12 жовтня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
ЄвтушенкоО.І., Євграфової Є.П., Карпенко С.О.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Воробйова Тетяна Анатоліївна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки,
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Київської області від 15 березня 2017 року,
в с т а н о в и л а:
У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Воробйова Т.А., про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки.
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 24 квітня 1999 року рішенням № 72/2 виконавчого комітету Софіївсько-Борщагівської сільської ради народних депутатів Києво-Святошинського району Київської області ОСОБА_4 (після одруження змінила прізвище з «ОСОБА_4» на «ОСОБА_4») було надано земельну ділянку в постійне користування розміром 0,0962 га з цільовим призначенням земельної ділянки - для будівництва та обслуговування будинку по АДРЕСА_1.
14 травня 1999 року рішенням № 79 виконавчого комітету Софіївсько-Борщагівської сільської ради народних депутатів Києво-Святошинського району Київської області ОСОБА_4 надано земельну ділянку в приватну власність розміром 0,0962 га по АДРЕСА_1 для будівництва житлового будинку.
28 грудня 1999 року ОСОБА_4 отримала державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, розташовану на території
АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1253.
20 березня 1999 року ОСОБА_4 укладено договір про залучення коштів громадян (забудовників) на будівництво соціальної інфраструктури і благоустрою с. Софіївська Борщагівка відповідно до якого останньою була внесена дольова частка у фінансування будівництва по АДРЕСА_1 електрифікації, газифікації, прокладку чорнової дороги та внесено відповідну суму коштів у розмірі 2 800 грн.
19 лютого 2016 року ОСОБА_4 стало відомо про те, що
ОСОБА_6 продав належну на праві приватної власності ОСОБА_4 земельну ділянку по АДРЕСА_1 ОСОБА_5 відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 04 лютого 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Воробйовою Т.А.
На думку позивача, відповідачі по справі незаконно, шахрайським шляхом заволоділи та реалізували земельну ділянку, що належить
ОСОБА_4 на праві власності.
Ураховуючи наведене, ОСОБА_4 просила визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 04 лютого2016 року, площею 0,0964 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, який посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Воробйовою Т.А.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 липня 2016 року позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 04 лютого 2016 року площею

0,0964 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, який посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Воробйовою Т.А. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 15 березня 2017 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від

07 липня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду Київської області від 15 березня 2017 року та залишити в силі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від

07 липня 2016 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що земельна ділянка на законних підставах перебуває у приватній власності ОСОБА_4, в той час як доказів законності набуття права власності ОСОБА_6на спірну земельну ділянку суду надано не було. Таким чином, спірний договір купівлі-продажу укладений з порушенням вимог

ст. 203 ЦК України, що тягне за собою визнання його недійсним.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивачем обрано невірний спосіб захисту свого порушеного права.

Судом апеляційної інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що 24 квітня 1999 року рішенням виконавчого комітету Софіївсько-Борщагівської сільської ради народних депутатів Києво-Святошинського району Київської області № 72/2 ОСОБА_4 (після одруження змінила прізвище з «ОСОБА_4» на «ОСОБА_4», що підтверджується копією свідоцтва про одруження за НОМЕР_1 від 22 вересня 2001 року (т. 1, а. с. 8) та копією свідоцтва про розлучення за НОМЕР_2 від 19 березня 2010 року

(т. 1, а. с. 9)) було надано земельну ділянку в постійне користування розміром 0,0962 га з цільовим призначенням земельної ділянки - для будівництва та обслуговування будинку по АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 10).

14 травня 1999 року рішенням виконавчого комітету Софіївсько-Борщагівської сільської ради народних депутатів Києво-Святошинського району Київської області № 79 ОСОБА_4 надано земельну ділянку в приватну власність розміром 0,0962 га по АДРЕСА_1 для будівництва житлового будинку (т. 1, а. с. 11).

28 грудня 1999 року ОСОБА_4 отримала державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, розташовану на території

АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1253 (т. 1, а. с. 12).

04 лютого 2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0964 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_3. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області ВоробйовоюТ.А. та зареєстровано в реєстрі за

№ 282 (т. 1, а. с. 91).

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 23 грудня 2015 року, земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_3, розташована за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_6 Дата державної реєстрації:

14 жовтня 2008 року. Документ, який є підставою для виникнення права: договір купівлі-продажу земельної ділянки № 442 нотаріус 06 лютого

2007 року. Документ, що посвідчує право: державний акт від 14 жовтня

2008 року НОМЕР_4 (т. 1, а. с. 82)

Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0964 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, серія

НОМЕР_4, виданий 14 жовтня 2008 року на імʼя ОСОБА_6

(т. 1, а. с. 87).

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції встановив, що на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, який є предметом спору, право власності на земельну ділянку було зареєстроване за

ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06 лютого 2007 року зареєстрованого за № 442 та посвідчене Державним актом.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б свідчили про незаконність державної реєстрації за ОСОБА_6 права власності на спірну земельну ділянку, або ж недійсність договору купівлі-продажу, на підставі якого ОСОБА_6 її придбав.

Разом з тим, ст. 215 ЦК Українивстановлено загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням у момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України.

Статтею 216 ЦК Українивизначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Відповідно до вимог ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Пунктом 3 частини 1 статті 388 ЦК Українипередбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно зі ст. 388 ЦК Українидобросовісне придбання можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Згідно розʼяснень викладених в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Відповідно до п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (ст. ст. 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені ст. ст. 387, 388 ЦК України.

У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст. 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року справа № 6-67цс15.

Слід зазначити, що суд апеляційної інстанції вірно вказав, що належним способом захисту порушеного права власності ОСОБА_4 є витребування майна від нинішнього його володільця шляхом пред'явлення віндикаційного позову.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Київської області від 15 березня 2017 року, тому що судове рішення законне та обґрунтоване.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 15 березня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Воробйова Тетяна Анатоліївна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко Є.П. Євграфова С.О. Карпенко