Справа № 379/941/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.10.2017 року Таращанський районний суд Київської області

в складі:

головуючого: Бойка М.Г.

при секретарі: Бакал О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тараща

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики ,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з вищеназваним позовом.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов і пояснили, що 07 червня 2014 року відповідач ОСОБА_2, отримав у ОСОБА_3 у позику кошти в сумі 10000 (десять тисяч) доларів США, що по офіційному курсу НБУ станом на 12.07.2017 року становить 25,97 грн. за 1 дол. США і складає суму 259700 (двісті пятдесят девять тисяч сімсот) гривень. Термін дії позики до 07.08.2014 року.

На підтвердження укладення договору позики відповідач власноручно написав розписку і підписав її.

12 березня 2015 року ОСОБА_3 помер. Даний факт підтверджується Свідоцтвом про смерть серії 1-0К №333826 виданим виконавчим комітетом Поправської сільської ради Білоцерківського району Київської області на підставі актового запису № 8.

Спадкоємцем першої черги після ОСОБА_3 була його мати ОСОБА_4 (ст.1261 ЦК).

Однак, мати після відкриття спадщини не встигла її прийняти і теж померла. Тому право на прийняття спадщини перейшло до ОСОБА_1, в порядку спадкової трансмісії (ст. 1276 ЦК ). Даний факт підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 05.05.2017 року виданого державним нотаріусом Білоцерківської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_5 по спадковій справі №521/2016. Згідно даного свідоцтва вона успадкувала належне померлому ОСОБА_3 нежитлове приміщення за адресою вул. Заводська, 38 в с. Лука Таращанського району Київської області.

Однак, в особистих бумагах ОСОБА_3 позивач виявила розписку відповідача про позику коштів.

У звязку зі смертю ОСОБА_3 до неї, як спадкоємця за законом, перейшли всі права та обовязки, як кредитора за вищенаведеною борговою розпискою.

На її усне звернення відповідач повернути кошти в добровільному порядку відмовився.

В звязку з чим просять суд стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в сумі 10000 (десять тисяч) доларів США, що еквівалентно 259700 (двісті пятдесят девять тисяч сімсот) гривень, а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2597 грн..

Відповідач позов не визнав і пояснив, що дійсно 07 червня 2014 року між ОСОБА_3 та ним було укладено договір позики, згідно з яким позичальник передав йому наступного дня гроші в сумі 10000 (десять тисяч) доларів США, а він зобовязався повернути зазначену суму до 07 серпня 2014 року, про що 07.06.2014 року написав розписку. Дана розписка була написана ним власноручно з власної волі і без примусу. Проте він заперечує проти задоволення позовних вимог позивача, оскільки в рахунок вказаної суми грошей він відпрацював позичальникові борг за вказаним договором позики, неофіційно працюючи у нього на бойні, яку той тримав, як фізична особа-підприємець. При цьому він не отримував заробітної плати та використовував свою власну машину, яку заправляв пальним за свої кошти. Крім того, за домовленістю із ОСОБА_3 він зареєструвався як фізична особа-підприємець, відкрив рахунок в ОСОБА_6 і ОСОБА_3 пропускав через відкритий ним рахунок кошти, що також сприяло поверненню його боргу. Проте належних та допустимих доказів, зазначених ним вище обставин, він надати суду не може. Так само, як і не наполягає щодо виклику в судове засідання свідків, щодо виклику яких ним у попередньому судовому засіданні було заявлено клопотання.

Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики ) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 12 березня 2015 року помер ОСОБА_3, після смерті якого відкрилась спадщина, спадкоємцем якого була його мати ОСОБА_4, яка прийняла спадщину після нього, але не оформила своїх спадкових прав, оскільки 26 квітня 2016 року померла. Спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_4 є позивач, яка в установленому законом порядку звернулася з заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 05.05.2017 року, виданого державним нотаріусом Білоцерківської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_5 по спадковій справі №521/2016. Згідно даного свідоцтва вона успадкувала належне померлому ОСОБА_3 нежитлове приміщення за адресою вул. Заводська, 38 в с. Лука Таращанського району Київської області.

Судом встановлено, і це не заперечувалось відповідачем ОСОБА_2 в судовому засіданні, що 07 червня 2014 року ним власноручно було написано розписку і в ній він поставив свій підпис, з якої вбачається, що відповідач позичив у ОСОБА_3 гроші в сумі 10000 (десять тисяч) доларів США, що на той час було еквівалентно сумі 120000 (сто двадцять тисяч) гривень, які він (позичальник) передав йому за місцем розташування с. Лука вул. Заводська, 36 в присутності свідків і вказану позику він зобовязався повернути до 07 серпня 2014 року.

Звертаючись до суду з вказаним позовом сторона позивача наголошувала, що зазначена розписка була виявлена спадкоємцем в особистих речах спадкодавця, і на думку сторони позивача є борговою, і відповідач отримував зазначені кошти в борг. В свою чергу відповідач не заперечував того, що ним дійсно від померлого ОСОБА_3 були отримані зазначені грошові кошти в борг, які ним і були повернуті позикодавцеві за життя.

За змістом ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що позивачу державним нотаріусом Білоцерківської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_5 було видано свідоцтво на право на спадщину на частину спадкової маси після смерті спадкодавця по спадковій справі №521/2016. Згідно даного свідоцтва вона успадкувала належне померлому ОСОБА_3 нежитлове приміщення за адресою вул. Заводська, 38 в с. Лука Таращанського району Київської області.

Згідно до положень ст. 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обовязки, що нерозривно повязані з особою спадкодавця, зокрема:

1) особисті немайнові права;

2) право на участь у товариствах та право членства в обєднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами;

3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя;

4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом;

5) права та обовязки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем ) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ч. 1 ст. 61 ЦПК України).

Таким чином, суд визнає, що у звязку зі смертю ОСОБА_3, який помер 12 березня 2015 року, спадщину після якого прийняла його мати ОСОБА_4, але не оформила своїх спадкових прав, оскільки 26 квітня 2016 року померла, до її спадкоємця за законом - позивача по справі перейшли всі права та обовязки, як кредитора за вищенаведеною борговою розпискою.

В судовому засіданні відповідач визнав той факт, що ним було позичено у спадкодавця ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 10000 (десять тисяч) доларів США.

Заперечуючи проти позову, відповідач наголошував, що за життя ОСОБА_3 останньому були повернуті грошові кошти за борговою розпискою, проте належних та допустимих доказів, зазначеної ним вище обставини, він надати суду не може.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 ЦК України).

У відповідності з ч. 3 ст. 545 ЦК України наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обовязку.

З урахуванням викладеного, а також беручи до уваги наявність у позивача оригіналу боргової розписки, суд приходить до висновку, що даних, які б свідчили про повернення відповідачем ОСОБА_2 вищезазначених коштів судом не встановлено.

Згідно правових висновків Верховного Суду України, висловлених в постановах від 18 вересня 2013р. по справі № 6063цс13, від 11 листопада 2015р. по справі № 6-1967цс15, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України).

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, враховуючи зазначені вище вимоги Закону (ст. 207 ЦК України), а також визнання стороною відповідача, що боргова розписка була складена саме відповідачем ОСОБА_2, який і отримував грошові кошти у позику, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, а саме: з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості за договором позики від 07 червня 2014 року у розмірі 259700 (двісті пятдесят девять тисяч сімсот) гривень.

На підставі задоволення позову з відповідача підлягають стягненню на користь позивача, понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2597 грн..

Керуючись ст. ст. 207, 525, 526, 545, 549, 610 - 612, 627, 638, 1046, 1049, 1050 ЦК України, 2, 5, 8, 10, 15, 30, 57-61, 209, 213-215 ЦПК України, суд ,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН: НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою ІНФОРМАЦІЯ_3, працюючого електриком в ТОВ «Богуславський граніт» на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в сумі 259700 (двісті пятдесят девять тисяч сімсот) гривень та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2597 грн..

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через Таращанський районний суд шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення, а особою, що не була присутня у судовому засіданні з дня отримання копії цього рішення, апеляційної скарги до Апеляційного суду Київської області.

Повний текст рішення виготовлений 27.10.2017 року.

ГОЛОВУЮЧИЙ:_______________