№ 201/7073/17
провадження 2/201/1978/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2017 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Пухловою О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» про відшкодування шкоди, страхового відшкодування,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 18 травня 2017 року звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» про відшкодування шкоди, страхового відшкодування, позовні вимоги не змінювалися, але уточнювалися (зменшено вимоги на суму виплаченого відшкодування в 200 грн.). Позивач в своєму позові, а його представник в ході судового засідання посилалися на те, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 «СК «Інгосстрах» 29 липня 2015 року було укладено договір добровільного страхування від нещасних випадків № LVQVNS-156Е396. Відповідно до п. 4.1 зазначеного вище договору, його предметом є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать законодавству України, повязані з життям, здоровям та працездатністю застрахованої особи. Так, ОСОБА_1 з 07 жовтня 2015 року по 23 грудня 2015 року та з 08 квітня 2016 року по 10 жовтня 2016 року приймав безпосередньо участь в антитерористичній операції, що відбувається на сході України. 27 червня 2016 року ОСОБА_1 отримав вогнепальне осколкове сліпе поранення м/тканин задньої поверхні стегна, що підтверджується довідкою № 4081 Бахмутської центральної районної лікарні, а також випискою з медичної карти стаціонарного хворого № 941 Військово-медичного клінічного центру Північного регіону. Більше того, у звязку з отриманням зазначеного вище поранення, позивачу 30 червня 2016 року було здійснено оперативне втручання, а також останній перебував на стаціонарному лікуванні, що підтверджується Випискою із медичної карти стаціонарного хворого № 941. Згідно із п. 6.1.2 вказаного договору добровільного страхування від нещасних випадків, встановлені розміри виплат за ушкодження, зокрема, за пошкодження кінцівок від 1% до 100% від страхової суми, за пошкодження мяких тканин від 0.2% до 25% від страхової суми. Позивач звернувся до відповідача з питанням страхового відшкодування та надав необхідні документи. Проте, відповідно до листа ОСОБА_2 «СК «Інгосстрах» від 05 липня 2016 року № 2165иРВ70000СА/02, ОСОБА_1 було відмовлено у виплаті страхового відшкодування та з невідомих причин зазначене поранення не віднесено до страхових випадків. У березні 2017 року на адресу відповідача було скеровано претензію із вимогою здійснити виплату страхового відшкодування ОСОБА_1 в порядку та розмірах, встановленому договором добровільного страхування від нещасних випадків № LVQVNS-156Е396 від 29 липня 2015 року у звяку з отриманим ним пораненням, на яку отримано лист чомусь від ТзОВ «Страхова компанія «Кредо» від15 березня 2017 року № 7.37.7.0.0/418 у якому було вказано: «...розглянувши всі надані документи по страхувальнику ОСОБА_1, СК «Кредо», виключно в рамках лояльності, прийняла наступне рішення: згідно страхового акту № гі727РВ700007У, було прийнято рішення про виплату страхового відшкодування, згідно п. 118 Таблиці виплат...» та згодом було виплачено позивачу всього 200 грн.. Позивач з цим категорично не погодився, йому фактично завдано значну матеріальну шкоду, він поніс витрати та інш.. Страхова компанія (відповідач) не відшкодувала всю шкоду, хоча своєчасне звернення до неї позивача було і позивач вважає це не законним, матеріальна шкода повинна відшкодовуватися повністю в межах договору, фактичних витрат на лікування і своєчасно. Розрахунку не було. Вважає, що вказану шкоди повинен зараз відшкодовувати відповідач в межах своєї відповідальності (страхова компанія) і просив стягнути з страхової організації всю не сплачену матеріальної шкоди в межах ліміту відповідальності по його договору з урахуванням передбачених законом витрат по судовому збору, задовольнивши уточнений позов у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив; в письмовому зверненні до суду позовні вимоги фактично не визнав, вважаючи їх неправомірними, договір укладено було, винна особа не встановлена, всі належні документи їм позивачем не надано, страхового випадку не було. По закону все зроблене ними правильно, решта наданих документів позивачем протирічливі і не підтверджують заявлену суму матеріальної шкоди та інш.. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, будь-якої іншої шкоди (в тому числі і моральної) позивачу не завдавали. Вважають позовні вимоги до них не доведеними, безпідставними і просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі та справу розглянути без участі їх представника. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаного відповідача згідно ст. 169 ЦПК України.

