УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г.,

Карпенко С.О., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Делта Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Дельта Банк» КадироваВладислава Володимировича на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, у якому просило у рахунок погашення заборгованості в сумі 368 888 грн 79 коп., за кредитним договором від 21 липня 2008 року, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 44,3 кв.м., житловою площею 30,0 кв.м, і складається з 2 житлових кімнат, шляхом визнання за банком права власності на предмет іпотеки.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 21 липня 2008 року ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 30 тис. дол. США, зі сплатою відсотків за користування кредитом 11,90% річних на строк з 21 липня 2008 року до 21 липня 2018 року. Банк свої зобов'язання за кредитним договором повністю виконав, надавши відповідачеві кредит, в розмірі та строки передбачені договором. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором іпотекодавець ОСОБА_3 за договором іпотеки передала в іпотеку банку нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1. 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір, за яким перший передав позивачу право вимоги за вказаними кредитним та забезпечувальними договорами. Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, про що повідомлявся, у тому числі шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобов'язань згідно умов кредитного договору. Однак, зобов'язання не виконані, у зв'язку з чим, станом на 28 липня 2015 року за відповідачем наявна заборгованість у сумі 368 888 грн 79 коп., з яких тіло кредиту 336 866 грн 05 коп., відсотки - 32 022 грн 73 коп. У рахунок виконання основного зобов'язання позивач просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття (передачі) предмету іпотеки у власність згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекоджержателя, що міститься в іпотечному договорі у порядку, передбаченому ст.ст. 36,37 Закону України «Про іпотеку».

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадиров В.В. просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-МІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-МІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи в позові, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що вимоги іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на предмет іпотеки не передбачено чинним законодавством, оскільки такий спосіб захисту порушених прав є позасудовим способом захисту.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 21 липня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, згідно умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 30 тис. дол. США, зі сплатою 11,90% річних на строк з 21 липня 2008 року по 21 липня 2018 року.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором іпотекодавець ОСОБА_3 за договором іпотеки передала в іпотеку нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1. Предмет іпотеки має загальну площу 44,3 кв.м, житлову площу 30,0 кв.м, і складається з 2 житлових кімнат.

Банк свої зобов'язання за кредитним договором повністю виконав, надавши відповідачеві кредит в розмірі та строки передбачені кредитним договором.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, ПАТ «Сведбанк» передав (відступив) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, унаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Сведбанк» як кредитора у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Сведбанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників до ПАТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Отже, відповідно до вищевказаного договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами та акту прийому-передачі документації та цим договором, ПАТ «Дельта Банк» набув права вимоги по даному кредитному договору.

Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, у зв'язку з чим станом на 28 липня 2015 року за відповідачем наявна заборгованість в сумі 368 888 грн 79 коп., з яких: тіло кредиту - 336 866 грн 05 коп., відсотки - 32 022 грн 73 коп.

У ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ч. 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 цього Закону.

Згідно зі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

У п. 12.3.1 іпотечного договору передбачено, що даний пункт є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя і визнається сторонами та діючим законодавством як договір про задоволення вимог іпотекодержателя, що надає право іпотекодержателю в порядку позасудового регулювання звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі цього договору, у тому числі шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване ст. 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст. ст. 335, 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч.1 ст. 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, в якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 21 вересня 2016 року № 6-1685цс16, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором.

Ураховуючи викладене, суди у порушення вищевказаних положень закону та вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не звернули увагу на те, що законодавством не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання за рішенням суду, якщо позичальник порушував умови договору.

Отже, суди фактичні обставини справи не встановили та не перевірили, чи наявні підстави для задоволення вимог іпотекодержателя, чи звертався банк до реєстратора права власності, чи є цей спосіб судового захисту ефективним, який відновлює порушені права кредитора.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді:І.М. Завгородня
Ю.Г. Іваненко
С.О. Карпенко
О.В. Ступак