У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору недійсним за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 20 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 7 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 10 вересня 2008 року між ОСОБА_4 та відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України»(далі - ВАТ «Державний ощадний банк України»), правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», в особі завідувача Харківської обласної філії товариства ОСОБА_3 укладено договір банківського вкладу № НОМЕР_1 «Депозитний ощадного банку» у розмірі 60 тис. доларів США на строк до 10 жовтня 2008 року.

10 жовтня 2008 року ОСОБА_4 звернувся до Харківської обласної філії ВАТ «Державний ощадний банк України» із заявою про закриття рахунку та повернення йому 60 тис. доларів США з нарахованими процентами, які відповідно до заяви на видачу готівки від 10 жовтня 2008 року № 1 та № 2 йому повернуто разом із процентами у розмірі 237 доларів США.

16 березня 2009 року ОСОБА_4 звернувся до Харківської обласної філії ВАТ «Державний ощадний банк України» із заявою про повернення йому 250 тис. доларів США, які передані ним банку за договором № НОМЕР_1 на вклад «Депозитний ощадного банку» в іноземній валюті для фізичної особи від 10 вересня 2008 року. На підтвердження своєї вимоги ОСОБА_4 надав банку копію договору № НОМЕР_1 та копію квитанції № 1 від 10 вересня 2008 року, згідно з якими він вніс, а банк прийняв 200 тис. доларів США з призначенням платежу - відкриття рахунку, а також копію меморіального ордеру від 21 січня 2009 року, за яким банк зарахував його грошові кошти в розмірі 250 тис. доларів США з призначенням платежу - рах. НОМЕР_2 - поточне зарахування компенсації, зарахування коштів; депоз. ОБ 1м-3м дол. США рах. № НОМЕР_1.

Після звернення ОСОБА_4 Харківською обласною філією товариства було проведено службове розслідування та встановлено, що реальним депозитним договором за № НОМЕР_1 є договір на суму 60 тис. доларів США, які відповідач отримав 10 жовтня 2008 року, тобто у день повернення внесених коштів відповідно до умов договору.

Депозитний договір № НОМЕР_1 від 10 вересня 2008 року в розмірі 200 тис. доларів США є недійним, оскільки договір є безгрошовим. Кошти у розмірі 200 тис. доларів США банку відповідач не передав, а банк їх не отримував, що підтверджується виписками з програмно-технічного комплексу АСВО «Вклади» по операціям за вкладами фізичних осіб за банківські дні 10 вересня 2008 року та 21 січня 2009 року.

18 березня 2008 року прокуратурою Ленінського району м. Харкова порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_3 за ознаками злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України.

Позивач вважав, що підписання договору № НОМЕР_1 від 10 вересня 2008 року на суму 200 тис. доларів США є зловмисною домовленістю представника філії банку ОСОБА_3 та вкладника ОСОБА_4 на привласнення грошових коштів державного банку.

Відповідно до типової форми депозитного договору, поповнення банківських депозитних рахунків додатковими грошовими коштами в період їх дії є неможливим, оскільки не передбачено додаткових зарахувань грошових коштів на вже діючий рахунок. Продовження (пролонгація) дії договору також не передбачена. Внесення будь-яких змін до умов депозитного договору заборонено, тому меморіальний ордер на суму 250 тис.доларів США, виданий на ім'я ОСОБА_4 банк вважав фіктивним.

Ураховуючи викладене, ПАТ «Державний ощадний банк України» на підставі ст. 232 ЦК України просило суд визнати договір банківського вкладу № НОМЕР_1 від 10 вересня 2008 року в розмірі 200 тис. доларів США недійсним.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 20 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 7 грудня 2016 року, у задоволенні позову ПАТ «Державний ощадний банк України» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Державний ощадний банк України», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ «Державний ощадний банк України», суд першої інстанції виходив із того, що позивачем відповідно до вимог, визначених ст. 232 ЦК України, не надано доказів на підтвердження наявності умислу при укладенні договорів вкладу, доказів того, чи усвідомлювала представник банку ОСОБА_3, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя, чи передбачала настання невигідних для банку наслідків та свідомо допускала (або бажала) цих наслідків.

Апеляційний суд погодився з таким висновком суду першої інстанції, зазначивши, що районний суд ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 10 вересня 2008 року між ОСОБА_4 та ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», в особі завідувача Харківської обласної філії товариства ОСОБА_3 укладено договір банківського вкладу № НОМЕР_1 «Депозитний ощадного банку» у розмірі 60 тис. доларів США на строк до 10 жовтня 2008 року.

10 жовтня 2008 року ОСОБА_4 звернувся до Харківської обласної філії ВАТ «Державний ощадний банк України» із заявою про закриття рахунку та повернення йому 60 тис. доларів США з нарахованими процентами, які відповідно до заяви на видачу готівки від 10 жовтня 2008 року № 1 та № 2 йому повернуто разом із процентами у розмірі 237 доларів США.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

З огляду на визначення договору банківського вкладу, що закріплене в

ЦК України та інших нормативно-правових актах, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (ст. 2 Закону України від 7 грудня 2000 року «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Положення ст. 1059 ЦК України врегульовує питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Згідно з п. 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516, підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (п. 1.8 Інструкції); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов'язаний надати клієнту під підпис (п. 1.9 Інструкції); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (п. 1.10 Інструкції).

Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред'явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174,передбачено, що банк (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірні» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Отже, письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року № 6-1182цс14, від 21 вересня 2016 року № 6-997 цс 1, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У ч. 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

Судом установлено, що ОСОБА_4 на підтвердження укладення договору банківського вкладу № НОМЕР_1 від 10 вересня 2008 року в розмірі 200 тис. доларів США надав суду копію договору № НОМЕР_1, копію квитанції № 1 від 10 вересня 2008 року та копію меморіального ордеру від 21 січня 2009 року про зарахування банком його грошових коштів у розмірі 250 тис. доларів США, зазначивши, що 21 січня 2009 року вніс додатково 50 тис. доларів США на депозитний рахунок, про що отримав меморіальний ордер з урахуванням попередньо внесеної суми.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Проте суди не врахували, що відповідно до вимог ст. ст. 10, 58-60 ЦПК України матеріали справи не містять на підтвердження договірних правовідносин документів, визначених ст. 1059 ЦК України та Інструкцією про ведення касових операцій банками в Україні. Натомість, у справі наявні копії вищезазначених документів. Також матеріали справи не містять доказів щодо погодження між сторонами зміни розміру вкладу.

Крім того, суди не перевірили обставини щодо неможливості існування двох однакових договорів банківського вкладу з різним розміром вкладу, не врахували специфіку і нестандартність ситуації щодо наявності двох договорів банківського вкладу під одним номером на різні суми вкладу, а суд першої інстанції, вказавши, що не відображення у програмному забезпеченні банку фінансової операції про внесення ОСОБА_4 200 тис. доларів США за депозитним договором не є беззаперечним доказом зловмисної домовленості представника банку - ОСОБА_3, з іншою особою - ОСОБА_4, та може бути як вказаною обставиною, так і наслідком несумлінної поведінки представника банку - ОСОБА_3, не надав даній обставині належної правової оцінки.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Таким чином, судиу порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернули, не з'ясували, не встановили чи виникли між сторонами права і обов'язки, що випливають з договору банківського вкладу та дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позову.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 20 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 7 грудня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Закропивний

С.П.Штелик