорони культурної спадщини), спрямовані на виявлення, наукове вивчення, класифікацію, державну реєстрацію об'єктів культурної спадщини. Облік об'єктів культурної спадщини включає: виявлення, обстеження, дослідження, фотофіксацію об'єктів культурної спадщини, підготовку графічних матеріалів (у разі необхідності) та визначення предмета охорони культурної спадщини, складання переліків об'єктів культурної спадщини та облікової документації на ці об'єкти, підготовку подання Міністерству культури України та Кабінету Міністрів України для занесення об'єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам'яток України (далі Реєстр).

Разом з тим, Єврейське кладовище та давні поховання в с. Тойкут не внесене за встановленою Порядком № 158 процедурою до Реєстру, тобто не є памяткою культурної спадщини у розумінні національного законодавства, а відтак і земля, на якій розташоване кладовище, не належить до земель історико-культурного призначення, згідно визначення статті 53 Земельного кодексу України, оскільки на ній не розташований жоден з обєктів, передбачений цією правовою нормою.

Більше того, за змістом пункту 2 Порядку № 1094, проект землеустрою розробляється на підставі: рішення сільської, селищної, міської ради, обласної, районної, Київської або Севастопольської міської держадміністрації, до повноважень якої належить надання у користування або передача у власність земельних ділянок; договору, укладеного між землевласником, землекористувачем та розробником проекту землеустрою; судового рішення. Однак, під час розгляду справи судом не встановлено обставин щодо наявності вищевказаних документів.

Решта доводів представників позивачів не спростовують висновків суду з підстав, викладених вище, а тому суд відхиляє такі доводи, як безпідставні.

Таким чином суд вважає, що Головне управління Держземагенства у Волинській області (на даний час Головне управління Держгеокадастру у Волинській області) на момент видачі оспорюваних позивачами наказів діяло на підставі та в межах повноважень, що передбачені Конституцією та відповідними Законами України, а тому підстав для визнання недійсними цих наказів суд не вбачає.

Оскільки відсутні підстави для визнання недійсними цих наказів, то, відповідно, й свідоцтво про право власності на нерухоме майно було видано ОСОБА_6 на законних підставах, а тому суд відмовляє позивачам в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними наказів Головного управління Держкомзему у Волинській області від 16.07.2014 № 3-209/15-14-СГ та від 12.09.2014 № 3-580/15-14-СГ та визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку від 18.09.2014 року, інд. № 27004789, виданого на ім'я ОСОБА_6

Позовні вимоги позивачів про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, укладеного 01.10.2015 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_7, та вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку, що видане на ім'я ОСОБА_7, є похідними від попередніх позовних вимог. Оскільки суд відмовляє в задоволенні цих попередніх вимог, то не вбачається підстав і для задоволення решти позовних вимог.

Тим паче, ні ОСОБА_6, ні ОСОБА_7 на даний час не є власниками спірної земельної ділянки, а до нинішнього власника ОСОБА_8 позовні вимоги не заявлялись.

Аналізуючи все викладене вище в сукупності, суд прийшов до твердого переконання, що позивачами, всупереч вимог ст. 60 ЦПК України, не доведено ті обставини, на які вони посилались як на підставу своїх вимог, в той час, як заперечення відповідачів проти позову знайшли свої підтвердження в ході судового розгляду справи.

Таким чином позивачами не доведено порушення їх цивільних прав саме цими відповідачами, а тому суд прийшов до висновку про безпідставність вимог позивачів, а відтак про наявність підстав для відмови в задоволенні позову в цілому.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд на підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України, покладає на позивачів понесені ними судові витрати.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 61, 88, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, на підставі ст. 15, 16 ЦК України, ст. 41 Конституції України, Земельного кодексу України, Закону України "Про охорону культурної спадщини", суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову Об'єднання Комітетів для Євреїв Бувшого Радянського Союзу, Представництва Американського Об'єднання Комітетів для Євреїв Бувшого Радянського Союзу, з участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивачів Тойкутської сільської ради Ковельського району, Управління культури Волинської обласної державної адміністрації, до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, ОСОБА_6, ОСОБА_7, з участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог, на стороні відповідачів - ОСОБА_8 та Виробничо-комерційного приватного підприємства "Агропромтехцентр", про визнання недійсними наказів Головного управління Держземагенства у Волинській області, свідоцтв про право власності на землю, договору купівлі-продажу земельної ділянки відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області через Ковельський міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні при його оголошенні протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складено та підписано 27 жовтня 2017 року.

Головуючий ОСОБА_11