Вислухавши пояснення представника позивача, зясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає уточнені позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що дійсно між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 «СК «Інгосстрах» 29 липня 2015 року було укладено договір добровільного страхування від нещасних випадків № LVQVNS-156Е396 від 29 липня 2015 року. Відповідно до п. 4.1 зазначеного вище договору, його предметом є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать законодавству України, повязані з життям, здоровям та працездатністю застрахованої особи. ОСОБА_1 з 07 жовтня 2015 року по 23 грудня 2015 року та з 08 квітня 2016 року по 10 жовтня 2016 року приймав безпосередньо участь в антитерористичній операції, що відбувається на сході України. 27 червня 2016 року ОСОБА_1 отримав вогнепальне осколкове сліпе поранення м/тканин задньої поверхні стегна, що підтверджується довідкою № 4081 Бахмутської центральної районної лікарні, а також випискою з медичної карти стаціонарного хворого № 941 Військово-медичного клінічного центру Північного регіону. Більше того, у звязку з отриманням зазначеного вище поранення, позивачу 30 червня 2016 року було здійснено оперативне втручання, а також останній перебував на стаціонарному лікуванні, що підтверджується Випискою із медичної карти стаціонарного хворого № 941. Згідно із п. 6.1.2 вказаного договору добровільного страхування від нещасних випадків, встановлені розміри виплат за ушкодження, зокрема, за пошкодження кінцівок від 1% до 100% від страхової суми, за пошкодження мяких тканин від 0.2% до 25% від страхової суми. Позивач звернувся до відповідача з питанням страхового відшкодування та надав необхідні документи. Проте, відповідно до листа ОСОБА_2 «СК «Інгосстрах» від 05 липня 2016 року № 2165иРВ70000СА/02, ОСОБА_1 було відмовлено у виплаті страхового відшкодування та з невідомих причин зазначене поранення не віднесено до страхових випадків.

Позивач вважає, незаконні дії вказаного відповідача доведеними, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений була звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В судовому засіданні встановлено, що у березні 2017 року на адресу відповідача позивачем було направлено претензію із вимогою здійснити виплату страхового відшкодування ОСОБА_1 в порядку та розмірах, встановленому договором добровільного страхування від нещасних випадків № LVQVNS-156Е396 від 29 липня 2015 року, у звяку з отриманим ним пораненням, на яку отримано лист чомусь від ТзОВ «Страхова компанія «Кредо» від 15 березня 2017 року № 7.37.7.0.0/418 у якому було вказано: «...розглянувши всі надані документи по страхувальнику ОСОБА_1, СК «Кредо», виключно в рамках лояльності, прийняла наступне рішення: згідно страхового акту № гі727РВ700007У, було прийнято рішення про виплату страхового відшкодування, згідно п. 118 Таблиці виплат...». Але з вказаного листа не вбачається, чому за договором добровільного страхування від нещасних випадків № LVQVNS-156Е396 від 29 липня 2015 року виплати страхових відшкодувань здійснює ТзОВ «СК «Кредо» або принаймі чому на лист, адресований ОСОБА_2 «СК «Інгосстрах», відповідь дає абсолютно інша юридична особа; на офіційному сайті ОСОБА_2 «СК «Інгосстрах» у п. 118 Таблиці виплат вказано, у випадку настання страхового випадку, що стався із застрахованою особою в період чинності договору страхування, і не передбачений цією таблицею, але при цьому вимагалось стаціонарне і (або) амбулаторне лікування в цілому не менше ніж три дні, виплачується 0.2 % від страхової суми, а за кожний наступний день понад 3 дня 0.1% за кожний день, але не більш ніж 5%, неможливо таку знайти і в інших джерелах. Аналогічна інформація вказана і на офіційному сайті ТзОВ «СК «Кредо» у п. 118 Таблиці виплат. При цьому позивачу надійшли кошти в розмірі 200 грн. у звязку із настанням страхового випадку.

Разом з тим, у п. 6.1.2 вказаного договору добровільного страхування № LVQVNS-156Е396 від 29 липня 2015 року передбачені розміри виплат у випадку настання страхової події.

Враховуючи характер ушкодження позивача, перебування його на стаціонарному лікуванні, оперативне втручання у звязку із отриманням пораненням, беручи до уваги розміри виплат за ушкодження здоровя, передбачені, зокрема і договором добровільного страхування від нещасних випадків № LVQVNS-156Е396 від 29 липня 2015 року, відповідач зобовязаний здійснити виплату в розмірі 100% від страхової суми, що становить 50 000.00 грн. Фактично позивач отримав ушкодження кінцівки (від 1% до 100% від страхової суми) та ушкодження мяких тканин тіла (від 0.2% до 25% від страхової суми).

