Справа № 404/4306/16-ц
Номер провадження 2/404/402/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2017 року Кіровський районний суд м. Кіровограда в складі:

Головуючого судді Іванової Н.Ю.

при секретарі - Гуйван О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, по якому просить стягнути з відповідача на її користь суму боргу в розмірі 8500,00 грн., суму втрат від інфляції в розмірі 7802,84 грн., суму 3% річних в розмірі 676,97 грн. та судові витрати.

На обґрунтування позовних вимог зазначила, що на підставі договору позики, укладеного між нею та ОСОБА_2 у письмовій формі у відповідача виникло грошове зобовязання, яке останній зобовязався виконати в строк до 25.06.2013 року, а саме повернути позивачу борг в сумі 8500,00 грн. Проте, станом на день звернення до суду відповідач взятих на себе зобовязань не виконав. Гроші в сумі 8500,00 грн. 15.11.2013 року ОСОБА_1 не повернув, що змусило позивача звернутися до суду з метою примусового стягнення заборгованості.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та просила їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав повністю та просив відмовити в їх задоволенні в звязку з необґрунтованістю. Зазначив, що гроші були повернуті позивачу в повному обсязі. Крім цього, відповідачем при написанні розписки 15.11.2013 р. гроші від позивача не отримувались.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні зазначив, що йому відомо, що ОСОБА_2 позичав гроші, в тому числі і у ОСОБА_1. Зі слів відповідача свідку відомо, що він позичив у позивача 11500,00 грн. ОСОБА_2 працював у ОСОБА_1, робив ремонт. Свідок разом з відповідачем їздили до ОСОБА_1, вивозили будівельні матеріали. Також домовилися, щоб в рахунок погашення заборгованості, позивач вираховувала кошти з оплати за ремонт. ОСОБА_3 зазначає, що у ОСОБА_1 був двічі. Гроші віддавали без розписок. 30.10.2013 року принесли останню суму, про що позивач написала розписку, що претензій не має. Розписку на 11500,00 грн. ОСОБА_1 забрала з собою та не повернула.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні зазначила, що проживає в одному дворі з ОСОБА_1, зі слів якої їй відомо, що ОСОБА_2 приходив до позивача, брав в борг кошти, які обіцяв повернути, про що написав 15.11.2013 року розписку, яку ОСОБА_4 підписала в якості свідка. Вказана розписка була написана у дворі за місцем проживання ОСОБА_1. Як ОСОБА_1 позичала кошти та як їх передавала, ОСОБА_4 невідомо. Зі слів позивача знає, що відповідач брав у борг 13000,00 грн. Через невиконання боргових зобовязань, ОСОБА_1 забрала у ОСОБА_2 його телефон. Відповідач приходив до свідка та просив, останню щоб позивач віддала його телефон, пропонував взамін свій ланцюжок. Свідку відомо, що ОСОБА_2 робив у позивача ремонт відтоді, як остання переїхала проживати за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. Самій ОСОБА_4 Відповідач обіцяв, що віддасть кошти ОСОБА_1 особисто.

Суд, в межах наданих доказів, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що 21.06.2013 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 кошти в сумі 17000,00 грн., які зобовязався повернути 25.06.2013 року, про що надав розписку (а.с. 34).

В рахунок погашення вищевказаного боргу ОСОБА_2, його товариш та батько, ОСОБА_3, повернули ОСОБА_1 кошти в сумі 5500,00 грн., що не заперечується позивачем.

Частиною 1 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Після повернення частини боргу в сумі 5500,00 грн. ОСОБА_2 18.10.2013 року написав розписку, в якій зобовязався повернути іншу частину боргу в сумі 11500,00 грн. до 19.10.2013 року (а.с. 34).

В розписці від 18.10.2013 року зазначені також суми 1150,00 грн. та 850,00 грн., які в свою чергу не є тілом позики. Зі слів позивача вказані суми є нічим іншим як відсотками, нарахованими за прострочення виконання зобовязань за розпискою від 21.06.2013 року.

В подальшому 30.10.2013 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 6362,00 грн. в якості повернення боргу (а.с. 26).

Проте, остаточно боргові зобовязання ОСОБА_2 перед ОСОБА_1, які виникли з розписки від 21.06.2013 року залишилися не виконаними.

Враховуючи викладене, 15.11.2013 року ОСОБА_2 написав ще одну розписку, в якій зобовязався борг в сумі 8500,00 грн. повернути ОСОБА_1 18.11.2013 року до 10:00 год ранку (а.с. 5).

В судовому засіданні ОСОБА_1 визнала, що основна сума боргу становить 5500,00 грн., в той час як 3000,00 грн. із 8500,00 грн. є відсотками, про сплату яких усно домовились сторони.

Згідно ст. 1046 ЦК України, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За правилами ст. 526 ЦК, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обіг або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст.1049 ЦК позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, в такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

До цього часу позичальник не повернув позикодавцеві всю суму позики.

У зв'язку із цим, за правилами ч. 1 ст. 1050 ЦК України, наступають наслідки порушення договору позичальником відповідно до вимог ст. 625 ЦК України.

Згідно ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за все час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ст.60 ЦК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Свідок ОСОБА_4, яка була присутня піч час складання розписки від 15.11.2013 року в судовому засіданні підтвердила, що ОСОБА_2 брав у ОСОБА_1 в борг кошти, проте коли саме відбулася передача суми коштів їй невідомо. Також свідком зазначена інша сума позичених коштів, ніж в самій розписці від 15.11.2013 року. Відтак покази свідка ОСОБА_4 не можуть бути покладені судом в основу прийнятого судового рішення.

Покази свідка ОСОБА_3 суд сприймає критично, оскільки він є батьком відповідача, а відтак зацікавленою особою. Крім того, його покази є недопустимими доказами в розумінні ст. 545 ЦК України, оскільки у відповідності до ч. 3 вказаної статті наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Водночас, сторона відповідача не надала суду достовірних письмових доказів, які б підтвердили факт сплати боргу або спростували його наявність.

Також суд зазначає, що згідно ч.1 ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Однак, відповідач не оскаржив даний договір з будь-яких підстав.

Таким чином, оцінивши наявні у справі докази, враховуючи, що позивачем визнається залишок боргу в сумі 5500,00 грн., а в розписці відсутні у відповідності до вимог ЦК України посилання на те, що 3000,00 грн. є відсотками за користування коштами, суд вважає за можливе позовну вимогу про стягнення основної суми боргу задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача 5500,00 грн.

Зі змісту позовної заяви, а також доданого до неї розрахунку сум 3% річних (676,97 грн.) та інфляційних втрат (7802,84 грн.) вбачається, що позивач вказані складові заборгованості обраховувала виходячи з суми заявленого нею до стягнення основного боргу 8500,00 грн.

Відтак, враховуючи задоволену судом до стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу за борговою розпискою, суд вважає за можливе стягнути з відповідача три проценти річних за період з 15.11.2013 року по 11.07.2016 року в розмірі 438,04 грн., а також 5049,00 грн. інфляційних втрат за період з листопада 2013 року по липень 2016 року.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

На підставі статті 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати в сумі 551 грн. 20 коп.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) 10987,04 грн. заборгованості за договором позики, з яких: 5500 грн. основного боргу, 5049 грн. інфляційних втрат та 438,04 грн. 3% річних, а також 551,20 грн. судового збору.

В решті позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Кіровського Н. Ю. Іванова

районного суду

м.Кіровограда