У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Євтушенко О.І.,Карпенко С.О.,
Кадєтової О.В.,Мостової Г.І.,
розглянувши в судовому засіданні справуза позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, про захист прав споживачів, визнання кредитного договору, договорів поруки та договору іпотеки недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 грудня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 04 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обгрунтування позовних вимог, позивач посилався на те, що 29 червня 2006 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № K2A3GK00260001, за умовами якого банк надав позичальникові кредитні кошти через касу банку на строк з 29 червня 2006 року до 29 червня 2021 року включно, у вигляді неповновлюваної кредитної лінії у розмірі 63 073 доларів США. З метою забезпечення зобов'язань позичальника за кредитним договором, між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7, а також між ЗАТ КБ «ПриватБанк»та ОСОБА_8 29 червня 2006 року було укладено договори поруки, за умовами яких останні зобов'язались нести відповідальність як солідарні боржники за виконання ОСОБА_6 умов кредитного договору. У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору, станом на 03 травня 2015 року утворилась заборгованість за кредитним договором в сумі 236 871,47 доларів США, в тому числі за тілом кредиту 53 844,51 доларів США, зі сплати процентів за користування кредитом в сумі 57 838,17 доларів США, заборгованості з комісії за користування кредитом, 13 860,00 доларів США, пені за несвоєчасне погашення заборгованості в сумі 111 328,79 доларів США, яку позивач просив стягнути солідарно з відповідачів.

У вересні 2015 року ОСОБА_6 звернулась до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, про захист прав споживачів, визнання кредитного договору, договорів поруки та договору іпотеки недійсними. В обгрунтування зустрічних позовних вимог позивач посилалась на те, що укладений в іноземній валюті кредитний договір суперечить вимогам законодавства, крім того грошові кошти за даним договором вона не отримувала, що є підставою для визнання його недійсним, а також договорів поруки та договору іпотеки.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 25 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області від 04 лютого 2016 року, позов ПАТ «КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 солідарно на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 29 червня 2006 року у розмірі 161 499,66 доларів США, що еквівалентно 3 708 032 грн 19 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити зустрічні позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісних позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з доведеності позивачем позовних вимог, зокрема, неналежного виконання відповідачами умов кредитного договору та договорів поруки в частині своєчасного повернення кредитних коштів. Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд у цій частині, виходив з недоведеності таких вимог.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна виходячи з наступного.

Судами установлено, що 29 червня 2006 року між ПриватБанк та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № K2A3GK00260001, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівкових засобів через касу банку на строк з 29 червня 2006 року до 29 червня 2021 року включно, у вигляді неповновлюваної кредитної лінії у розмірі 63 073 доларів США на наступні цілі: придбання квартири у сумі 55 тис. доларів США, а також у розмірі 8 073 доларів США на оплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1 % в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструмента у розмірі 0,35 % щомісячно в період сплати, а також 0,5 % в момент надання кредиту одноразово, відсотків за дострокове погашення кредиту у відповідності до п. 3.11 даного договору і винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 6.2 даного договору.

Періодом сплати вважається період з 15 по 20 число кожного місяця. Щомісячно в період сплати позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 858,50 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, яка складається із заборгованості за кредитом, відсоткам, винагороди.

17 вересня 2015 року ТОВ «Аудиторська фірма «Аудитінформсервіс» здійснено розрахунок ефективної ставки відсотків на замовлення ОСОБА_6, згідно якого комісія за надання фінансового інструменту склала 0,35 % від суми кредиту щомісячно 192,50 доларів США.

Відповідно до розрахунків позивача, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачами зобов'язань за кредитним договором, останніми допущено заборгованість, яка станом на 03 травня 2015 року склала в сумі 236 871,47 доларів США, в тому числі заборгованості за тілом кредиту 53 844,51 доларів США, заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом в сумі 57 838,17 доларів США, заборгованості з комісії за користування кредитом, 13 860,00 доларів США, пені за несвоєчасне погашення заборгованості в сумі 111 328,79 доларів США.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Відповідно до ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст.ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Графіком платежів, який є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

У вересні 2015 року відповідач ОСОБА_6 звернулась до суду із заявою про застосування наслідків спливу строків позовної давності до позовних вимог про стягнення неустойки, штрафів, комісії (а.с. 68, т. 1).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Судами установлено, що згідно з умовами кредитного договору (п. 1.1) щомісячно в період сплати позичальник повинна надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 858,50 доларів США для погашення заборгованості по кредитному договору, яка складається з заборгованості по кредиту, процентам, винагороді.

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, якщо за умовами договорів погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальниками частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальниками кожного із цих зобов'язань.

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року № 6-169цс14, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України, суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції в порушення ст.ст. 212-215 ЦПК України, не перевірив у повному обсязі фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки, наданим сторонами доказам у їх сукупності та дійшов передчасного висновку про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції не звернув належної уваги на доводи позивача щодо сплати нею грошових коштів на виконання умов кредитного договору, не перевірив порядку їх зарахування позивачем в рахунок погашення кредиту та відповідно дати такого зарахування, оскільки умовами договору передбачено саме сплата позичальником грошових коштів в рахунок погашення договору у визначений строк, а не їх зарахування в рахунок такого погашення.

Суд першої інстанції не перевірив коли саме позивачеві стало відомо про його порушене право, з огляду на те, що сплата позичальником коштів в рахунок повернення кредиту відбувається відповідно до графіку платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки кожного місяця окремо.

Надаючи перевагу доводам позивача за первісним позовом з приводу заявлених вимог перед доводами відповідача, суд першої інстанції у мотивувальній частині судового рішення не зазначив чим саме підтверджуються позовні вимоги, взявши до уваги лише розрахунок заборгованості, наданий позивачем.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції не врахував клопотань відповідачів за первісним позовом щодо надання позивачем належного розрахунку суми заборгованості та надання останнім первинних бухгалтерських документів щодо наявної заборгованості, не звернув уваги на те, що відповідачі заперечуючи проти наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором надали до суду власний розрахунок та неодноразово заявляли клопотання щодо призначення незалежної бухгалтерської експертизи. 09 грудня 2015 року відповідачем ОСОБА_6 було заявлено клопотання про призначення згаданої експертизи (а.с. 135, т. 1) та про призначення комплексної незалежної бухгалтерської та почеркознавчих експертиз (а.с. 166) в задоволені яких ухвалами суду першої інстанції від 23 грудня 2015 року та 25 грудня 2015 року відмовлено без достатнього обгрунтування.

Висновки суду першої інстанції про наявність безумовних підстав для солідарного стягнення з поручителів суми заборгованості за кредитним договором у цьому разі не узгоджується з вимогами статті 554 ЦК України та умовами договорів поруки.

Нормизакону, якими врегульована порука, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого, у разі укладення між ними кількох договорів поруки на виконання одного й того самого зобов'язання між ними не виникає солідарної відповідальності між собою.

За таких обставин кредитор, керуючись статтею 543 ЦК України, має право на свій розсуд пред'явити вимогу до боржника й кожного з поручителів разом чи окремо, в повному обсязі чи частково.

Суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, в рішенні не зазначив конкретні обставини і факти, що спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої інстанції без змін.

З огляду на те, що позовні вимоги, заявлені позивачами є взаємопов'язаними та їх вирішення залежить від встановлення фактичних обставин справи, рішення попередніх інстанцій підлягають скасуванню в цілому.

За таких обставин судові рішення першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 грудня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 04 лютого 2016 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: О.І. Євтушенко
О.В. Кадєтова
С.О. Карпенко
Г.І. Мостова