АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2017 року м. Київ

колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ

Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого Болотова Є.В.,

суддів: Білич І.М., Вербової І.М., при секретарі Горбачовій І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Національне газетно-журнальне видавництво», третя особа: Міністерство культури України, про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом державного підприємства «Національне газетно-журнальне видавництво» до ОСОБА_1 про визнання правочинів недійсними,

за апеляційною скаргою державного підприємства «Національне газетно-журнальне видавництво» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 липня 2017 року,

встановила:

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названою позовною заявою, з урахуванням уточнень, просив стягнути з відповідача:

- заборгованість за договором № 3 від 18.05.2015 року в розмірі 12 000 грн. 00 коп.;

- пеню в розмірі 4 190 грн. 22 коп.;

- індекс інфляції в розмірі 2 610 грн. 00 коп.

- 3% річних у розмірі 625 грн. 31 коп.

- судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18 травня 2015 року між ОСОБА_1 та ДП «Національне газетно-журнальне видавництво» було укладено договір № 3 строком до 31 серпня 2015 року.

Предметом договору є надання ОСОБА_1 юридичних послуг за переліком визначених у п.п. 1.1-2.1. договору.

В подальшому 31 серпня 2015 року між сторонамибуло укладено додаткову угоду № 1 до договору № 3 від 18 травня 2015 року.

Позивач зазначив, що ним були надані підприємству юридичні послуги, за наслідками виконання яких були складені акти здачі-приймання наданих послуг від 25.06.2015 року, від 25.06.2015 року, від 31.07.2015 року, від 31.08.2015 року, від 30.09.205 року, від 27.10.2015 року.

Наказом ДП «Національне газетно-журнальне видавництво» № 147/09-05 від 03 листопада 2015 року договір № 3 від 18 травня 2015 року розірвало.

Оскільки за двома підписаними актами виконаних робіт підприємство грошові кошти не сплатило, позивач просив стягнути заборгованість в розмірі 12 000 грн. 00 коп., з урахуванням індексу інфляції, трьох відсотків річних та пені.

В зустрічному позові підприємство просило визнати недійсними акти виконаних робіт.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що акти здачі приймання-передачі наданих послуг до договору № 3, укладеного 18 травня 2015 року є правочинами і підлягають визнанню недійсними, оскільки були підписані не уповноваженою особою ОСОБА_2, який не мав права на підписання зазначених правочинів.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27 липня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з Державного підприємства «Національне газетно-журнальне видавництво» на користь ОСОБА_1 19425 грн.22 коп.

Стягнуто з Державного підприємства «Національне газетно-журнальне видавництво» на користь ОСОБА_1 640 грн. 00 коп. судового збору.

В задоволенні зустрічного позову Державного підприємства «Національне газетно-журнальне видавництво» до ОСОБА_1 про визнання правочинів недійсними відмовлено.

В апеляційній скарзі ДП «Національне газетно-журнальне видавництво» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, а зустрічний позов задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та процесуального права.

В судовому засіданні ОСОБА_1 проти апеляційної скарги заперечив.

Представник ДП «Національне газетно-журнальне видавництво» апеляційну скаргу підтримав.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явились, про його час і місце повідомлені належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості позовних вимог. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що акти здачі приймання-передачі наданих послуг до договору № 3 укладеного 18 травня 2015 року, не є правочинами в розумінні статті 202 ЦК України, а є саме письмовим доказом на підтвердження факту виконання зобов'язань сторін спору за договором № 3 від 18 травня 2015 року і відповідно визнанню недійсними не підлягають, а так само не можуть нести ознаки нікчемності в розумінні його недійсності встановленої законом.

Проте повністю погодитися з висновками суду в частині розв'язання первісного позову не можна.

Встановлено, що 18 травня 2015 року між ОСОБА_1 та ДП «Національне газетно-журнальне видавництво» укладено договір № 3 строком до 31 серпня 2015 року.

Предметом договору було надання ОСОБА_1 юридичних послуг за переліком визначених у п.п. 1.1-2.1.1 Договору.

