Номер провадження: 22-ц/785/6205/17
Номер справи місцевого суду: 523/1530/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Ващенко Л. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.10.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого Ващенко Л.Г.

суддів Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.

при секретарі Ярахмедові Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «ВіЕйБі Банк» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 травня 2017 року у цивільній справі за позовом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «ВіЕйБі Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання договору відступлення права вимоги недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

31.01.2017 року, Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «ВіЕйБі Банк» (далі-УО Фонду) звернулась із позовом про визнання недійсним договору відступлення права вимоги №1/06/15 від 06.03.2015 року за договором банківського вкладу «Строковий» №18939/2009 від 25.06.2009 року (далі- договір банківського вкладу) з моменту його вчинення, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з підстав зловмисної домовленості сторін.

Позов обґрунтовано тим, що 25.06.2009 року між публічним акціонерним товариством «ВіЕйБі Банк» і ОСОБА_2 укладено договір банківського вкладу в Євро. З 2014 року у ОСОБА_4 запроваджена процедура ліквідації і введено тимчасову адміністрацію. 10.03.2015 року ОСОБА_2 письмово повідомив Банк про відступлення права вимоги за договором банківського вкладу на користь ОСОБА_3 за договором від 06.03.2015 року.

Внаслідок укладення оспорюваного правочину ОСОБА_3 став новим кредитором ОСОБА_4.

Посилаючись на те, що оспорюваний договір укладено на підставі зловмисної домовленості сторін, а саме, відповідачі за попередньою змовою між собою реалізували намір отримати подвійну виплату гарантованої суми відшкодування вкладів за рахунок Фонду, УО Фонду просила позов задовольнити.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 17.05.2017 року у позові відмовлено.

Представник УО Фонду не приймав участі у судовому засіданні в суді першої інстанції, подав заяву про підтримання ним позову і розгляд справи за відсутності його представника.

Відповідач ОСОБА_3 і його представник заперечували проти позову у судовому засіданні в суді першої інстанції.

Відповідач ОСОБА_2 і представник третьої особи не приймали участі у судовому

засіданні в суді першої інстанції.

В апеляційній скарзі представник УО Фонду просить рішення суду від 17.05.2017 року скасувати і постановити нове рішення, посилаючись на незаконність рішення суду, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм ст. 232 ЦК України.

У засіданні колегії суддів відповідач ОСОБА_3 і його представник заперечували проти скарги.

Представник УО Фонду і відповідач ОСОБА_2, представник третьої особи у засідання колегії суддів не зявились, сповіщались про розгляд справи 26.10.2017 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень апеляційного суду від 31.07.2017 року та від 02.08.2017 року.

Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі ст. 309 ч.1 п.п.3,4 ЦПК України.

За змістом ст. 309 ч.1 п.п.3,4 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ст. 303 ч.1 ЦПК України).

Позивач просив визнати недійсним договір відступлення права вимоги №1/06/15 від 06.03.2015 року за договором банківського вкладу з моменту його вчинення, що був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з підстав зловмисної домовленості сторін (а.с.2-4).

Суд першої інстанції, вирішуючи спір залишив поза увагою підстави позову щодо визнання правочину недійсним. Відмовляючи у позові суд виходив лише з того, що є рішення суду, яке ухвалено в порядку адміністративного судочинства, яким встановлені обставини чинності та дійсності договору уступки права вимоги і на підставі якого ОСОБА_3 внесено до реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладом за рахунок коштів Фонду, а також зроблено висновок, що оспорюваний договір укладено відповідно до вимог чинного законодавства, зокрема ст.ст. 512-517 ЦК України (а.с.81-85).

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ст. 11 ч.1 ЦПК України).

Між сторонами виникли правовідносини щодо визнання недійсним правочину, які регулюються нормами ЦК України.

Колегією суддів встановлено, що 25.06.2009 року між публічним акціонерним товариством «ВіЕйБі Банк» і ОСОБА_2 укладено договір банківського вкладу в Євро (а.с.60,61).

З 2014 року у ОСОБА_4 запроваджена процедура ліквідації і введено тимчасову адміністрацію, процедура ліквідації ОСОБА_4 триває до цього часу (а.с.5,6,38,39,68).

