Справа № 456/4130/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Микитчин І.М.
Провадження № 22-ц/783/3257/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 О. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів Крайник Н.П. і ОСОБА_2

при секретарі Куцик І.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Євролізинг Україна" на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 23 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євролізинг Україна" про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 23 травня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано положення п. 1.1; п. 1.4, п. 1.5; п. 3.2.8., п.3.3.12; п. 5.7; п. 10.9; п. 10.10; п. 5.4; п. 5.9; п. 9.7; п. 1.7; п. 4.1; п. 12.1; п. 3.4.6. договору № 01634 недійсними.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Євролізинг Україна" на користь позивача грошові кошти у сумі 44 820 грн. та комісію банку у розмірі 446,40 грн.

Вирішено питання судових витрат.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю "Євролізинг Україна". Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального права. Вважає, що підписавши оскажуваний договір та додатки до нього, було досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Стверджує, що до правовідносин фінансового лізингу не можуть бути застосовані положення ч.2 ст. 628 ЦК України. Також звертає увагу, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. В апеляційній скарзі просить скасувати заочне рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Сторони в судове засідання не з"явилися, хоча про час та дату розгляду справи повідомлені належним чином. Окрім цього, 09 жовтня 2017 року від представника позивача ОСОБА_4 надійшла заява про розгляд справи без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Євролізинг Україна" до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з вимогами ст.ст.11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобовязана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.

Судом встановлено, що 27 квітня 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу №д01634 з додатками, згідно якого предметом лізингу по даному договору є: міні-трактор "Jinma 504 cab".

Позивач за договором лізингу здійснив два платежі: 37500 грн., призначення платежу адміністративний платіж; 18300 грн., призначення платежу авансовий платіж, що підтверджується квитанціями №475 та №485 від 27 квітня 2015 року. Відповідач відповідно до п. 1.7 зобов"язувався передати позивачу у користування предмет лізингу міні-трактор "Jinma 504 cab", протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця платежів обумовлених договором. Згаданий траком позивач не отримав.

24 червня 2015 року ОСОБА_3 звертався до ТОВ "Євролізинг Україна" з заявою про розірвання договору.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд виходив з тих обставин, що оскаржувані умови в спірному договорі є несправедливими, в самого відповідача відсутня ліцензія на надання послуг з адміністрування фінансових актів для придбання товарів у групах, а також, що такий договір не був нотаріально посвідченим.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг").

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Вищенаведена правова позиція викладена також в Постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

Колегією суддів встановлено, що спірний договір лізингу від 27 квітня 2015 року не був нотаріально посвідчений, а також у відповідача відсутня ліцензія на здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що суперечить вищенаведеним вимогам закону.

Покликання в апеляційній скарзі про те, що договір в цілому є дійсним, а тому жодних підстав для застосування реституції не існувало, колегія суддів не бере до уваги, оскільки в силу вимог ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Як встановлено матеріалами справи, ОСОБА_3 оплатив ТОВ "Єворлізинг Україна" 37500 грн. в якості адміністративного платежу та 18300 грн. авансового платежу, а тому колегія суддів вважає, що районний суд обґрунтовано стягнув з відповідача дану суму сплачену позивачем за договором № д01634 фінансового лізингу від 27 квітня 2015 року.

Доводи в апеляційній скарзі про те, що відповідач не порушує законодавство у сфері надання послуг фінансового лізингу, оскільки на сьогоднішній день відсутні нормативно-правові акти, які встановлюють порядок отримання ліцензії та здійснення такого виду господарської діяльності як надання послуг фінансового лізингу на підставі ліцензії, колегія суддів не бере до уваги оскільки такі спростовуються листом № 2169/16-8 від 22.03.2016 року Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, з 28.05.2015 року, згідно якого всі фінансові послуги, у тому числі і фінансовий лізинг, підлягають ліцензуванню відповідно до Закону про ліцензування № 222-VIII.

Предметом розгляду даного позову певні умови договору фінансового лізину, які судом першої інстанції визнані недійсними, оскільки відповідач не мав права укладати такий договір в цілому, без ліцензії, а також нотаріально його не посвідчивши, в зв"язку з чим такі обставини є достатніми, що визнання умов договору фінансового лізингу, які є предметом спору недійсними.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення колегія суддів не вбачає.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак колегія суддів приходить до висновку про те, що підстави для його скасування чи зміни відсутні, оскільки таке ухвалене у відповідності до вимог ст.ст. 213-214 ЦПК України.

Окрім цього, при відкритті апеляційного провадження апелянту ТОВ "Євролізинг Україна" було відстрочено сплату судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 606 грн. 32 коп. до ухвалення судового рішення за результатами апеляційного розгляду.

Оскільки апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Євролізинг Україна" на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 23 травня 2016 року відхилено, відстрочена сума судового збору підлягає стягненню з Товариства з обмеженою відповідальністю "Євролізинг Україна" () в користь держави в розмірі 606 грн. 32 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст.308, ст.313, п.1 ч.1 ст.314, ст. ст. 315, 317, 319, 325 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Євролізинг Україна" відхилити.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 23 травня 2016 року залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Євролізинг Україна" () в користь держави судовий збір в розмірі 606 грн. 32 коп.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: Н.П. Крайник

ОСОБА_2