Справа № 359/2836/15-ц Головуючий у І інстанції Вознюк С. М.
Провадження № 22-ц/780/4233/17 Доповідач у 2 інстанції Верланов С. М.
Категорія 4 12.10.2017
УХВАЛА

Іменем України

12 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Савченка С.І., Білоконь О.В.,

за участю секретаря - Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про визнання права особистої власності на частину земельних ділянок,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 30 квітня 1998 року вона із ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням суду від 10 серпня 2010 року. Вказувала, що фактично шлюбні відносини між ними були припинені з червня 2008 року. У період шлюбу з ОСОБА_3, 26 квітня 2007 року позивачем разом з ОСОБА_4 було придбано у спільну часткову власність три земельні ділянки, які розташовані у с.Проців Бориспільського району Київської області. Позивач вказувала, що спірні земельні ділянки були придбані нею за особисті кошти, а тому зазначене майно не є спільною сумісною власністю подружжя.

З урахуванням уточнення позовних вимог, ОСОБА_2 просила визнати її особистою приватною власністю 1/2 частину земельної ділянки у спільній частковій власності з ОСОБА_4, загальною площею 0,250 га, з кадастровим номером НОМЕР_1, що розташована у с.Проців Бориспільського району Київської області; 1/2 частину земельної ділянки у спільній частковій власності з ОСОБА_4, загальною площею 0,250 га, з кадастровим номером НОМЕР_2, що розташована у с.Проців Бориспільського району Київської області; 1/2 частину земельної ділянки у спільній частковій власності з ОСОБА_4, загальною площею 0,198 га, з кадастровим номером НОМЕР_3, що розташована у с.Проців Бориспільського району Київської області.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Останнім рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 липня 2017 року в позові ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасування рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників процесу, які з'явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач ОСОБА_2 не довела, що спірні 1/2 частини земельних ділянок були придбані нею за її особисті грошові кошти, а не за спільні кошти подружжя її та ОСОБА_3

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Відповідно до положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою.

Вказані вище висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 03 червня 2015 року (справа № 6-38цс15), яка відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_14. та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 квітня 1998 року. Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 10 серпня 2010 року шлюб між ним розірвано (а.с. 6, 207, т.1).

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26 квітня 2007 року ОСОБА_6 продав ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в рівних частинах земельну ділянку площею 0,250 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована у селі Проців Бориспільського району Київської області, за ціною 113 625 грн. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Мургою С.Г. та зареєстрований в реєстрі за №2246 (а.с. 6, т.2).

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26 квітня 2007 року ОСОБА_6 продав ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в рівних частинах дві земельні ділянки загальною площею 0,448 га з цільовим призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташовані у селі Проців Бориспільського району Київської області, а саме, земельну ділянку площею 0,250 га з кадастровим номером НОМЕР_2 та земельну ділянку площею 0,198 га з кадастровим номером НОМЕР_3, за ціною 203 616 грн. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Мургою С.Г. та зареєстрований в реєстрі за №2251. (а.с. 19, т.2).

На підставі вказаних договорів купівлі-продажу ОСОБА_2 та ОСОБА_4 отримали державні акти на право власності на земельні ділянки (а.с.61- 63, т.1).

У пункті 11 вказаних договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 26 квітня 2007 року зазначено, що ці договори посвідчено за згодою дружини ОСОБА_6 та за згодою чоловіка ОСОБА_2, що також підтверджується нотаріально посвідченими заявами ОСОБА_3 від 24 квітня 2007 року (а.с. 14, 24, т.2).

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 зазначала, що спірні 1/2 частини земельних ділянок були придбані нею за її особисті грошові кошти, що отримані від продажу квартири АДРЕСА_1 та грошові кошти, що подарувала їй її мати ОСОБА_8 відповідно до розписки від 15 березня 2007 року.

По справі встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 01 листопада 1996 року ОСОБА_5 продала ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в рівних частинах належну їй на праві власності однокімнатну квартиру №22, житловою площею 16,2 кв.м, загальною площею 37,7 кв.м, по АДРЕСА_1 (а.с.11, т.1).

Згідно розписки від 01 листопада 1996 року позивач отримала від ОСОБА_9 в якості оплати за квартиру АДРЕСА_2 20 000 доларів США (а.с.12, т.1).

18 грудня 1997 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено договір позики, за умовами якого відповідач позичив у позивачки 40 000 доларів США терміном до 18 червня 1998 року без нарахування відсотків (а.с.30, т.2).

18 грудня 1997 року на забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено договір застави від 18 грудня 1997 року, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передано ОСОБА_5 в заставу квартиру АДРЕСА_3, що належала йому на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 09 жовтня 1997 року (а.с.31, т.2).

Згідно договору дарування від 14 листопада 1998 року ОСОБА_3 подарував спільній з позивачем дочці ОСОБА_11 квартиру АДРЕСА_4 (а.с.45, 87, т.2).

По справі встановлено, що ОСОБА_3 був засновником приватного підприємства «Виробничо-комерційна фірма «Хімінтерторг», що підтверджується копією статуту приватного підприємства, свідоцтвом про державну реєстрацію (перереєстрацію) суб'єкта підприємницької діяльності - юридичної особи, копією витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, копією довідки про включення до єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (а.с.46-56, т.2).

Згідно інформації Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі за застраховану особу ОСОБА_3, як за найманого працівника, за період з 01 травня 1998 року по червень 2008 року звітував страхувальник ПП «Виробничо-комерційна фірма «Хімінтерторг». Внески за вказаний період страхувальником сплачені (а.с.39, 85, т.2).

Судом першої інстанції встановлено, що 02 лютого 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та позивачем ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримала кредит у сумі 99 960 доларів США на споживчі цілі, зі сплатою 12,3 % річних на строк до 02 лютого 2017 року (а.с.95-104, т.2).

На забезпечення виконання зобов'язання за договором про надання споживчого кредиту, 02 лютого 2007 року між Акціонерниим комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки № 93832, за умовами якого ОСОБА_3 поручився перед банком за виконання ОСОБА_2 зобов'язань за договором про надання споживчого кредитувід 02 лютого 2007 року (а.с.105, т.2).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що факт укладення відповідачем з банком договору поруки, за яким він поручився перед банком за виконання ОСОБА_2 зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту від 02 лютого 2007 року спростовує твердження позивача щодо відсутності у нього доходів.

Також судом першої інстанції встановлено, що згідно з письмовою розпискою від 15 березня 2007 року ОСОБА_8 подарувала ОСОБА_2 30 000 доларів США для купівлі земельної ділянки в с.Проців Київської області. В розписці містяться підписи ОСОБА_12 та ОСОБА_13 про те, що вони підтверджують передання вказаних грошових кошів (а.с.18, т.1).

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_3 не визнавав факт існування договору дарування про отримання позивачкою в дар від своєї матері ОСОБА_8 грошових коштів в розмірі 30 000 доларів США. При цьому відповідач стверджував, що позивачка придбала спірні 1/2 частини земельних ділянок за рахунок кредитних коштів, отриманих нею за договором про надання споживчого кредитувід 02 лютого 2007 року.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що вказана вище розписка від 15 березня 2007 року не є належним та допустимим доказом на підтвердження отримання ОСОБА_2 в дар від своєї матері ОСОБА_8 грошових коштів,виходячи з такого.

Враховуючи те, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними, то спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 58, 59 ЦПК України) і це є її процесуальним обов'язком (ст.ст. 10, 60 ЦПК України).

Згідно з ч.5 ст. 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Частиною 2 ст. 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Оскільки розписка про дарування грошових валютних коштів від 15 березня 2007 року нотаріально не посвідчена, що свідчить про її нікчемність як договору дарування, то вона не може вважатися підтвердженням факту, що саме ці грошові кошти витрачені на придбання спірних 1/2 частин земельних ділянок. З наведених підстав участь свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 не є доказом передання вказаних грошових кошів.

Отже, встановивши наведені вище обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 не довела, що спірні 1/2 частини земельних ділянок були придбані нею за її особисті кошти, та відповідно, правильно відмовив в позові за його недоведеністю.

Таким чином, рішення суду першої інстанціїухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 зводяться до переоцінки доказів, яким судом надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення суду не дають підстав для висновку про неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Ураховуючи наведене та положення ст.308 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити апеляційну скаргу і залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді