Cправа № 127/4552/16-ц
Провадження № 2/127/367/17
ВІННИЦЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

21 серпня 2017 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Прокопчук А.В.,

при секретарі Олійник І.Ю.,

за участю позивача-відповідача ОСОБА_1,

представників відповідача-позивача ОСОБА_2

ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуваннні власністю шляхом вселення,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головне управління державної міграційної служби в Вінницькій області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку з відповідною часткою господарських і побутових будівель, що знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Карбишева, 39, а також власником даної земельної ділянки.

Позивач зазначає, що після укладення договорів дарування житлового будинку та реєстрації права власності, попередній власник ОСОБА_2, проживала в будинку разом з позивачем та членами його сім'ї до липня 2014 року. В липні 2014 року після смерті зятя, ОСОБА_2 добровільно змінила місце проживання, виїхавши в будинок померлого сина. Однак, з місця реєстрації вона не знялась, в результаті чого на неї нараховуються комунальні платежі, плата за газ, які сплачує позивач та несе матеріальні збитки. Також, реєстрація відповідача в спірному будинку перешкоджає позивачу у повній мірі володіти і користуватися будинком.

Крім того, ОСОБА_2, передаючи в подарунок право власності на будинок в 2000 році, передала одночасно право володіти, користуватися та розпоряджатись цим майном. З моменту продажу будинку, право власності відповідача є припиненим, а з припиненням права власності припинено і право користування зазначеним будинком, оскільки єдиним власником будинку є позивач. Враховуючи вищевказане, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом та просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням за адресою: м. Вінниця, вул. Карбишева, 39 та примусово зняти її з реєстраційного обліку за адресою: м. Вінниця, вул. Карбишева, 39.

До початку розгляду справи по суті представником позивача ОСОБА_6 було подано суду заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої вона просить залишити без розгляду позовну вимогу про зобов'язання зняти ОСОБА_2 з реєстраційного обліку за місцем проживання. Також просила виключити з розгляду справи третю особу без самостійних вимог Міграційну службу УМВС України у Вінницькій області. На підставі даної заяви, ухвалою суду від 22 червня 2016 року позов в частині вимог ОСОБА_1 про зобов'язання зняти ОСОБА_5 з реєстраційного обліку за місцем проживання був залишений без розгляду.

Суд звертає увагу, що ОСОБА_2 звернулася до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житлом та визнання договору недійсним.

Ухвалою суду від 08.04.2016 року було виділено в самостійне провадження позовну вимогу ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користування будинком, шляхом вселення і зобов'язання ОСОБА_1 не чинити перешкоди в користуванні будинком та передано на авторозподіл автоматизованою системою документообігу суду.

Також, 22 червня 2016 року заяву ОСОБА_1 про об'єднання позовів задоволено та обєднано в одне провадження цивільну справу №127/7383/16-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуваннні власністю шляхом вселення та цивільну справу №127/4552/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, присвоївши їм спільний №127/4552/16-ц.

Позовні вимоги ОСОБА_2 мотивовані тим, що у вересні 2015 року її, яка була зареєстрована та проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, було незаконно виселено з житла без надання іншого житлового приміщення її онуком ОСОБА_1

ОСОБА_2 разом з чоловіком ОСОБА_7 проживали в спірному будинку з 1970 року. Після смерті ОСОБА_7 у 1994 році право власності на домоволодіння перейшло до ОСОБА_2 На прохання дочки ОСОБА_8, що проживала в ІНФОРМАЦІЯ_2, після одруження її сина, внука позивача ОСОБА_1, вона дала дозвіл на його проживання і реєстрацію за спірною адресою. Таким чином, ОСОБА_1 перейшов до ОСОБА_2 і тривалий час при потребі ночував у неї, а в дворі влаштував майстерню з ремонту автомобілів. На прохання дочки ОСОБА_9 та після запевнення ОСОБА_1, що він забезпечить їй догляд до кінця її днів, вона уклала договір дарування житлового будинку і земельної ділянки по вул. Карбишева, 39 в м. Вінниці, на свого внука ОСОБА_1

В 2014 році в даний будинку також поселилися дружина ОСОБА_1 та двоє їх дітей. З цього часу, ОСОБА_2 зазначає, що до неї різко змінилося ставлення з боку відповідача. Так, його дружина припинила пускати її на поріг хати, а згодом заборонили наближатись до будинку. В зв'язку з цим, їй довелося переїхати проживати до своєї онуки ОСОБА_4, яка мешкає за адресою: м. Вінниця, вул. Марії Заньковецької, 64, м. Вінниця. Таким чином, ОСОБА_2 позбавлена будь-якого житла, в якому могла б проживати. Оскільки владнати спір мирним шляхом з відповідачем не вдається, ОСОБА_2 змушена звернутися до суду з даним позовом та просить:

- усунути перешкоди в користуванні будинком шляхом вселення ОСОБА_2 в будинок №39 у м. Вінниці по вул. Карбишева, та зобов'язати ОСОБА_1 не чинити перешкод в користуванні будинком;

- судові витрати покласти на відповідача.

Позивач-відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком по вул. Карбишева, 39 у м. Вінниці підтримав повністю. Додав, що ухвала Апеляційного суду Вінницької області від 6 червня 2017 року по справі № 127/26187/15-ц набрала чинності, якою залишено без змін рішення Вінницького міського суду, визначено власника спірного житлового приміщення ОСОБА_1 Просить суд повністю відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом вселення в житловий будинок по вул. Карбишева, 39 у м. Вінниця. Також ним була надана заява з проханням скасувати заходи забезпечення позову у даній справі, одночасно з ухваленням рішення. Додав, що ОСОБА_2 в будинку не проживає з липня 2014 року, добровільно будинок покинула, забравши всі свої речі, за утримання будинку не сплачувала. Надумано зверталася з скаргами в органи поліції про те, що в неї з ним конфлікти, однак конфліктів не було.

В судовому засіданні представники відповідача-позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позов ОСОБА_1 не визнали та заперечили проти його задоволення. Позовні вимоги ОСОБА_2 підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просили позов ОСОБА_2 задовольнити.

Вислухавши пояснення позивача-відповідача ОСОБА_1, представників відповідача-позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Отже, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства") та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_1 31/50 частину жилого будинку з відповідною часткою господарських будівель, що знаходяться в м. Вінниці по вул. Карбишева під № 39. В постійне користування обдарованого відійшли: передпокій І-І, кухня І-2, кімнати І-з, І-4 загальною жилою площею 36,9 кв.м., тамбур І, сарай «Б», погріб «п/Б», навіс «б», «В», І/2 вбиральні «Г», огорожа №1, 2. Даний факт підтверджуєтья договором дарування від 11 лютого 2000 року, посвідчений в.о. державного нотаріуса Першої Вінницької державної нотаріальної контори ОСОБА_10 та зареєстрований в реєстрі за № 2-205 (а.с. 5 Т.1).

Також, 23 серпня 2000 року ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_1 19/50 частин житлового будинку з прибудовами з відповідною частиною господарських і побутових будівель та споруд, що розташований в м. Вінниці по вул. Карбишева під № 39. У постійне користування обдарованого перейшли вітальня 2-1, коридор 2-2; кухня 2-4; кімната 2-3 житловою площею 9,5 кв.м., ? вбиральні, що підтверджується договором дарування частини будинку від 23.08.2000 року, посвідченого державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори ОСОБА_11 та зареєстрованим в реєстрі за № 6-1905 (а.с. 6 Т.1).

Таким чином, згідно реєстраційного посвідчення від 26.02.2009 року право власності на 38/225 частини вищевказаного будинку зареєстровано за ОСОБА_1 у КП «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» (а.с. 7 Т.1).

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН № 005712, виданого 24 червня 2004 року на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради від 31.08.2001 року № 1492, позивач-відповідач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0, 1000 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована в м. Вінниці по вул. Карбишева, 39 (а.с. 8, 9 Т.1).

Відповідно до акту опиту сусідів від 03.03.2016 року, завіреного головою комітету «Сабарів», ОСОБА_2 не зареєстрова, але проживає з липня 2014 року за адресою: м. Вінниця, вул. М.Заньковецької, 64 (а.с. 10 Т.1).

Факт не проживання ОСОБА_2 в спірному будинку по вул. Карбишева, 39 в м. Вінниці, з липня 2014 року підтверджується актом опиту сусідів від 03.03.2016 року, засвідченого головою комітету «Сабарів» (а.с. 11 Т.1).

Також, з довідки комітету мікрорайону «Сабарів» № 2710 від 04.03.2016 року вбачається, що ОСОБА_1 проживає ІНФОРМАЦІЯ_3, а його бабушка ОСОБА_2 після смерті зятя (08.07.2014року) перейшла жити на вул. М.Заньковецьку, 64, де і проживає по теперішній час, а зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 12 Т.1).

Крім того, факт не проживання в спірному житлі понад один рік ОСОБА_2 підтверджується рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08.04.2016 року по справі № 127/26187/15-ц, в якому описуються покази свідків, допитаних під час розгляду справи, а саме:

- допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 суду пояснила, що ОСОБА_2 по вул. Карбишева, 39 в м. Вінниці не проживає з літа 2014 року, оскільки переїхала проживати в будинок покійної дочки. Причина переїзду ОСОБА_2 їй не відома, як остання виїжджала свідок не бачила й не чула. Про договір дарування свідку нічого не відомо.

- свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні суду пояснила, що ОСОБА_2 сама переїхала в будинок до онуки в літку 2014 року. Про договір дарування нічого не відомо. Конфліктів між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не бачила.

- свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні суду пояснив, що в липні 2014 року за проханням ОСОБА_1 допомагав перевозити особисті речі ОСОБА_2 з вул. Карбишева на вул. ОСОБА_15. При перевезені речей ОСОБА_2 поводилась спокійно, конфліктів не було, навпаки показувала, куди ставити речі.

- свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні суду пояснив, що був водієм автомобіля, яким перевозив речі ОСОБА_2 При перевезені речей, конфліктів між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не чув.

- свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні суду пояснила, що ОСОБА_2 з літа 2014 року по вул. Карбишева не проживає, з яких причин їй не відомо. При зустрічі з ОСОБА_2, остання не розповідала про конфлікти між нею та ОСОБА_1 Свідок зазначила, що ніколи не чула криків та сварок в будинку по вул. Карбишева. ОСОБА_2 розповідала їй, що подарувала будинок своєму онукові ОСОБА_1

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 з 19 грудня 1970 року зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 77 Т.1).

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіти, користуватися та розпоряджатися своїх майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України). Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей. Право користування власністю це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Частинами 2, 3 ст. 386 ЦК України визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно з ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Приймаючи до уваги, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт відсутності відповідача-позивача ОСОБА_2 в будинку № 39 по вул. Карбишева в м. Вінниці понад один рік, а саме з липня 2014 року, суд приходить до переконливого висновку, що вимога позовної заяви ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2. такою, що втратила право користування зазначеним вище жилим приміщенням, підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуваннні власністю шляхом вселення, то суд вважає, що вона задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 8 квітня 2016 року по справі № 127/26187/15-ц, в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів дарування було відмовлено (а.с. 40-41 т.1). Зі змісту даного рішення вбачається, що ОСОБА_2 просила визнати недійсним договір дарування 31/50 частини житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель №39 по вул. Карбишева в м. Вінниці, укладений 10.01.2000 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, посвідчений державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори. Також просила визнати недійсним договір дарування 19/50 частин житлового будинку №39 з відповідною часткою господарських будівель по вул. Карбишева в м. Вінниці, укладений 23.08.2000 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Також в рішенні суду зазначено, що судом встановлено, що ОСОБА_2Т та ОСОБА_1 у встановленому законом порядку уклали договори дарування спірних частин будинковолодіння й підстав для визнання їх недійсним немає, оскільки позивач, перебуваючи з відповідачем у гарних стосунках, проживаючи разом в вище зазначеному будинку, жодних протиріч та конфліктів під час укладення оспорюваних договорів не мали.

Частиною 3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Також, Європейський суд з прав людини в пунктах 33, 34 рішення від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основновоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до … остаточного рішення суду.

Однак рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 13 травня 2016 року по справі № 127/26187/15-ц апеляційну скаргу представника в інтересах ОСОБА_2 було задоволено, рішення Вінницького мського суду Вінницької області від 08.04.2016 року скасовано та ухвалено нове рішення яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів дарування задоволено. Визнано недійсними договір дарування 31/50 часток жилого будинку з часткою господарських будівель, що знаходяться по вул. Карбишева, 39 у м. Вінниці, укладений і нотаріально посвідчений 11 лютого 2000 року в Першій Вінницькій державній нотаріальній конторі, зареєстрований в реєстрі за №2-205 та договір дарування 19/50 часток цього ж жилого будинку з прибудовами, що знаходяться по вул. Карбишева, 39 у м. Вінниці, укладений та нотаріально посвідчений 23 серпня 2000 року в Першій Вінницькій державній нотаріальній конторі, зареєстрований в реєстрі за №6-1905 (а.с. 45-47 Т.1).

Суд звертає увагу, що ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.03.2017 року, вищевказане рішення апеляційного суду Вінницької області від 13.05.2016 року було скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. 14-18 Т.2).

Так, ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 6 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 було відхилено, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08.04.2016 року залишено без змін (а.с. 22-24 Т.2).

Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ст. 55 Основного Закону України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Отже, матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_1 цілий будинок по вул. Карбишева, №39 в м. Вінниці, тобто останній є власником всього будинку.

Суд звертає увагу, що підставою для звернення до суду з позовом про усунення перешкод в користуваннні власністю, є факт вчинення перешкод одним із користувачів іншому у користуванні спірним майном (будинком).

Однак, як вбачається з показів сторін, наданих в судовому засіданні, ОСОБА_1 проживає в своєму (спірному) будинку разом зі своєю дружиною. Відповідач-позивач ОСОБА_2 проживає в свої онуки ОСОБА_4 в будинку по вул. М.Заньковецької, 64 у м. Вінниці.

Суд критично ставиться до твердження ОСОБА_2 про те, що в договорі дарування не врегульовано відносини між дарувальником та обдарованим, тому ОСОБА_1 не має права виселяти її з будинку, також дарувальниця не брала на себе зобов'язання покидати спірний будинок чи припиняти користування ним. На думку суду, ОСОБА_2 під час укладання договорів дарування чітко усвідомлювала значення своїх дій, зокрема що це є її єдиним житлом, яким вона вирішила розпорядитись. Після укладення договорів дарування ОСОБА_1 став єдиним власником спірного будинку та набув право власності на нього. Таким чином, наразі він має право відповідно до вимог чинного законодавства розпоряджатись своїм майном на власний розсуд, зокрема, вирішувати хто з ним буде мешкати за спірною адресою. Щодо відсутності в договорах дарування умов про зобов'язання ОСОБА_2 покинути будинок або припинити користування ним, то, суд звертає увагу, що це не передбачено законодавством України.

Судом встановлено неприязні стосунки між сторонами, що підтверджується відповідю на запит, наданого Вінницьким відділом поліції ГУНП у Вінницькій області від 18.02.2017 року (а.с. 6 Т.2). З даного листа вбачається, що ОСОБА_2 неодноразово зверталася до поліції з приводу непорозумінь з ОСОБА_1 Однак, даним листом не підтверджується вина ОСОБА_1 та не вбачається що до нього було застосовано, зокрема чи притягувався від до будь-якої відповідальності за свої дії.

Суд критично ставиться до посилання ОСОБА_2, що її було примусово виселено з спірного будинку, оскільки матеріалами справи встановлено, що остання сама переїхала проживати до своєї онуки тому, що ОСОБА_4 потребувала моральної підтримки після смерті батька. Щодо наміру ОСОБА_2 повернутись проживати в спірний будинок, то на той час його власником вже був ОСОБА_1, який згідно законодавства України мав право вирішував питання про проживання в його будинку ОСОБА_2

Жодних доказів того, що ОСОБА_2 чинились перешкоди ОСОБА_1 щодо користування нею спірним житловим будинком, зокрема вселення, суду надано не було.

Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Разом з тим, суд звертає увагу, що ОСОБА_2 в липні 2014 року переїхала проживати в інше місце, однак з позовом про вселення звернулася лише в квітні 2016 року, хоча сама ж зазначає, що вона бажала повернутися, однак їй не давали можливість. Тому, суду не зрозуміло, чому ОСОБА_2 чекала два роки, щоб звернутися до суду з даним позовом.

Крім того, суд звертає увагу, що в звязку з задоволенням позову ОСОБА_1, позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають задоволенню, оскільки вона тривалий час не проживала в спірному житлі та втратила право користування даним житлом.

Слід зазначити, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року в справі ОСОБА_18 проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги відповідача-позивача ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуваннні власністю шляхом вселення не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача-позивача ОСОБА_2 на користь позивача-відповідача ОСОБА_1 слід стягнути витрати на оплату судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп., що документально підтвердженні (а.с. 1 Т.1).

В зв'язку з відмовою в задоволенні позову ОСОБА_2, понесені нею витрати по сплаті судового збору слід залишити без відшкодування.

Щодо прохання ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову, то воно підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 18.05.2016 року з метою забезпеченя позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації було заборонено ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії пов'язані з користуванням, розпорядженням та володінням будинковолодінням № 39 по вул. Карбишева в м. Вінниця (а.с.52 Т.1).

За змістом ч.3 ст. 154 ЦПК України заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу.

Згідно ч. 6 ст. 154 ЦПК України, якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 6, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 15, 16, 316, 317, 319, 321, 386, 391, 405 ЦК України, ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", ст.ст. 10, 11, 57-61, 88, 154, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинку № 39 по вул. Карбишева в м. Вінниці.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, паспорт серія АА № 934855, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1 витрати на оплату судового збору в розмірі 551 (пятсот пятдесят одна) грн. 20 коп.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуваннні власністю шляхом вселення відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18.05.2016 року, а саме: зняти заборону ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії, пов'язані з користуванням, розпорядженням та володінням будинковолодінням № 39 по вул. Карбишева в м. Вінниця.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: