Апеляційний суд Житомирської області
Справа №279/7765/15-ц Головуючий у 1-й інст. Снігір В. М.
Категорія 27 Доповідач Борисюк Р. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Григорусь Н.Й., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2, третя особа - Орган опіки і піклування Коростенської міської ради про стягнення боргу кредитором спадкодавця,

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 16 серпня 2017 року,

встановила:

У квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі Банк) звернулося з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

04 листопада 2016 року Банк подав уточнену позовну заяву до ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про стягнення боргу кредитором спадкодавця і просив:

- звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки;

- виселити відповідача та осіб, які зареєстровані та/або проживають у вищевказаній квартирі.

В обґрунтування позовних вимог Банк зазначав, що відповідно до укладеного 21 березня 2007 року кредитного договору №ZRFWGK00000103 між банком та ОСОБА_3, останній отримав кредит у розмірі 71597 грн. 13 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14.04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 21 березня 2022 року. В той же день в забезпечення виконання зобовязання за даним кредитним договором між сторонами договору було укладено договір іпотеки №ZRFWGK00000103, відповідно до якого ОСОБА_3 надав в іпотеку вищезазначену квартиру. В порушення умов договору ОСОБА_3 зобовязання належним чином не виконував у звязку з чим утворилась заборгованість.

Приймаючи до уваги, що після смерті позичальника спадкоємцями є ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4 і ОСОБА_5, Банк просить в рахунок погашення боргу звернути стягнення на предмет іпотеки та ухвалити рішення про виселення відповідачів із вказаної квартири.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 16 серпня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, Банк подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте без повного, всебічного та обєктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки вважав, що внаслідок отримання Банком страхового відшкодування залишкова заборгованість за кредитним договором погашена у повному обсязі, що не відповідає дійсності.

Крім того, суд не дав належної оцінки обставинам підвищення відсоткової ставки. У даному випадку мало місце прийняття позичальником пропозиції про зміну умов договору, оскільки після підняття відсоткової ставки, ОСОБА_3 протягом тривалого часу здійснював погашення кредиту за новою процентною ставкою та на протязі 2009-2013 років взагалі не мав простроченої заборгованості.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У звязку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК).

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обовязків є договір та інші правочини.

Судом встановлено, що 21 березня 2007 року між Банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №ZRFWGK00000103 за яким останній отримав кредит у розмірі 71597 грн. 13 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 21 2022 року. У той же день в забезпечення виконання зобовязання за даним кредитним договором між сторонами договору було укладено договір іпотеки №ZRFWGK00000103, відповідно до якого ОСОБА_3 надав в іпотеку квартиру АДРЕСА_2.

Згідно копії свідоцтва про смерть ОСОБА_3 помер 12 лютого 2016 року.

Як убачається із наданого позивачем розрахунку заборгованість по кредиту на момент смерті позичальника становила 108272 грн. 75 коп.

З урахуванням виплаченої суми страхового відшкодування у розмірі 61000 грн., залишок заборгованості перед банком становить 47272 грн. 75 коп., яка складається із 25244 грн. 04 коп. заборгованості за кредитом та 22028 грн. 71 коп. заборгованості по процентам за користування кредитом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивач нараховував відсотки після смерті позичальника, збільшивши при цьому розмір процентної ставки по кредиту в односторонньому порядку з 14,04 % до 25,5 % річних без належного повідомлення ОСОБА_3

Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно положень статті 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до договору.

Судом встановлено, що Банк свої зобовязання за Договором виконав у повному обсязі, а саме надав позичальнику кредит у розмірі, встановленому Договором.

Згідно наданого Банком розрахунку, ОСОБА_3 у порушення умов кредитного договору, а також ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, зобовязання за вказаним договором не виконав. Зокрема, згідно розрахунку та виписки з рахунку боржника останній платіж позичальником у погашення заборгованості було здійснено 21 березня 2014 року. А саме, на погашення процентів 1460 грн. 31 коп. та 39 грн. 69 коп. сплачено пені по кредитному договору (а.с. 89, 187).

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Висновок суду першої інстанції про нарахування Банком відсотків за користування кредитом не підтверджуються розрахунком, який надано позивачем, а інших доказів у спростування цього розрахунку не встановлено.

Із матеріалів справи убачається, що Банком дійсно у відповідності до п.2.3.1 Кредитного договору було здійснено підвищення відсоткової ставки по кредиту. На момент укладення цього правочину згідно положень статті 651 ЦК України Банк був вправі змінювати умови Договору, якщо це було передбачено умовами останнього. Про зміну відсоткової ставки було направлено Банком повідомлення позичальнику шляхом направлення йому листа-повідомлення від 31 грудня 2008 року (а.с. 161).

Судом встановлено, що ОСОБА_3 не звертався при житті до Банку щодо непогодження зі зміною умов Договору і продовжував здійснювати погашення заборгованості по кредиту та належним чином виконував зобовязання протягом 2008-2013 років, що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості.

Відтак, порушення чинного законодавства та умов договору щодо підвищення відсоткової ставки по кредиту у діях Банку не вбачається.

Суд першої інстанції не врахував вище викладене і необґрунтовано відмовив у задоволенні позову із зазначених підстав.

У той же час, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог Банку з інших підстав.

Згідно уточненої позовної заяви Банк просить в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 21 березня 2007 року в сумі 107845 грн. 75 коп. звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки і виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у цій квартирі.

Позивачем встановлена початкова ціна продажу предмета іпотеки в розмірі 80295 грн., тобто та вартість, яка зазначена у договорі іпотеки від 21 березня 2007 року. Доказів про зменшення або збільшення вартості предмета іпотеки сторонами не надано.

Судом встановлено, що у вище зазначеній квартирі проживають спадкоємці позичальника - його дружина та двоє неповнолітніх дітей, іншого житла вказані особи не мають.

Колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що Банком було отримано страхове відшкодування після смерті позичальника в розмірі 61 000 грн., що призвело до зменшення заборгованості за кредитним договором до 47272 грн. 75 коп. Вказана заборгованість виникла не по вині відповідача, яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітніх дітей, а по вині спадкодавця.

Таким чином, має місце неспівмірність заборгованості за основним зобовязанням з вартістю майна, переданого в іпотеку в рахунок забезпечення належного його виконання.

Згідно положень статті 39 Закону України «Про іпотеку» суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Така правова позиція висловлена і у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-340цс15.

Колегія суддів зазначає, що в обґрунтування позовних вимог, Банком не надано належних і допустимих доказів у розумінні статті 57 ЦПК України, того, що порушення боржником при його житті основного зобовязання спричинило і завдає надалі збитків іпотекодержателю і змінює обсяг його прав. Таких доказів і не встановлено судом.

Відтак, приймаючи до уваги відсутність доказів заподіяння позивачу збитків внаслідок порушення позичальником основного зобовязання, відсутність доказів, що підтверджують зміну обсягу прав іпотекодержателя, а також неспівмірність заборгованості за основним зобовязанням з вартістю майна, переданого в іпотеку в рахунок забезпечення належного його виконання, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість позовних вимог і наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову.

Таким чином, рішення суду першої інстанції у відповідності до вимог ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з інших підстав.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" задовольнити частково.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 16 серпня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволені позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення боргу кредитором спадкодавця з інших підстав.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді: