Справа №490/9529/16-ц 27.10.2017 271017 27.10.2017
Провадження №22-ц/784/1843/17 Головуючий по 1 інстанції Гуденко О.А. Категорія 5 Доповідач апеляційного суду Яворська Ж.М.
У Х В А Л А

Іменем України

27 жовтня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Шагай О.А.,

за участю позивача- Ревенко В.М.,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу

ОСОБА_2

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 липня 2017 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом доОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою.

В обґрунтування позову позивач вказувала, що вона та відповідач є співвласниками квартири АДРЕСА_1. Їй належить 4/6 частки, а відповідачеві відповідно 2/6 частки.

Посилаючись на те, що з відповідачем не можуть дійти згоди щодо порядку користування спільним майном, просила визначити порядок користування спірною квартирою.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 липня 2017 року позов задоволено. Визначено порядок користування квартирою АДРЕСА_3 Виділено у користування ОСОБА_3 - житлову кімнату №4 площею 17.6 кв.м., житлову кімнату №5 площею 9.0 кв.м., балкон площею 0.9 кв.м., кладову №6 площею 0.8 кв.м., у користування ОСОБА_2 - житлову кімнату №10 площею 11.5 кв.м., лоджію площею 1.5 кв.м., кладову №7 площею 0.3 кв.м. Залишено у спільному користуванні співвласників коридор площею 12.4 кв.м., кухню площею 7.1 кв.м., вбиральню площею 1.2 кв.м., ванну кімнату площею 2.6 кв.м., кладову площею 1.0 кв.м. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача, відповідача, перевіривши правильність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Відповідно до ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, квартира АДРЕСА_2 на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_3 - 4/6 частки на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 21 грудня 2004 року ( № у реєстрі 1-2357) та від 08 серпня 2013 року( № у реєстрі 3-43), виданих Першою миколаївською державною нотаріальною конторою та ОСОБА_2 2/6 частки на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 09 вересня 2013 року( № у реєстрі 3-126), виданого цією ж конторою ( а.с.3,4).

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема, при встановленні порядку користування квартирою кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина квартири з урахуванням його частки в праві спільної власності. Разом із тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Таким чином, установлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них.

Пленум Верховного Суду України в п. 14 Постанови № 20 від 22.12.1995 року "Про судову практику в справах за позовами про захист права приватної власності" роз'яснив, що в разі неможливості поділу в натурі квартири, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Згідно технічного паспорту на квартиру, спірна квартира має загальню площу 65.9 кв.м., житлову площу 38.1 кв.м. та складається із 3-х житлових кімнат: площами 17.6 кв.м., 9.6 кв.м. та 11.5 кв.м. відповідно; коридору 12.4 к.м.; трьох кладовок площами 1.0 кв.м, 0.8 кв.м. та 0.3 кв.м., кухні площею 7.1 кв.м., ванної площею 2.6 кв.м., вбиральні площею 1.2 кв.м., балкону площею 0.9 кв.м., лоджії 1.5 кв.м.

Відповідно до висновку №125-036 судової будівельно-технічної експертизи від 03 травня 2017 року з врахуванням технічних характеристик можливо визначити порядок користування даною квартирою та запропоновано один варінт такого порядку за яким у користування ОСОБА_3 пронується виділити житлову кімнату №4 площею 17.6 кв.м., житлову кімнату №5 площею 9.0 кв.м., балкон площею 0.9 кв.м., кладову №6 площею 0.8 кв.м., а у користування ОСОБА_2 - житлову кімнату №10 площею 11.5 кв.м., лоджію площею 1.5 кв.м., кладову №7 площею 0.3 кв.м. У спільному користуванні співвласників залишено коридор площею 12.4 кв.м., кухню площею 7.1 кв.м., вбиральню площею 1.2 кв.м., ванну кімнату площею 2.6 кв.м., кладову площею 1.0 кв.м.

Недивлячись на те, що загальна площа, яка виділена позивачеві на 0.57 кв.м. більша від її ідеальної площі ( 43,95 кв.м.), а у відповідача на 0.57 кв.м. менше від ідеальної площі ( 21.97 ка.м.), проте такий порядок користування зазначеною квартирою не порушує їх права, адже квартира залишається у спільній частковій власності сторін. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач своїми діями провокував позивача на звернення до суду з даним позовом.У своїх листах, які лишилися без відповіді з боку позивача, він спочатку пропонує вирішити питання щодо визначення порядку користування спільним майном, а потім взагалі вирішити питання щодо спірного майна відповідно до ст.362 ЦК України, попередивши позивача як співвласника про переважне право на придбання нею належної відповідачеві частки.

Встановивши, що між позивачем та відповідачем не досягнуто згоди про порядок володіння та користування спірною квартирою, існує конфліктна ситуація, суд першої інстанції, оцінивши зібрані по справі докази, з урахуванням вимог позивача, дійшов обґрунтованого висновку про можливість встановлення порядку користування спірною квартирою.

Доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для визначення порядку користування спірною квартирою, оскільки позивачем не доведено порушення її права мирного володіння спільним майном та користування ним, не вірне обрання способу захисту порушеного права, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються зібраними по справі доказами, зокрема листами направленими на адресу позивача. Крім того, позивач як людина похилого віку такі дії з боку відповідача вважала порушенням своїх прав і для свого захисту обрала вірний спосіб, встановлений законом.

Більш того, вказані листі є доказами того, що між співвласниками не вирішується питання з приводу порядку користування спірним майном шляхом домовленостей, а навпаки існує конфлікт, де жодна із сторін не йде на поступки іншій.

А та обставина, що відповідач не проживає у спірній квартирі, а відтак відсутні підстави для визначення права користування не впливає на правильність висновків суду, з врахуванням того, що останній може реально скористатися своїм правом та користуватися виділеним йому приміщенням.

Твердження апеляційної скарги на невірне застосування судом першої інстанції ст.150,155 ЖК України не заслуговують на увагу, оскільки вказані норми матеріального права визначають права громадян на користування та розпорядження належним їм на праві власності нерухомим майном та гарантії цих прав.

Враховуючи положення ч.4 ст.319 ЦК України, відповідно до яких власність зобов'язує, а також те, що законом не встановлено обов'язку враховувати матеріальний стан власника при вирішенні питання щодо визначення порядку користування житловим приміщенням в частині можливості чи неможливості утримувати нерухоме майно, посилання апелянта на те, що даним рішенням здійснено втручання в його право власності, обтяжує його як власника та зобов'язує нести витрати по утриманню цього майна і спонукає до відмови від власності не заслуговують на увагу, адже не залежно від того визначено чи не визначено порядок користування нерухомим майном, проживає чи не проживає відповідача за місцем знаходження власності, він як власник, зобов'язаний сплачувати комунальні послуги та інші витрати на утримання цього майна, а не покладати весь тягар обов'язків на позивача.

Отже, розглянувши даний позов, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст.ст.10,57-60, 64, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обгрунтованне рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

За такого, в силу ст.308 ЦПК України, рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, відмовивши відповідачеві у задоволенні апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, і з цього часу протягом 20 днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М.Базовкіна

Т.Б. Кушнірова