У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Вихотень Я.В.

за участі: представника позивача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду від 22 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" про визнання припиненим правовідношення за договором поруки,

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" (далі - ПАТ КБ "Приватбнк" або банк) про визнання припиненим правовідношення за договором поруки.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 червня 2017 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову до ПАТ КБ "Приватбанк" про визнання припиненим правовідношення за договором поруки.

На рішення суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність і необґрунтованість через порушення судом норм процесуального та матеріального права.

На її обґрунтування зазначав про надання судом переваги доказам відповідача перед його доказами. Він заявив про своє порушене право лише після того, як банк намагався повторно стягнути з нього як поручителя борг за кредитним договором від 17 серпня 2007 року. Однак рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровськ від 13 квітня 2010 року було стягнуто з нього та ОСОБА_2 солідарно на користь банку заборгованість за кредитним договором.

Доказом введення в оману суд представниками банку та намагання повторно стягнути вже стягнуті кошти за кредитним договором з боржника та з нього, як поручителя, є рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 31 липня 2015 року, рішення Апеляційного суду Рівненської області від 20 жовтня 2015 року, ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2016 року, ухвала Володимирецького районного суду від Рівненської області від 19 травня 2017 року.

Вважав залишеними судом без уваги те, що умови договору поруки про її дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника не означають установлення строку припинення поруки в розумінні ст. 251 ЦК України. Тому підлягають застосуванню норми ч.4 ст. 559 ЦК України про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимогу до поручителя.

Вважав, що шестимісячний строк має обчислюватись з дня настання строку виконання основного зобов'язання за кредитним договором - 11 серпня 2014 року.

Банк звернувся з позовом до боржника ОСОБА_2 та іпотекодавця - ОСОБА_1 14 лютого 2014 року, але відповідно до заяви про зміну предмета позову та уточнення позовних вимог від 27 квітня 2015 року ПАТ КБ "Приватбанк" змінив вимоги зі звернення стягнення на заставлене майно на предмет іпотеки на стягнення заборгованості солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як поручителя за договором поруки від 17 серпня 2007 року.

Отже, банк звернувся повторно з позовом до поручителя 27 квітня 2015 року, тобто з пропуском зазначеного в ч.4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку, що є підставою для припинення права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя.

Вважав, що умови договору поруки змінено без його згоди, унаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності як поручителя. Оскільки за договором поруки він поручився за виконання зобов'язання, що було встановлено умовами кредитного договору від 17 серпня 2007 року в розмірі 75 000 доларів США. Позовні вимоги в заяві банку від 27 квітня 2015 року про стягнення заборгованості солідарно з нього та боржника заявлено на суму 170 873, 92 доларів США. Жодних повідомлень про внесення відповідних змін до договору поруки не отримував, а тому не був ознайомлений із ними.

З цих підстав просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове - яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Відмовляючи позивачу у задоволенні його вимог, суд першої інстанції правильно виходив із того, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, вже стягнуто із поручителя заборгованість за кредитним договором, тобто вже встановлені обставини про чинність поруки. Тому відсутні підстави для визнання акцесорного зобов'язання припиненим.

Судом встановлено, що 17 серпня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком "Приватбанк" (далі - ЗАТ КБ "Приватбанк", після зміни назви - ПАТ КБ "Приватбанк" ) та ОСОБА_2 укладено кредитну угоду № 0708/32, за умовами якої позичальник отримав кредитні кошти в сумі 75 000 доларів США з кінцевим терміном повернення не пізніше 11 серпня 2014 року (а.с. 34-35, зв.).

Тоді ж між ЗАТ КБ "Приватбанк" укладено договір поруки 0708/32/ДП, в якому зазначено, що поручитель ознайомлений з умовами кредитної угоди 0708/32, а також, що у випадку невиконання осново зобов'язання ОСОБА_1 несе відповідальність як солідарний боржник разом із позичальником (а.с. 36).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровськ від 13 квітня 2010 року стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 солідарно на користь ПАТ КБ "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором № 0708/32 від 17.08.2007 року в розмірі 556 688, 88 гривень (а.с. 27-27, зв.).

Постановою державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Володимирецького районного управління юстиції від 28 лютого 2012 року було повернуто виконавчий лист № 2-8232/2010, виданий Жовтневим районним судом м. Дніпропетровськ 13 квітня 2010 року, на підставі п.8 ч.1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" без виконання (а.с. 30).

Згідно із ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя. внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Оскільки рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровськ від 13 квітня 2010 року набрало законної сили, тому суд правильно визначився, що правової необхідності вирішувати, чи припинилося зобов'язання ОСОБА_1 за договором поруки не вбачається. Цим рішенням вже встановлено обставини солідарної відповідальності відповідачів перед банком відповідно до умов договору поруки 0708/32/ДП від 17 серпня 2007 року.

Так, згідно із ч. 2 ст. 223 ЦПК України після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Щодо доводів апеляційної скарги про наявність правових підстав для задоволення позову, на що суд першої інстанції уваги не звернув, то колегія суддів з ними погодитися не може.

Так, повно і правильно з'ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин застосуванню не підлягають норми матеріального права, на які покликався позивач, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні вимог ОСОБА_1

Решта доводів автора скарги на увагу не заслуговують через їх спростування правильністю висновків суду.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Рівненського міського суду від 22 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: