Справа № 707/2-2613/2008
У Х В А Л А

Іменем України

04 жовтня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., ГОТРИ Т.Ю.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

за участю представника заявника ОСОБА_1 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія»» про заміну стягувача з примусового виконання виконавчого листа у справі за позовом Відкритого акціонерного товариства «ОСОБА_2 ОСОБА_1» до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про солідарне стягнення боргу, за апеляційною скаргою ТОВ ФК «Довіра та гарантія» на ухвалу Мукачівського міськрайонного суду від 29 травня 2017 року, -

встановила:

ТОВ ФК «Довіра та гарантія» оскаржило ухвалу Мукачівського міськрайонного суду від 29.05.2017, якою в задоволенні заяви про заміну стягувача з примусового виконання виконавчого листа у справі за позовом ВАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_1» до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про солідарне стягнення боргу відмовлено. Апелянт зазначає, що Товариство є правонаступником попередніх кредиторів ОСОБА_3 і ОСОБА_4, а саме ПАТ «ОСОБА_5 ОСОБА_1» і ПАТ «Вектор Банк», тому суду належало замінити сторону у виконавчому провадженні, оскільки правонаступництво сторони допускається на будь-якій стадії цивільного процесу (судового провадження), завершальною стадією якого є виконавче провадження. Суд, відмовивши в задоволенні заяви через відсутність доказів щодо існування виконавчого провадження, про заміну в якому йдеться, не врахував правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 20.11.2013 у справі № 6-122цс13, зокрема, того, що заміна кредитора відбувається поза межами виконавчого провадження. Тому заміна стягувача не залежить від наявності відкритого виконавчого провадження та можлива у виконавчому провадженні, яке не перебуває на виконанні.

Посилаючись на ці обставини, на відповідні норми законодавства, апелянт просить ухвалу скасувати, заяву задовольнити та замінити первісного стягувача ПАТ «ОСОБА_5 ОСОБА_1» із примусового виконання виконавчого листа від 08.10.2008 № 2-2613/08, виданого Мукачівським міськрайонним судом, про стягнення з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на користь ВАТ «ОСОБА_5 ОСОБА_1» заборгованості за кредитним договором у розмірі 5822,81 грн, 58,22 грн судових витрат і 30,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи на його правонаступника ТОВ ФК «Довіра та гарантія».

У письмових запереченнях на апеляцію ПАТ «Вектор Банк» вказує на її необґрунтованість, просить скаргу відхилити, ухвалу суду залишити без змін. Зазначає, зокрема, що на даний час здійснюється процедура ліквідації банку, в ході якої вживаються заходи до збереження його активів, здійснюється перевірка правочинів, до яких належить і нікчемний договір із ТОВ ФК «Довіра та гарантія», на підставі якого ставиться питання про заміну стягувача. Крім того, заміна стягувача у виконавчому провадженні незаконна і неможлива по суті за відсутності власне такого провадження, наявність якого є обовязковою умовою для вирішення питання.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника апелянта ОСОБА_1, який скаргу підтримав, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України у відсутність інших учасників процесу, обговоривши доводи апеляції та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, суд приходить до такого.

З матеріалів справи вбачається, що заочне рішення у справі про задоволення позову ВАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_1» до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про солідарне стягнення боргу було ухвалене Мукачівським міськрайонним судом 08.10.2008 (а.с. 44-45). Рішення суду набрало законної сили і 07.11.2008 до суду надійшла заява ВАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_1» про видачу виконавчого документа (а.с. 68), запис у довідковому листі до справи свідчить, що 08.12.2008 у справі були видані представнику позивача два виконавчі листи.

14.02.2012 до Мукачівського міськрайонного суду надійшло подання ст. держвиконавця РВ ДВС Мукачівського МРУЮ ОСОБА_6 про видачу дубліката виконавчого листа (а.с. 49). У поданні зазначалося, що на виконанні у органі ДВС перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-2613, виданого 08.10.2008 Мукачівським міськрайонним судом, згідно даних Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень (ЄДРВП) 04.02.2009 до органу ДВС надійшов виконавчий документ відносно ОСОБА_3, 06.02.2009 було відкрито виконавче провадження, а 12.08.2009 виконавче провадження було завершено, було постановлено повернути виконавчий документ стягувачу і такий був повернений. Однак, при пересилці виконавчий документ був втрачений.

