АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2017 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

судді-доповідача - Саліхова В.В.

суддів: Прокопчук Н.О., Семенюк Т.А.

при секретарі: Дячук І.М.

за участю:

позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 липня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа Служба у справах дітей Печерської районної у м. Києві державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 та з урахуванням зміни предмета позову просила надати їй дозвіл на виїзд за межі України ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 у супроводі матері ОСОБА_2 та без згоди (дозволу) батька ОСОБА_4 до Арабської республіки Єгипет (Єгипет) строком на два тижні у період 25.09.2017 - 15.10.2017; 25.02.2018 - 15.03.2018; 18.03.2019 - 07.04.2019; до Фінляндської республіки 20.12.2018 - 15.01.2019; до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії у період 20.04.2019 - 12.05.2019; до Королівства Іспанія (Іспанія) у період 25.07.2019 - 25.08.2019; до Домініканської Республіки у період 21.10.2019 - 10.10.2019.

Справа № 757/9006/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/10329/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Писанець В.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19.07.2017 позов задоволено. Надано дозвіл на виїзд за межі України ОСОБА_5, 25.11.2011 у супроводі матері ОСОБА_2 та без згоди (дозволу) батька ОСОБА_4 в наступні країни та періоди: - Арабська республіка Єгипет (Єгипет) строком на два тижні (14 днів) у період 25.09.2017 - 15.10.2017; - Арабська республіка Єгипет (Єгипет) строком на два тижні (14 днів) у період 25.02.2018 - 15.03.2018; - Фінляндська республіка строком на два тижні (14 днів) у 20.12.2018 - 15.01.2019; - Арабська республіка Єгипет (Єгипет) строком на два тижні (14 днів) у період 18.03.2019 - 07.04.2019; - Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії строком на два тижні (14 днів) у період 20.04.2019 - 12.05.2019; - Королівство Іспанія (Іспанія) строком на два тижні (14 днів) у період 25.07.2019 - 25.08.2019; - Домініканська Республіка строком на два тижні (14 днів) 21.10.2019 - 10.10.2019. Вирішено питання розподілу судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи. В обґрунтування своїх доводів вказує, що відповідачем не було отримано копії судових документів, у зв'язку з чим останній був позбавлений можливості здійснити захист своїх прав. Зазначив, що належним чином не повідомлявся про розгляд справи та не зміг подати клопотання про приєднання до матеріалів справи письмових доказів. Вказав, що позивач не зверталася до відповідача з проханням надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини. Вказав, що вже наявне заочне рішення Печерського районного суду від 13.03.2017 у справі №757/6187/17-ц за позовом ОСОБА_2 про виїзд за кордон малолітньої ОСОБА_5 Зазначив, що оскаржуваним рішенням, фактично позбавлено батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості особистого спілкування з нею. Посилається на ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», яка регулює виїзд дитини за кордон, а не виїзди, а тому слід указувати дозвіл на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку і закінчення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з доведеності, що баланс інтересів батька та законних та обґрунтованих інтересів неповнолітньої дитини буде дотримано у разі дозволу судом на виїзд дитини за межі України для оздоровлення (відпочинку).

З таким висновком суду колегія суддів повністю погоджується.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено при розгляді справи в суді першої інстанції, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому 25.11.2011 народилася донька ОСОБА_5, яка після розірвання шлюбу батьків проживає разом з матір'ю. Відповідно до копій виписок із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, довідки дитячої клінічної лікарні № 7 від 13.11.2015 ОСОБА_5, перебувала з 04.02.2015 по 20.02.2015, з 13.06.2015 по 15.06.2015, з 12.11.2015 по 20.11.2015 на лікуванні у дитячій клінічній лікарні № 7 м. Києва (т. 1, а. с 10-13).

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до ОСОБА_4із письмовою заявою про надання останнім дозволу на перетин державного кордону України малолітньою донькою ОСОБА_5 для тимчасового виїзду дитини на оздоровлення (відпочинок).

29.01.2016 ОСОБА_4надав відповідь, в якому повідомив, що відмовляє у наданні дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон на оздоровлення (відпочинок), посилаючись на створення позивачем перешкод для нього у спілкуванні з донькою, приховуванні її, забороні в отриманні інформації стосовно стану здоров'я дитини, даних про заплановану подорож, які зазначені в його листі. Зі змісту вказаного листа вбачається, що відповідач витребовував від позивача інформацію щодо договору з туристичною фірмою про надання туристичних послуг (яким врегульовані всі питання умов перельоту/переїзду, умов перебування у країни), а також з інших питань, пов'язаних з перебуванням дитини за кордоном (т. 1, а. с. 14).

