Справа №471/484/17-ц 26.10.2017 26.10.2017 26.10.2017
Провадження №22-ц/784/2209/17
Головуючий у першій інстанції-Скарницька І.Б.
Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Лівінського І.В.,

із секретарем Андрієнко Л.Д.,

за участю представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

представника позивачки ОСОБА_3

на рішення Братського районного суду Миколаївської області від 7 вересня 2017 року у цивільній справі за позовом

ОСОБА_3

до ОСОБА_4

про визнання правочину недійсним

У С Т А Н О В И Л А:

У липні 2017 року ОСОБА_3 звернулась з позовом до ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним. Третьою особою залучено Братську державну нотаріальну контору.

Позивачка зазначала, що була власницею земельної частки (паю) розміром 9,87 ум.кад.га, яка перебувала у колективній власності КСП «Дружба» та знаходиться в с. Петропавлівка Братського району Миколаївської області. 5 січня 2000 року між нею та ОСОБА_4 укладено договір дарування права на земельну частку (пай). Проте вона вважала, що передає землю в оренду відповідачу, який обіцяв сплачувати орендну плату, але сплатив одноразово лише 100 грн. при укладенні угоди.

Посилаючись на те, що відповідач є для неї сторонньою людиною, а укладення договору дарування не відповідало її внутрішній волі та є наслідком помилки, ОСОБА_3 просила визнати договір дарування недійсним.

Відповідач ОСОБА_4 позов не визнав, посилаючись на те, що правочин укладався позивачкою свідомо саме на тих умовах, які викладені у тексті договору, а про відсутність орендних відносин свідчить відсутність будь-яких претензій з боку ОСОБА_3 протягом сімнадцяти років. Відповідач також посилався на сплив позовної давності.

Рішенням Братського районного суду Миколаївської області від 7 вересня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 просив рішення скасувати та задовольнити позов, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи та невірну оцінку доказів.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

На час укладення оспорюваного правочину діяв Цивільний кодекс УРСР, норми якого і мають застосовуватись при вирішенні спору (пункт 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).

Відповідно до статті 56 ЦК УРСР угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.

Під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена (пункт 11 Постанови №3 Верховного суду України від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними»).

Обставини, щодо яких помилялась сторона, мають існувати саме на момент вчинення правочину, і особа на підтвердження своїх вимог повинна довести, що така помилка дійсно мала місце та істотне значення.

Судова практика минулих та новітніх часів визначає, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним (пункт 19 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Станом на 2000 рік земельні відносини, в тому числі і щодо земель сільськогосподарського призначення, регулювались Земельним кодексом 1990 року та, зокрема, Указом Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» № 666/94 від 10 листопада 1994 року.

Пунктом 3 цього Указу було передбачено, що право на земельну частку (пай) може бути об'єктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави.

Мораторій на будь-яке відчуження земель сільськогосподарського призначення запроваджено з 2001 року.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 належала земельна частка (пай) розміром 9,87 ум.кад.га в землях, що перебували у колективній власності КСП «Дружба» та знаходились в межах Петропавлівської сільради Братського району Миколаївської області.

Право позивачки було посвідчено сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1 (далі - Сертифікат).

5 січня 2000 року ОСОБА_3 укладено договір дарування права на земельну частку (пай) на користь ОСОБА_4 (а.с.12).

Сертифікат передано ОСОБА_4 при укладенні договору.

Звертаючись з позовом у липні 2017 року, ОСОБА_3 посилалась на те, що вважала укладеним договір оренди земельної ділянки, а помилка щодо природи укладеного правочину сталась внаслідок неналежного роз'яснення його змісту нотаріусом та не ознайомлення з текстом договору.

Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК щодо обов'язку доводити обставини, які є підставою позову, ОСОБА_3 мала довести той факт, що на час укладення угоди вона дійсно помилялась щодо природи правочину, і ця помилка не була наслідком власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення.

Проте, судом першої інстанції встановлено, що у період 2000 -2017 років ОСОБА_3 орендну плату не отримувала і жодних претензій до відповідача з приводу її сплати не мала.

Не встановлено судом і будь-яких інших дій позивачки відносно землі як власниці паю (сплата податків, дії щодо виділення землі в натурі, отримання правовстановлюючих документів тощо).

Не доведено позивачкою і умов договору оренди, який вона вважала укладеним - розмір орендної плати, строк дії договору та інше.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоведеність ОСОБА_3 підстав недійсності договору, укладеного внаслідок помилки, які передбачені статтею 56 ЦК УРСР.

Посилання апелянта на невірне розуміння змісту угоди та юридичну необізнаність, як і на власне недбальство, як зазначалось вище, не може бути підставою для визнання недійсним правочину, укладеного 17 років тому.

Не може вважатись достатнім доказом помилки щодо об'єкту угоди і відсутність родинних або інших близьких відносин з обдарованим.

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення

Керуючись статтями 308, 315 ЦПК України,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивачки ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Братського районного суду Миколаївської області від 7 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: І.В.Лівінський

В.В.Коломієць