Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06.10.2017 Справа №607/7709/17

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого Дзюбича В.Л.,

за участю секретаря Грабської Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення та зняття з реєстраційного обліку,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 про виселення відповідача із квартири №58 по вул. Винниченка.1 у м. Тернополі без надання іншого жилого приміщення та зняття його з реєстраційного обліку. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником квартири №58 по вул. Винниченка.1 у м. Тернополі. У вказаній квартирі також зареєстрований та проживає її син-відповідач ОСОБА_2, який систематично порушує правила співжиття, що виражається у вчиненні щодо неї фізичного та психологічного насильства. Відповідач ніде не працює, зловживає алкогольними напоями та перебуває на обліку у ТОККПНЛ, не надає коштів на оплату комунальних послуг та ремонт квартири, неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення насильства у сім»ї. Перебуваючи у стані алкогольного сп»яніння відповідач не контролює свої дії, ображає та принижує її нецензурною лайкою, неодноразово погрожував фізичною розправою Вказані дії відповідача завдають їй моральних та психологічних страждань та роблять неможливим подальше спільне проживання. Вжиті заходи запобігання та громадського впливу не дали жодного результату та не вплинули на поведінку відповідача. Із врахуванням наведеного просить позовні вимоги задовольнити.

Позивач позовні вимоги підтримала з мотивів викладених в позовній заяві, просить позов задовольнити.

Відповідач відносно позову заперечив та просить у його задоволенні відмовити, посилаючись на відсутність у нього іншого житла для проживання.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, суд встановив наступні обставини справи.

Згідно з ч.1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до договору міни квартири від 08.04.1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_3, за реєстром №1514 ОСОБА_1 обміняла належну їй на підставі договору купівлі-продажу посвідченого Першою тернопільською державною нотаріальною конторою 03.08.1992 року за реєстром №3-4367 двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 на належну ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 і неповнолітнім ОСОБА_7, ОСОБА_8 однокімнатну квартиру АДРЕСА_2.

Вказана квартира АДРЕСА_2 зареєстрована за позивачем на праві приватної власності відповідно до реєстраційного посвідчення, виданого Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації 21.04.1999 року, за реєстром № 24066.

У квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані сторони у справі- позивач ОСОБА_1 та її син-відповідач ОСОБА_2, що підтверджується копією будинкової книги.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно із ч.3 ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч.4 ст.311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

В силу вимог ч.3 ст.9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ч.1 ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до ст.157 ЖК УРСР членів сім»ї власника жилого будинку(квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Частиною 4 ст.156 ЖК УРСР визначено, що до членів сім»ї власника будинку(квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

В силу вимог ч.2 ст.64 ЖК України, до членів сім»ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки.

Згідно із ч.1 ст.116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Як роз»яснив у пункті 17 своєї постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12.04.1985 року, під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 вселився у спірну квартиру як член сім»ї позивача, якій належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_3. Під час спільного проживання між сторонами у справі постійно виникають сварки та конфлікти на побутовому ґрунті, відповідач страждає алкогольною залежністю, чинить на позивача психологічний та моральний тиск, погрожує їй фізичною розправою у звязку із чим неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за ст.173-2 КУпАП, за вчинення насильства у сім»ї, що підтверджується відповідними постановами Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08.05.2014 року, 26.08.2015 року, 30.12.2015 року, 02.11.2016 року, 01.02.2017 року.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05.03.2015 року ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.263 КК України на підставі ч.3 ст.263 КК України у зв»язку із добровільною здачею бойових припасів, порушене відносно нього кримінальне провадження №0000088 закрито.

Таким чином, судом встановлено та дослідженими доказами підтверджено, що відповідач ОСОБА_2, проживаючи у належній позивачу на праві приватної власності квартирі АДРЕСА_2 на правах члена сім»ї власника, веде антигромадський спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, чинить на позивача моральний та психологічний тиск, чим систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим для позивача проживання разом із ним в одній квартирі, а заходи реагування та впливу, що вживаються органами правопорядку з метою припинити протиправну поведінку відповідача, виявилися безрезультатними. За вказаних обставин, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення є підставними, обгрунтованиим та підлягають до задоволення. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині зняття відповідача з реєстраційного обліку, суд зазначає, що суд не може перебирати на себе функції, які згідно законодавства здійснює відповідний компетентний орган. Рішення суду про виселення відповідача із займаного житлового приміщення є підставою для зняття його з реєстраційного обліку цим органом.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 60, 212, 215, 224-226, 228, 232, 233 ЦПК України, ст.ст.41,47 Конституції України, ст.311 ЦК України, ст.ст.9,64,109,116,156,157 ЖК УРСР, п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12.04.1985 року, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_2(ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований та проживає ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Копію рішення направити сторонам у справі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддяОСОБА_9