03.05.2017 позивачем подано за місцем роботи відповідача інформацію щодо стану здоров'я доньки ОСОБА_5, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції Національного антикорупційного бюро (т. 1, а. с. 198-199).

Протягом травня-липня 2017 року позивач неодноразово зверталась до відповідача з листами про нагадування відповідачу щодо необхідності виконання батьківських обов'язків стосовно малолітньої доньки ОСОБА_5 та необхідності виконання розпорядження Печерської районної у м. Києві державної адміністрації від 06.03.2015 №104; нагадування щодо батьківських обов'язків стосовно малолітньої доньки в частині організації оздоровлення (відпочинку) влітку 2017 року. Однак, відповідач листи, які були направлені за місцем роботи, реєстрації та фактичного місця проживання не отримував, конверти повернулись із відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» (т. 1, а. с. 176-221).

Також позивач 12.07.2017 направила засобами поштового зв'язку листа відповідачеві щодо надання його згоди на виїзд доньки за путівкою до Єгипту з 26.04.2017 по 07.05.2017 разом з копією договору про надання туристичних послуг № 1404 від 14.04.2017 ТОВ «Мандрія», яке також не отримано відповідачем.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків.

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні.

Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно із частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил).

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

З матеріалів справи вбачається, що між батьками дитини виникли неприязні стосунки та тривають до теперішнього часу.

Також під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції встановлено, що, звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач діє в інтересах своєї неповнолітньої доньки і те, що виїзд дитини за межі України носить тимчасовий характер, не пов'язаний з визначенням її місця проживання чи еміграцією і має на меті оздоровлення дитини та розширення кругозору.

Жодних обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої ОСОБА_5за межі України для тимчасового перебування в Арабську республіку Єгипет (Єгипет), Фінляндську республіку, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії, Королівство Іспанії (Іспанія),ДомініканськоїРеспубліки судами під час розгляду справи не встановлено.

На думку колегії суддів, відповідач необґрунтовано та з надуманих причин обмежує права позивача на розвиток та організацію оздоровлення та дозвілля дитини.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої ОСОБА_5 за кордон без згоди батька, в супроводі матері, є правильними та такими, що відповідатиме інтересам дитини та сприятиме зміцненню її здоров'я та розвитку.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем не було отримано копії судових документів, у зв'язку з чим останній був позбавлений можливості здійснити захист своїх прав не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення суду першої інстанції.

Під час розгляду справ в суді апеляційної інстанції відповідач не надав суду будь-яких нових належних та допустимих доказів на спростування висновків суду першої інстанції, в зв'язку з чим зазначені обставини є безпідставними.

Посилання ОСОБА_4 на те, що позивач не зверталася до відповідача з проханням надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини є необґрунтованими, оскільки спростовуються матеріалами справи.

При цьому, колегія суддів вважає, що вказаним рішенням суду будь-які права батька не порушуються, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України обов'язком обох батьків є оздоровлення та розвиток дитини.

Більш того, відповідно до ст.1 2 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 59 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Доводи відповідача про те, що оскаржуваним рішенням фактично позбавлено батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості особистого спілкування з нею не знайшли свого підтвердження при розгляді справи, оскільки таких фактів при розгляді справи в суді апеляційної інстанції не встановлено та в матеріалах справи відсутні дані про те, що останній звертався до суду з позовом до суду про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з нею.

При цьому, сторони у справі не заперечували той факт, що батько дитини звертався до суду з позовом про зняття з реєстрації його доньки за адресою свого проживання, але йому в цьому було відмовлено.

Зазначені обставини, на думку колегії суддів, не свідчать про бажання відповідача спрямовувати свої дії на оскарження вищезгаданого рішення суду саме в інтересах дитини.

Посилання відповідача на те, що відповідно до вимог законодавства слід вказувати дозвіл на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку і закінчення, а не на виїзди є необґрунтованими, оскільки на думку колегії суддів ґрунтуються на невірному розумінні відповідачем вказаної норми матеріального права.

Матеріали справи свідчать про те, що оскаржуваним рішенням наданий дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі матері на конкретні одноразові виїзди з визначенням їх початку й закінчення.

На думку колегії суддів, така необхідність об'єднання одноразових виїздів за кордон в одному провадженні, виникла у позивача внаслідок неузгодженої позиції батьків щодо відпочинку дитини, внаслідок чого остання фактично втратила можливість відпочити в Єгипті.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.

За наведеного, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.303,304,308,313,314,315,325 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

Т.А.Семенюк