АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

12 жовтня 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Немировської О.В.

суддів - Соколової В.В., Чобіток А.О.

при секретарі - Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське спеціальне житлово-експлуатаційне сервісне підприємство» про визнання недійсними договорів,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 червня 2017 року,

встановила:

у жовтні 2014 року ТОВ «Українське спеціальне житлово-експлуатаціне сервісне підприємство» звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути на його користь з ОСОБА_1 заборгованість за житлово-комунальні послуги. У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визнати недійсним договір про надання послуг з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення від 10 березня 2010 року, укладений між ним та ТОВ «Українське спеціальне житлово-експлуатаціне сервісне підприємство», а також договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території від 10 березня 2010 року.

Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 19 квітня 2017 року позов ТОВ «Українське спеціальне житлово-експлуатаціне сервісне підприємство» було залишено без розгляду.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19 червня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника ОСОБА_1, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсними договорів про надання послуг з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території, ОСОБА_1 посилався на те, що він не мав права на укладення таких договорів, оскільки не є ні власником, ні орендарем або наймачем квартири, на обслуговування якої було укладено договори.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19 червня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження недійсності оспорюваних договорів. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст. 203, 215, 627 ЦК України.

У своїй апеляційній скарзі апелянт посилався на те, що судом при ухваленні рішення не було враховано те, що він просив визнати недійсними договори на підставі ч. 2 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України. Однак, такі доводи апелянта є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Частиною 2 ст. 203 ЦК України встановлено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Частиною 1 ст. 115 ЦПК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Матеріали справи свідчать про те, що 28 жовтня 2008 року ОСОБА_1 з ТОВ ФК «Укрреставрація» було укладено договір про участь у Фонді фінансування будівництва житлового будинку АДРЕСА_1. 10 березня 2010 року між ТОВ «Українське спеціальне житлово-експлуатаційне сервісне підприємство» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання послуг з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території.

Апелянт посилається на те, що ОСОБА_1 не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності для укладення оспорюваних договорів, оскільки не був власником, орендарем або наймачем квартири АДРЕСА_1.

Статтею 30 ЦК України визначено, що цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ч. 1 ст. 34 ЦК України, повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття).

Доказів на підтвердження того, що дієздатність ОСОБА_1 на момент укладення оспорюваних договорів було обмежено, до суду не надано.

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно положень ст. 215 ЦК України правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Апелянтом не наведено інших підстав, за яких вказані договори може бути визнано недійсними.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити, а заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 червня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді

№ справи: 761/7274/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/10004/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Вовк Є.І.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.