Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2017 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Васильченка О. В. ,

при секретарі - Лупінос Я. В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Родовід банк» про визнання недійсним кредитного договору,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Родовід банк» про визнання недійсним кредитного договору № 77.2/ІЖ-416.07.1 від 14 грудня 2007 року.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 14 грудня 2007 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір № 77.2/ІЖ-416.07.1, відповідно до умов якого відповідач в порядку та на умовах визначених цим договором, взяв на себе зобов'язання надати позивачу кредит на купівлю будинку та земельної ділянки на загальну суму 700 000 доларів США, строком до 14 грудня 2028 року включно, зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 15 відсотків річних. Того ж дня, тобто 14 грудня 2007 року, між тими ж сторонами було укладено Додаток №1 до кредитного договору № 77.2/ІЖ-416.07.1 від 14 грудня 2007 року.

Позивач зазначив, що відповідач не дотримав та грубо порушив імперативні вимоги діючого законодавства України та приписи Національного Банку України, які визначені законом як істотні та є необхідні для даного виду договорів, а саме: не виконав вимоги законодавства України про дотримання істотних умов договору щодо надання позичальнику об'єктивної, повної та достовірної інформації про умови кредиту під час укладення договору про надання кредиту, які є істотними для такого виду договорів а також те, що відповідач в умовах кредитного договору приховав фактичне значення реальної процентної ставки та фактичне значення подорожчання кредиту, які відрізняються від тієї реальної процентної ставки за користування кредитом та того розміру подорожчання кредиту, які були обумовлені та узгоджені сторонами кредитного правочину. Вказані обставини, на переконання позивача, є ознаками введення його відповідачем в оману. За таких обставин, позивач просить суд визнати кредитний договір недійсним. Представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити повністю.

У судовому засіданні представник відповідача, ПАТ «Родовід банк», проти заявлених позовних вимог заперечував, посилаючись на відсутність з боку відповідача будь-яких порушень чинного законодавства України на момент укладення оспорюваного договору. Крім того, представник відповідача посилався на сплив строку позовної давності. Представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив відмовити у позові повністю.

Суд, заслухавши думку сторін, дослідивши надані у справі докази, взявши до уваги письмові пояснення представника позивача, подані заперечення на позов представником відповідача, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 14 грудня 2007 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір № 77.2/ІЖ-416.07.1, відповідно до умов якого відповідач в порядку та на умовах визначених цим договором, взяв на себе зобов'язання надати позивачу кредит на купівлю будинку та земельної ділянки на загальну суму 700 000 доларів США, строком до 14 грудня 2028 року включно, зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 15 відсотків річних. Того ж дня, тобто 14 грудня 2007 року, між тими ж сторонами було укладено Додаток №1 до кредитного договору № 77.2/ІЖ-416.07.1 від 14 грудня 2007 року.

У відповідності до положень ст. 1054, 1055 ЦК України кредитний договір повинен бути укладений в письмовій формі та містити в собі положення щодо розміру та умов кредиту.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг та яка внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ, зокрема, належать банки, кредитні спілки, тощо. Фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Частина 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначає, що фінансовими послугами вважаються, зокрема: залучення фінансових активів із зобов'язанням щодо наступного їх повернення; надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту.

Згідно ст. 68 Конституції України, кожний зобов'язаний неухильно дотримуватись Конституції України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Стаття 13 ЦК України визначає, що свої цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При цьому, ч. 3 ст. 13 ЦК України передбачає, що не допускаються дії особи, що вчинюються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інформація, яка надається клієнту, повинна забезпечувати правильне розуміння суті фінансової послуги, без нав'язування її придбання. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач фінансової послуги має право на достовірну і доступну інформацію.

Згідно із п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" вказано, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема норми ЦК України (статті 215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України "Про захист прав споживачів".

Відповідно до ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», підставою недійсності правочину, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК, є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", які розроблені у відповідності до ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", затверджено форму детального розпису сукупної вартості кредиту та Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (надалі - Правила). У даних Правилах вказані обов'язкові умови із числа інших обов'язкових умов договору, на які міститься посилання в ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору), необхідність яких випливає із суті та умов договору, які є істотними та які можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту.

Витрати, що складають сукупну вартість кредиту, законодавцем визначено у частині д). п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору), згідно якої сукупна вартість кредиту включає перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо.

Частиною 2 п. 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено що суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168.

На підставі відповідного клопотання представника позивача, 17 лютого 2017 року судом було призначено проведення судово-економічної експертизи Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз.

Враховуючи, що проведення судово-економічної експертизи має суттєве значення по справі для встановлення викладених позивачем в позовній заяві та пояснень представника позивача в судових засіданнях обставин, щодо факту введення банком позичальника в оману при укладенні оспорюваного кредитного договору № 77.2/ІЖ-416.07.1 від 14 грудня 2007 року, суд дійшов висновку та вважає можливим визнати встановлені експертним дослідженням факти, для з'ясування яких було призначено судом проведення судово-економічної експертизи.

Викладені судовим експертом відповіді на поставлені судом питання, надані ним в категоричній формі. Відповідач не надав суду жодних письмових доказів, які б ставили під сумнів або спростовували зазначений висновок судового експерта. А отже, в суду немає підстав для сумніву в об'єктивності, всебічності та обґрунтованості виконаної ним експертизи, яку приймає як доказ наведених позивачем обставин. За таких обставин, суд оцінює вказаний висновок експерта, як належний і допустимий доказ по справі.

З дослідженого судом висновку судового експерта № 4279/17-45 від «24» травня 2017 року, судовим експертом було встановлено, що за даними п. 1.3. кредитного договору №77.2/ІЖ-416.07.1 від 14 грудня 2007 року, процентна ставка за використання кредитних коштів становить 15 відсотків річних. Реальна процентна ставка на момент укладення кредитного договору №77.2/ІЖ-416.07.1 від 14 грудня 2007 року фактично становить 17,07 відсотків та, відповідно, є вищою на 2,07 відсотки від процентної ставки, зазначеної в умовах кредитного договору.

Внаслідок документального недотримання «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (затверджених Постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007р.) Додаток № 1 до кредитного договору № 77.2/ІЖ-416.07.1 від 14 грудня 2007 року містить розрахунок щодо реальної процентної ставки (у процентах річних) та абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), які не відповідають умовам самого кредитного договору.

Суд вважає, що даним експертним висновком підтверджується, що відповідач скористався тим, що позивачу об'єктивно бракувало знань необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг. Разом з тим, на підставі встановлених судовим експертом обставин, суд дійшов до висновку, що документальне оформлення відповідачем кредиту за кредитним договором № 77.2/ІЖ-416.07.1 від 14 грудня 2007 року, не відповідає вимогам чинного законодавства України, яке діяло на момент укладення оспорюваного договору та регулювало питання кредитних правовідносин.

На думку суду, встановлені судовим експертом розбіжності, являються такими, що поліпшують умови банку, який розробляв спірний кредитний договір та Додаток № 1 до нього.

Таким чином, з дослідженого судом висновку експертизи, суд вважає, що під час укладання договору, банк приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів позичальника в оману, щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості.

З аналізу та вивчення матеріалів кредитного договору № 77.2/ІЖ-416.07.1 від 14 грудня 2007 року та висновку судового експерта № 4279/17-45 від «24» травня 2017 року, судом встановлено, що в змісті оспорюваного договору є відсутніми встановлені законодавством обов'язкові умови, які необхідні для укладення кредитного договору, а саме відповідач при укладанні оспорюваного договору з позивачем:

- не здійснив належно детальний, достовірний та об'єктивний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання кредиту згідно імперативних вимог п. 2 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору) та п. 3 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (надалі - Правила), затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року N 168;

- не визначив належно реальну процентну ставку, в порушення вимоги п.3.3 Правил;

- не визначив та не вказав належно про абсолютне значення подорожчання кредиту в грошовому вигляді, згідно вимоги п.3.3 Правил, шляхом підсумовування всіх платежів здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту.

Отже, виходячи з положень ст. 203,215,230 ЦК України, в момент підписання кредитного договору між сторонами, позивач був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки, загальної сукупної вартості та абсолютного значення подорожчання кредиту. Таким чином, волевиявлення позивача на укладання кредитного договору у вигляді та розмірах, які фактично встановлені шляхом експертного дослідження, суперечили волевиявленню позивача на укладання оспорюваного договору саме на таких умовах.

Пунктами 1.2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 09.04.1985 року №39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної Ради Європи від 17.05.1973 року №543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11.05.2005 року (пункти 9,13,14 преамбули), та Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23.04.2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на до контрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.

В п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року, «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказано, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Статтями 18 і 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено підстави для визнання кредитного договору недійсним. Такими зокрема є укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики. Поняття «нечесна підприємницька практика» включає в себе будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача.

Згідно з п. 2 ч. 1 ,ч. 2 , ч. 1 п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, у відповідності до правила ч.6 ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів», є недійсні.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Омана, так само як і обман, сприяє перекрученому формуванню волі учасника правочину, однак на відміну від обману не є результатом навмисних, цілеспрямованих дій іншого учасника правочину. Виникненню омани може сприяти відсутність належної обачності, часом самовпевненість учасника угоди або дії третіх осіб. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї.

Висновок судово-економічної експертизи підтверджує, що під час укладення кредитного договору відповідач приховав від позивача повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав в Додатку № 1 до оспорюваного договору завищені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів позивача в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, передбаченому самим договором. Вищенаведена невідповідність встановлених між сторонами у договорі умов до фактично встановлених, з метою встановлення завищених процентів за користування кредитом та отримання прихованого прибутку, суд вважає таким, що свідчить про наявність умислу в діях відповідача.

Таким чином, суд прийшов до висновку про те, що кредитний договір № 77.2/ІЖ-416.07.1 від 14 грудня 2007 року було укладено позивачем під впливом омани з боку відповідача, що у відповідності до правила ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», розцінюється як елемент нечесної підприємницької практики, використання якої заборонено чинним законодавством України.

Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України недійсний правочин є недійсним з моменту його вчинення. Згідно п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності.

Одночасно, суд критично ставиться до посилання відповідача на сплив строку позовної давності для звернення позивача до суду, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

З пояснень представника позивача вбачається, що у позивача виникли сумніви стосовно введення його в оману з боку відповідача лише після звернення ПАТ «Родовід банк» до суду із позовом про стягнення заборгованості в 2016 році та, в наступному отримання від відповідача по даній справі копій документів, які підтвердили вказаний сумнів.

Таким чином, зважаючи на вище викладене та враховуючи висновок судового експерта, суд вважає доведеним, що при укладенні між сторонами оспорюваного договору позивача було введено в оману щодо фактичних істотних умов кредитного договору, а тому позовні вимоги про визнання його недійсним, підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Родовід банк» про визнання недійсним кредитного договору, задовольнити.

Визнати недійсним кредитний договір № 77.2/ІЖ-416.07.1 від 14 грудня 2007 року, укладений між ОСОБА_1 та публічним акціонерним товариством «Родовід банк».

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Родовід банк» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) судовий збір в розмірі 552 (п'ятсот п'ятдесят дві) гривні 00 коп.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Подільський районний суд м. Києва . Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя О. В. Васильченко