Згідно п. 4.1. договору за надані послуги підприємство зобов'язується сплачувати 6 000 грн. 00 коп.

31 серпня 2015 року між сторонами було укладено додаткову угоду № 1 до договору № 3 від 18 травня 2015 року, за умовами якої сторони продовжили термін дії договору № 3 до 31 грудня 2015 року.

На підтвердження виконаних робіт сторонами були підписані акти від 25.06.2015 року, від 25.06.2015 року, від 31.07.2015 року, від 31.08.2015 року, від 30.09.205 року, від 27.10.2015 року.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 зазначив, що підприємство не оплатило його послуги за двома підписаними актами виконаних робіт від 30.09.2015 року та від 27.10.2015 року у загальному розмірі 12000 грн. 00 коп.

Обґрунтовуючи зустрічний позов, ДП «Національне газетно-журнальне видавництво» зазначило, що акти здачі-приймання наданих послуг є правочинами, і підлягають визнанню недійсними, оскільки були підписані заступником генерального директора з творчих питань ОСОБА_2, який не мав на це повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушення зобов'язання є його невиконанням або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачем виконані зобов'язання за укладеним договором, проте за двома актами виконаних робіт підприємством їх оплата не була проведена.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про стягнення з підприємства на користь позивача заборгованість в розмірі 12 000 грн. 00 коп., інфляційні втрати в розмірі 2 610 грн. 00 коп. та три відсотки річних в розмірі 625 грн. 31 коп.

Проте висновок суду про обґрунтованість позову в частині стягнення пені в розмірі 4 190 грн. 22 коп. на підставі ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» є помилковим.

Даний Закон регулює договірні правовідносини між платниками та

одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне

виконання грошових зобов'язань.

Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності.

ОСОБА_1 не є суб'єктом підприємницької діяльності, і укладаючи договір № 3 від 18 травня 2015 року діяв як фізична особа, тому підстави для стягнення на його користь пені відсутні.

За змістом ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Підстави виникнення цивільних прав та обов'язків визначені в ст. 11 ЦК України.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ст. 15 ЦК України).

Способи захисту цивільних прав та інтересів встановлені в ст. 16 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України, дослідивши усі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, обґрунтовано виходив із того, що спірні акти виконаних робіт не є правочинами у розумінні ст. 202 ЦК України, а визнання цих документів недійсними не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту порушеного права.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач немає достатніх правових підстав та доказів стверджувати, що ним надавались будь-які послуги, колегія суддів відхиляє, оскільки на підтвердження цих обставин позивачем суду надано відповідний договір, та на його виконання відповідні акти.

Відповідно до п. 1, п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального права.

Таким чином, рішення суду від 27 липня 2017 року в частині стягнення з державного підприємства «Національне газетно-журнальне видавництво» на користь ОСОБА_1 грошових коштів підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення. Позов слід задовольнити частково. З державного підприємства «Національне газетно-журнальне видавництво» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 12 000 грн. 00 коп., інфляційні втрати в розмірі 2 610 грн. 00 коп., три відсотки річних в розмірі 625 грн. 31 коп., а всього 15 235 грн. 31 коп. Решта позовних вимог задоволенню не підлягають.

В частині відмови в задоволенні зустрічного позову рішення суду від 27 липня 2017 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. 303, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 1, п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 309, ч. 2 ст. 314 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу державного підприємства «Національне газетно-журнальне видавництво» задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 липня 2017 року в частині стягнення з державного підприємства «Національне газетно-журнальне видавництво» на користь ОСОБА_1 грошових коштів скасувати.

В цій частині ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з державного підприємства «Національне газетно-журнальне видавництво» на користь ОСОБА_1 12 000 грн. 00 коп., інфляційні втрати в розмірі 2 610 грн. 00 коп., три відсотки річних в розмірі 625 грн. 31 коп., а всього 15 235 грн. 31 коп.

В решті позовних вимог відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Є.В. Болотов

Судді: І.М. Білич

І.М. Вербова