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до п. З ст. 988 ЦК України, страховик зобовязаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

У статті 9 Закону України «Про страхування» зазначено, що страхова сума - грошова сума, в межах якої страховик відповідно до умов страхування зобов'язаний

провести виплату при настанні страхового випадку. Страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про страхування», договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Отже, відповідач грубо порушив взяті на себе зобовязання, не здійснивши виплат на умовах та в розмірах, передбачених договором добровільного страхування від нещасних випадків № LVQVNS-156Е396 від 29 липня 2015 року у звязку із настанням страхового випадку.

Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями позивача, повязаними з неналежним виконанням взятих на себе обовязків відповідачу було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями позивача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

Отже суд вважає, що позивачем було доведено, та надано докази, які б свідчили про те, що договір сторін діє, страховий випадок з позивачем був і страхове відшкодування відповідач повинен позивачу виплатити.

Відповідно до п. 13 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, Герої України - у справах, повязаних з порушенням їхніх прав. Як вже було зазначено вище, позивач брав участь у бойових діях та є учасником антитерористичної операції, у звязку з чим йому 20 липня 2016 року було видано посвідчення серії УБД № 051696.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя фізичній особі, зобовязана відшкодувати потерпілому ... додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Згідно ч. 1 ст. 1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобовязана відшкодувати витрати закладові охорони здоровя на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Позивач відразу звернувся до страхової компанії, відповідача з питанням виплати йому вказаних коштів, вказана письмова заява позивача була отримана відповідачем, але до моменту подачі позову до суду ця страхова компанія не виплатила позивачу вказані суми і навіть своєчасно не надала належної письмової відповіді на його письмове звернення. Фактично цим відповідач відмовився виплачувати вказані суми коштів.

Отже відповідач зобов'язаний виплатити позивачу страхове відшкодування відповідно до вказаного договору сторін. Але не зважаючи на вказане, на вимогу позивача відповідач страхова компанія не виплатила позивачу своєчасно в якості страхового відшкодування належної обумовленої суми, шкода залишилася своєчасно не виплаченою і виплачувати її решту відповідач відмовляється, мотивуючи це тим, що вказана позивачем подія не є страховим випадком.

Враховуючи наведене суд вважає можливим стягнути з відповідача ОСОБА_2 «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» на користь позивача в рахунок відшкодування шкоди страхового відшкодування 49800 грн..

Згідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України встановлено що, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства.

Згідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Зобов'язання цього відповідача у разі настання страхового випадку полягає у здійсненні страхової виплати, то таке зобов'язання є грошовим. В разі прострочення його виконання настає відповідальність, що передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, зокрема - сплата боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Проценти річних, на думку позивача, так само як і інфляційні витрати на суму боргу, входять до складу грошового зобов'язання, і на відміну від пені не є грошовою санкцією за порушення грошового зобов'язання, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляції і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, що підлягають сплаті кредитору. Тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та матеріально підтверджені судові витрати.

Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені у справі судові витрати ( ст. 88 ЦПК).

Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, відповідач ОСОБА_2 «СК «ІНГОССТРАХ» повинне довести, що їх дiями не було порушено їх права або права позивача. Однак, жодних доказiв цим відповідачем до суду не надано.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi домовленості i зобовязання стосовно вказаного відповідача (страхової компанії) відносно завданої шкоди, предмета спору, а вiдповiдач не довів незаконність дій позивача. Твердження вiдповiдача про наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань чи їх відсутність стосовно позовних вимог - є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги заперечення відповідача проти позову в повному обсязі, оскільки воно спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та стягнути з ОСОБА_2 «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої в наслідок пошкодження здоровя - 49800 грн., а також стягнути з ОСОБА_2 «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» на користь держави судовий збір в сумі 640 грн..

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про стягнення страхового відшкодування знайшли своє обєктивне підтвердження в ході судового засідання і підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України; ст. 15, 16, 22, 526, 614, 623, 979, 988, 1166 ЦК України; , ст. 3, 4, 10, 11, 57-61, 81, 209, 212-216, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої в наслідок пошкодження здоровя - 49800 грн..

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» на користь держави судовий збір в сумі 640 грн..

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -