Справа № 447/71/17 Головуючий у 1 інстанції: Головатий А.П.
Провадження № 22-ц/783/3436/17 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2017 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

при секретарі: Цапові П.М.,

за участю: представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Павлюка В.В.,

представника позивача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 29 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_2, третя особа Новороздільська державна нотаріальна контора про визнання права власності,-

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 29 березня 2017 року позов ОСОБА_5 - задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_5, РНОКПП НОМЕР_1, право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Дане рішення оскаржила відповідач ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зокрема зазначає, що суд першої інстанції формально розглянув обставини справи і неправильно встановив спірні правовідносини, також не прийняв до уваги норми діючого у цій справі законодавства, що призвело до неповноти та неправильності встановлення обставин, які мають значення для справи. Також зазначає, що судом першої інстанції не враховано факт роздільного проживання у момент припинення сторонами сімейних відносин, встановлений рішенням суду у справі № 2-511/1997 р. про розлучення, який не треба знову доводити при розгляді справи про поділ майна. У зв'язку з цим суд першої інстанції абсолютно протиправно не прийняв до відома і оскаржуване рішення від 29.03.2017 року прийняв всупереч вказівок постанови від 18.03.2015 року Верховного Суду України у справі № 6-17ц 15, за наявності повністю аналогічних обставин у даній справі, а відтак просить суд скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5 та у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_2 - Павлюка В.В. на підтримання доводів апеляційної скарги, представника позивача ОСОБА_5- ОСОБА_4 на її заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з таких підстав.

Згідно ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення у повній мірі відповідає даним вимогам закону, є справедливим і обґрунтованим.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_5 та визнаючи за останньою право власності на ? частину квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 та ОСОБА_7 з 27.10.1979 року по 30.03.2000 року перебували в зареєстрованому шлюбі, під час якого набули спірну квартиру, яка є спільною сумісною власністю. Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги щодо визнання права власності на ? гаража, то суд виходив з того, що за життя ОСОБА_7 право власності на гараж не оформив, а відтак відсутні підстави для визнання права власності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_7, що стверджується свідоцтвом про смерть.(а.с.4)

З 27.10.1979 року по 04.01.2000 року позивач ОСОБА_5 та ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі, що стверджується витягом від 26.02.2016 року №9 та свідоцтвом про розірвання шлюбу.(а.с.5-6)

Рішення про розірвання шлюбу було ухвалено Миколавїським районним судом 17.11.1997 року(а.с.61-62).

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 03.12.1997 року ОСОБА_7 купив квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1(а.с.64-65)

Згідно довідки від 18.07.2016 року №11 ОСОБА_7 був членом Громадської організації "Новороздільська спілка власників гаражів" і в його користуванні з 1995 року по 1998 рік знаходився гараж АДРЕСА_1 та земельна ділянка надана йому як члену кооперативу "Гараж" в листопаді 1994 року.(а.с.32)

Відповідно до ст. 44 Кодексу про шлюб та сім'ю України, (який був чинний на час ухвалення рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами та виникнення спірних правовідносин) шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

Згідно ст. ст. 22, 28 Кодексу про шлюб та сім'ю майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Аналогічні норми було прописано і устатті 16 Закону України «Про власність» 1991 року, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, відповідно до якої майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму ВСУ від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов'язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите

подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону "Про власність", ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї тощо.

Отже, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що шлюб між сторонами розірвано 04 січня 2000 року, а спірна квартира придбана 03.12.1997 року, відтак така належала сторонам на праві спільної сумісної власності.

Вказані обставини придбання квартири в шлюбі підтвердили також свідки - сестри померлого ОСОБА_7 - ОСОБА_8 та ОСОБА_9.

Безпідставними є доводи апелянта про те, що сімейні стосунки з позивачем були припинені в день його розірвання, що підтверджується рішенням суду від 17.11.1997 року, оскільки вони спростовуються поясненнями представника позивача, відповідача ОСОБА_6 та показаннями свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які підтвердили існування сімейних стосунків між сторонами по справі.

Колегія суддів звертає увагу й на те, що в період придбання спірної квартири ОСОБА_7 перебував у шлюбі з ОСОБА_5 розірвання шлюбу з якою зареєстровано органами РАГС 04 січня 2000 року, а тому у відповідності зі ст. 44 КпШС України шлюб припинився не в день його розірвання 17.11.1997 року, а в момент реєстрації його розірвання в органах РАГС.

Докази роздільного проживання позивача ОСОБА_5 з ОСОБА_7 станом на момент купівлі спірної квартири у матеріалах справи відсутні.

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску строку позовної давності не заслуговують на увагу і спростовуються наступним

Відповідно до п.п. 4, 6 Прикінцевих положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно ст.11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Згідно показів свідків та пояснень представника Позивача, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 за взаємною згодою вирішили, що спірна квартира перейде у власність сину - відповідачу ОСОБА_6 Оскільки ОСОБА_7 помер раптово і за життя квартиру на користь сина не відчужив та не склав на його користь заповіт - позивач дізналася про порушення свого права з моменту його смерті, а отже суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про те, що позивачем не пропущено строку позовної давності.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не містять підстав для скасування оскаржуваного рішення суду в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності на квартиру, яке постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції належним чином досліджено усі фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права та дотримано норми процесуального права, а тому рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апелянта, викладені у апеляційній скарзі є безпідставними та такими, що не спростовують правильних висновків суду.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 308, 313, п.1 ч.1 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 29 березня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

Н.О. Шеремета