Номер провадження: 22-ц/785/4935/17
Номер справи місцевого суду: 520/4058/16-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.10.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

при секретарі Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_2 цивільну справу за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_3 про стягнення неустойки, за апеляційною скаргою Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 квітня 2017 року,

встановила:

У квітні 2016 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до суду з вказаним позовом, просив стягнути з ОСОБА_3 неустойку у розмірі 22 013 грн. 06 коп., посилаючись на те, що між сторонами було укладено договір оренди № 884/ж/5. Відповідно до п. 1.2 вказаного договору термін дії договору оренди визначено з 23.06.2006 року по 20.06.2007 року.

Враховуючи, що сторони не надсилали один одному заяви про припинення договору, то договір оренди №884/ж/5 від 23.06.2006 року був продовжений на умовах, викладених в договорі.

В подальшому у звязку із несплатою орендної плати протягом більш ніж три місяці поспіль, Департаментом на адресу відповідача було направлено повідомлення від 01.12.2011 року №01-15/1942 про відмову від договору оренди в порядку, передбаченому ст. 782 ЦК України. Зазначене повідомлення було отримано відповідачем 17.12.2011 року.

Таким чином договір оренди № 884/ж/5 від 23.06.2006 року припинив свою дію 17.12.2011 року.

Згідно п. 4.7. договору, після закінчення строку дії договору, чи у випадку його дострокового розірвання, орендар зобовязаний у 15 - денний термін передати орендодавцю приміщення за актом, у належному стані.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 17.12.2014 року по справі №5012/2173/2012 позовні вимоги Департаменту були задоволені у повному обсязі. З ОСОБА_3 у примусовому порядку була стягнута заборгованість з неустойки за період з 02.01.2012 року по 31.03.2014 року.

ОСОБА_3 було виселено в рамках виконавчого провадження 16.10.2014 року, в звязку з чим позивачем була донарахована неустойка за період з 01.04.2014 року по 16.10.2014 року (по день складання акту державного виконавця про виселення боржника) в сумі 22013, 06 грн. та яку позивач просив стягнути відповідно до ч. 2 ст. 785 ЦК України.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 квітня 2017 року у задоволенні позовних вимог Департаменту комунальної власності Одеської міської ради відмовлено.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку Департамент комунальної власності Одеської міської ради. В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради та СПД ОСОБА_3 було укладено договір оренди №884/ж/5.

У відповідності до п. 1.2 вказаного договору термін дії договору оренди визначився з 23.06.2006 року по 20.06.2007 року.

01.12.2011 року в звязку із несплатою орендної плати протягом більш ніж три місяці поспіль, Департаментом на адресу відповідача було направлено повідомлення №01-15/1942 про відмову від договору оренди в порядку, передбаченому ст. 782 ЦК України.

Зазначене повідомлення було отримано відповідачем 17.12.2011 року. Таким чином договір оренди №884/ж/5 від 23.06.2006 року припинив свою дію 17.12.2011 року.

Згідно п. 4.7. договору, після закінчення строку дії договору, чи у випадку його дострокового розірвання, Орендар зобовязаний у 15 - денний термін передати орендодавцю приміщення за актом, у належному стані.

З наданого до позовної заяви розрахунку неустойки вбачається, що підставою для її нарахування є акт державного виконавця від 16.10.2014 року.

Проте, з акту державного виконавця від 16.10.2014 року вбачається, що з нежитлового приміщення, загальною площею 72,5 кв.м. по вул. Маразліївська, 48 в м. Одесі, було виселено ОСОБА_4, а не ОСОБА_3, при цьому відповідно до договору оренди №884/ж/5 від 23.06.2006 року, в оренду саме ОСОБА_3 було передано нежитлове приміщення, загальною площею 41, 8 кв.м.

Будь-яких належних доказів та пояснень стосовно розбіжностей площі та визначення іншої особи в акті державного виконавця, який є підставою для нарахування неустойки відповідачу як до суду першої інстанції, так і до апеляційного суду не надано.

Щодо визначення початку перебігу строку позовної давності, у розясненнях, наданих Вищим Господарським Судом України в п. 4.5 постанови Пленуму «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» №10 від 29 травня 2013 року зазначено, що частиною другою статті 785 ЦК України передбачено право наймодавця вимагати від наймача сплати неустойки в разі невиконання останнім обовязку щодо повернення речі.

Початок перебігу позовної давності за відповідною вимогою визначається за загальним правилом частини першої статті 261 названого Кодексу (з дня, наступного за тим днем, коли мало бути виконано зобовязання щодо повернення речі), а не згідно з положенням частини другої статті 786 ЦК України (з моменту повернення речі наймачем), оскільки це положення стосується вимог, зазначених у частині першій тієї ж статті 786 ЦК України, а не вимоги про стягнення згаданої неустойки; у Рішенні Конституційного Суду України від 03.07.2012 № 14-рп/2012 зі справи №1-20/2012 також зазначено, що положення статті 786 ЦК України щодо початку перебігу позовної давності в один рік застосовується до вимог наймодавця про відшкодування збитків у звязку з пошкодженням речі, яка була передана у користування наймачеві, та вимог наймача про відшкодування витрат на поліпшення речі і не поширюється на інші вимоги наймача та наймодавця, які випливають з договору найму (оренди). Водночас господарським судам необхідно мати на увазі, що відповідна неустойка є самостійним заходом майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, що визначається законодавцем як подвійна плата за користування річчю за час прострочення, і тому щодо неї застосовується загальна, а не спеціальна позовна давність.

Крім того, рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням ПП «Науково-виробнича фірма «VD MAIS» щодо офіційного тлумачення положень статті 786 ЦК України від 03 липня 2012 року №14-рп/2012 у справі №1-20/2012 було розяснено, що положення ч. 2 статті 786 ЦК України щодо початку перебігу позовної давності в один рік слід розуміти так, що воно застосовується до вимог наймодавця про відшкодування збитків у звязку з пошкодженням речі, яка була передана у користування наймачеві, та вимог наймача про відшкодування витрат на поліпшення речі і не поширюється на інші вимоги наймача та наймодавця, які випливають з договору найму (оренди).

Відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися в суд з вимогами про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки.

Таким чином початок перебігу позовної давності за заявленою вимогою Департаментом комунальної власності Одеської міської ради визначається за загальним правилом ч. 1 ст. 261 ЦК України, тобто з дня, наступного за тим днем, коли мало бути виконано зобовязання щодо повернення речі, тобто з 02 січня 2012 року, а саме - з наступного дня після закінчення 15-денного терміну від дня припинення договору оренди №884/ж/5, а не з дня повернення приміщення за актом державного виконавця.

Отже строк позовної давності для звернення до суду з вимогами про стягнення неустойки закінчився 02 січня 2015 року, в той час як позивач звернувся з позовом про захист свого права 11 квітня 2016 року, тобто після спливу строку позовної давності.

При таких обставинах та враховуючи, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові , позовні вимоги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради задоволенню не підлягають.

Враховуючи встановлене, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відмови Департаменту комунальної власності Одеської міської ради у задоволенні позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про порушення прав апелянта є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. 213-214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з розясненнями, викладеними в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Наявність чи відсутність наведених обставин та можливість встановлення відповідних фактів суд вирішує відповідно до положень ст. ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, за якими сторони при вирішенні справи зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ч. 1 п. 1 ст. 307 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

ОСОБА_2

ОСОБА_5