06.03.2015 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладено договір уступки права вимоги (цесії) №1/06/15, відповідно до якого цедент передав цесіонарію і останній набув право вимоги, належне цедентові й став кредитором за договором банківського вкладу від 25.06.2009 року на залишок грошових коштів 20 458,81 Євро (а.с.52,53).

ОСОБА_2 повідомив Банк про відступлення права вимоги за договором банківського вкладу на користь ОСОБА_3 за договором від 06.03.2015 року, внаслідок чого ОСОБА_3 став новим кредитором ОСОБА_4 (а.с.62,63).

УО Фонду просить визнати недійсним договір відступлення права вимоги від 06.03.2015 року за договором банківського вкладу від 25.06.2009 року з моменту його вчинення з підстав того, що відповідачі, за попередньою змовою між собою, реалізуючий злочинний намір, направлений на отримання суми, що значно перевищує розмір відшкодування коштів за вкладами, здійснили замах на заволодіння грошовими коштами у розмірі 393 416,88 гривень, що стало підставою для відкриття 13.04.2016 року кримінальної справи (а.с.2-4).

Позовна заява УО Фонду, зокрема зазначає про те, що оспорюваний правочин укладено на підставі зловмисної домовленості сторін і саме з цих підстав позивач просив визнати правочин недійсним (а.с.3 зворот).

Наведені позивачем фактичні обставини і підстави визнання правочину недійсним свідчать про те, що вимоги про визнання правочину недійсним заявлені з підстав ст. 232

ЦК України (правові наслідки правочину, який вчинено у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною).

Апеляційна скарга УО Фонду також зазначає про зловмисну домовленість однієї сторони правочину з другою стороною і містить посилання на ст. 232 ЦК України.

Зміст правочину не може суперечити ЦК україни, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним (ст.ст. 203 ч.1, 215 ч.1, 232 ч.1 ЦК України).

Підстава для визнання правочину недійсним, що передбачена ст. 232 ч.1 ЦК України, стосується тих правочинів, які вчиняються особою не самостійно, а через представника (ст. 237 ЦК України). Так, представник, вчиняючи правочин не виражає власну волю, оскільки його завдання полягає у тому, щоб донести до контрагента волю особи, яку він представляє, але в силу зловмисної домовленості представника й контрагента воля довірителя не знаходить свого вираження, а підмінюється волею представника, який фактично вступає у змову з контрагентом з метою одержати власну вигоду або створити негативну ситуацію для довірителя, що і є підставою для визнання такого правочину недійсним.

Для визнання правочину недійсним з підстав ст. 232 ч.1 ЦК України необхідно встановити умисел у діях представника: усвідомлення представником того, що він вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з другою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя.

Зважаючи на те, що сторонами оспорюваного правочину від 06.03.2015 року є фізичні особи ОСОБА_2 і ОСОБА_3, зазначений правочин вчинявся особисто відповідачами і без участі представників, відсутні правові підстави для визнання правочину недійсним з підстав ст. 232 ЦК України.

Інших правових підстав для визнання правочину недійсним, крім зловмисної домовленості сторін, позовна заява УО Фонду не містить.

Оскільки відсутні правові підстави для визнання правочину недійсним з підстав ст. 232 ЦК України, колегія суддів відмовляє у позові за необґрунтованістю вимог.

Доводи представника позивача у скарзі про те, що мала місце зловмисна домовленість відповідачів на отримання суми, що значно перевищує розмір відшкодування коштів за вкладами, у ОСОБА_4 до цього часу триває процедура ліквідації не заслуговують на увагу, оскільки не мають правового значення для визнання правочину недійсним з підстав ст. 232 ЦК України.

Приймаючи до уваги, що рішення суду першої інстанції не відповідає обставинам справи і вимога закону, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду скасуванню з прийняттям нового рішення з підстав, які викладені у мотивувальній частині рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п.3,4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «ВіЕйБі Банк» задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 травня 2017 року скасувати.

Відмовити Уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «ВіЕйБі Банк» у позові до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору відступлення права вимоги №1/06/15 від 06.03.2015 року за договором банківського вкладу «Строковий» № 18939/2009 від 25.06.2009 року відступлення права вимоги недійсним, який укладено між ОСОБА_2 і ОСОБА_3

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Рішення апеляційного суду може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України із розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області Л.Г. Ващенко

Л.М. ОСОБА_5 Колесніков