Водночас у поданні відсутнє посилання на номер виконавчого провадження, яке, як зазначалося в поданні, здійснювалося, а також вказівка на те, що здійснюється інше виконавче провадження. Крім того, вказівка в поданні на те, що виконавчий лист був виданий 08.10.2008, не узгоджується із часом звернення стягувача по видачу виконавчого документа, який подав заяву про це лише 07.11.2008.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 28.02.2012 у задоволенні подання держвиконавця відмовлено, суд констатував, що держвиконавець не надав доказів втрати оригіналу виконавчого листа (а.с. 52-53). Даних про оскарження ухвали немає.

Зі змісту заяви ТОВ ФК «Довіра та гарантія» про заміну первісного стягувача із примусового виконання виконавчого листа (а.с. 55-56) та з доданих до неї документів (а.с. 57-67) випливає, що 27.10.2016 ПАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_1» на підставі договору відступлення прав вимоги № 114/7-4111 відступило право вимоги боргу з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 за кредитним договором від 01.08.2006 № 013/02-2/262-М Публічному акціонерному товариству «Вектор Банк», а ПАТ «Вектор Банк», у свою чергу, того ж дня 27.10.2016 за договором відступлення прав вимоги № 114/7-4111-1 відступило право вимоги боргу за вищевказаним кредитним договором Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія»».

Отже, за боргом, стягнутим судовим рішенням від 08.10.2008, ТОВ ФК «Довіра та гарантія» стало новим кредитором 27.10.2016. На час набуття останнім кредитором права вимоги боргу строк предявлення виконавчого документа до виконання, що відповідно до чинної на час ухвалення рішення суду та видачі виконавчих листів редакції Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 606-XIV) був установлений тривалістю в три роки (ст. 21 ч. 1 п. 1, ч. 2 п. 1), сплив.

Правонаступництво ТОВ ФК «Довіра та гарантія» виникло з підстав, передбачених ст. 202, ст. 512 ч. 1 п. 1, ст. 514, ст. 517 ч. 1 ЦК України, доказів спростування правомірності набуття заявником відповідного права вимоги наразі в справі немає. Поряд із цим, реалізувати свої права, що виникли з факту правонаступництва, новий кредитор може не в будь який спосіб, а в той, що передбачений законом та/або договором.

Конституцією України встановлено, що судові рішення є обовязковими до виконання на всій території України (ст. 124 ч. 5 в редакції, що була чинною до 30.09.2016). Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, яка є чинною з 30.09.2016, судове рішення є обовязковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Аналогічні положення щодо обовязковості виконання на всій території України судового рішення, що набрало законної сили, встановлені й частиною 1 статті 14 ЦПК України, а частина 2 цієї статті містить правило, відповідно до якого невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Рішення суду, що набрало законної сили, за заявою особи, на користь якої воно ухвалено, звертається до виконання (ст. 368 ЦПК України). Реальне виконання рішення суду, що набрало законної сили, є обовязковою складовою реалізації особою права на справедливий суд, передбаченого п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, що підтверджується і висловленою Європейським судом з прав людини правовою позицією у «пілотному» рішенні «ОСОБА_7 проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine) від 15.10.2009 (заява № 40450/04) і в багатьох інших справах як щодо України, так і щодо інших країн.

Виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження, сукупністю дій органів і посадових осіб, визначених у законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених Конституцією, Законами України та іншими нормативно-правовими актами (ст. 1 Закону № 606-XIV, що у відповідній частині був чинним до 05.10.2016, ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 1404-VIII), що набрав чинності з 05.10.2016). Верховний Суд України у ряді справ (постанова від 23.04.2014 у справі № 6-26цс14, постанова від 19.08.2014 у справі № 3-56гс14, постанова від 30.03.2016 у справі № 6-2411цс15 та ін.) сформулював правові позиції, за змістом яких виконання рішення суду є невідємною стадією процесу правосуддя, виконавче провадження є сукупністю дій і правовідносин, урегульованих законами та іншими нормативно-правовими актами, які в процесі примусового виконання виникають і реалізуються між органами й посадовими особами, які здійснюють примусову реалізацію судових рішень, та особами, які беруть участь у виконавчому провадженні чи залучаються до проведення виконавчих дій відповідно до закону. Тобто, дії, що вчиняються під час виконавчого провадження, є за своєю правовою природою процесуальними, тому з урахуванням положень ст. 2 ч. 3 ЦПК України відповідні правовідносини повинні регулюватися нормативними актами, чинними на час вчинення певної процесуальної дії.

Примусове виконання судового рішення, що набрало законної сили, здійснюється державною виконавчою службою відповідно до законодавства про виконавче провадження. У разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження за заявою сторони суд замінює сторону виконавчого провадження її правонаступником (ст. 378 ч. 1 ЦПК України). Відповідні положення містять і Закон № 606-XIV (ст. 11 ч. 5 (у редакції на час ухвалення судом рішення), ст. 8 ч. 5 (у редакції починаючи з 09.03.2011) та Закон № 1404-VIII (ст. 15 ч. 5). Отже, на час звернення ТОВ ФК «Довіра та гарантія» із заявою, на час вирішення її судом першої інстанції та на час розгляду справи за апеляцією на ухвалу суду закон передбачає можливість і порядок заміни сторони (стягувача) у виконавчому провадженні його правонаступником.

Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством; органи державної влади, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Конституції України).

Відтак, дії, рішення у відповідному процесі можуть мати місце лише за наявності власне процесу, за правилами такого процесу і не можуть вчинятися (прийматися) поза процесом та поза встановленими ним правилами. Державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення (ст. 18 ч. 1 п. 1 або ст. 19 ч. 1 п. 1 відповідних редакцій Закону № 606-XIV, ст. 26 ч. 1 п. 1 Закону № 1404-VIII). Саме у виконавчому провадженні сторона, зокрема, стягувач як учасник провадження, реалізує комплекс прав, передбачених ст. 11-1, ст. 12 відповідних редакцій Закону № 606-XIV, ст. 19 Закону № 1404-VIII та іншими нормами законодавства. Заміна сторони у виконавчому провадженні не може бути проведена за відсутності відповідного провадження, що випливає, крім іншого, зі змісту норм ст.ст. 7, 8 Закону № 606-XIV, ст.ст. 14, 15 Закону № 1404-VIII, ст. 378 ЦПК України. Сам по собі перехід прав первісного кредитора до нового кредитора не звільняє останнього від обовязку дотримання відповідних правил, установлених для примусового виконання рішення суду, як не усуває відповідного обовязку саме лиш твердження заявника, хоча й правильне по суті, про те, що чинне рішення суду не повинно залишатись невиконаним. Поза тим, ТОВ ФК «Довіра та гарантія» у своїй заяві одночасно вказує на те, що правонаступництво можливе на будь-якій стадії процесу і ставить питання про заміну стягувача з примусового виконання рішення суду (тобто, вірно виходить із необхідності відповідного процесу, де саме і можливе відповідне цьому процесу правонаступництво), та те, що заміна стягувача не залежить від наявності відкритого виконавчого провадження та можлива у виконавчому провадженні, яке не перебуває на виконанні, що за своїм змістом є фактичним і правовим нонсенсом і є взаємовиключним із попередніми твердженнями заявника.

Оскільки доказів відкриття виконавчого провадження, здійснення такого в справі немає, то немає й правових підстав для вирішення питання про заміну сторони виконавчого провадження. Заміна сторони у виконавчому провадженні, що не відкрите і не здійснюється, законом не передбачена, повноваження здійснювати таку заміну не покладені ані на органи ДВС (держвиконавців), ані на суд. Посилання апелянта в обґрунтування своїх доводів на Постанову Верховного Суду України від 20.11.2013 у справі № 6-122цс13 некоректне і не може бути враховане, оскільки у випадку, який розглядався за правилами ст.ст. 353 360-7 ЦПК України, йшлося про заміну сторони у виконавчому провадженні, що було відкрите постановою держвиконавця, на стадії виконання рішення суду, тоді як у випадку, що наразі розглядається, про відкриття виконавчого провадження не йдеться, як відсутні й докази власне наявності виконавчого листа. Окрім цього, указана правова позиція стосувалася питання правонаступництва (відступлення права вимоги) як такого, де питання заміни стягувача у виконавчому провадженні, що відкрите і здійснюється, було похідним. Тож у цих різних випадках мають місце різні фактичні обставини і хоча певною мірою й схожі, проте різні правовідносини з огляду на наявність чи відсутність виконавчого провадження (відповідного процесу).

Новий кредитор у відповідних правовідносинах діє на власний ризик і повинен діяти добросовісно, розумно, передбачаючи наслідки (ст.ст. 11-14, 202, 509, ст. 517 ч. 1, ст.ст. 519, 626-628 ЦК України). ТОВ ФК «Довіра та гарантія», на власний розсуд здійснюючи право на захист і розпоряджаючись цивільними та процесуальними правами, повинно належно обґрунтувати заяву про заміну сторони у виконавчому провадженні та надати докази, які підтверджують відповідні доводи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч.ч. 1, 2, ст.ст. 57-60 ЦПК України). Подаючи заяву, ТОВ ФК «Довіра та гарантія» взагалі не згадало в ній про предявлення виконавчих листів до виконання, не обґрунтовувало її відповідними фактами і обставинами, а заявою від 23.05.2017 просило провести розгляд заяви без участі його представника (а.с. 79).

Під час розгляду заяви ТОВ ФК «Довіра та гарантія» судом першої інстанції свої заперечення щодо неї та відповідні документи подало ПАТ «Вектор Банк» (а.с. 75-78), як подало й заперечення на апеляційну скаргу. З позиції ПАТ «Вектор Банк» та наявних документів випливає, що у цьому банку здійснювалася процедура тимчасової адміністрації, а з 22.03.2017 запроваджено процедуру ліквідації, у ході якої постало питання про правомірність відступлення прав вимоги на користь ТОВ ФК «Довіра та гарантія» на підставі договору від 27.10.2016 № 114/7-4111-1, що його банк кваліфікує як нікчемний.

В апеляційному суді представник заявника не пояснив належно про те, чи є у ТОВ ФК «Довіра та гарантія» виконавчий лист, чи предявляло Товариство його до виконання, чи зверталося до органу ДВС з питань, повязаних з виконанням рішення суду (при тому, що йдеться про солідарне стягнення боргу і заявник не навів ніяких доводів про те, стосовно якого саме з боржників він ставить відповідне питання), а також не міг пояснити ситуацію щодо обставин, на які вказувало ПАТ «Вектор Банк», пославшись на свою необізнаність із цими обставинами. Доказів, документів щодо відповідних обставин, які б обґрунтовували повязані доводи заяви та апеляції, заявник не надав судам першої та апеляційної інстанцій.

Заявник безпідставно фактично ототожнює правонаступництво в порядку заміни кредитора в зобовязанні внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) як інститут матеріального права із процесуальним правонаступництвом, зокрема, в процедурі виконавчого провадження. Набувши прав первісного кредитора в повному обсязі, новий кредитор не має перешкод для дій, спрямованих на реалізацію набутих прав, що випливають з положень, зокрема, Розділів VI і VII ЦПК України, Закону № 1404-VIII і дають можливість забезпечити права стягувача за наявності відповідних підстав і за умови компетентного використання процесуальних інструментів. Зокрема, кредитор не позбавлений права і можливості безвідносно до факту розгляду судом заяви звернутися до органу ДВС із приводу виконання рішення суду, вирішувати відповідні питання в органі ДВС, ініціювати звернення цього органу до суду за наявності для того підстав, оскаржити відповідні дії (бездіяльність) у разі порушення такими прав нового кредитора тощо.

За таких обставин, враховуючи відсутність виконавчого листа, виконавчого провадження, а також дані про фактичне невизнання попереднім кредитором правомірності правонаступництва, про яке йдеться в справі, суд першої інстанції не мав підстав для висновку про вибуття однієї зі сторін виконавчого провадження та про можливість її заміни правонаступником за правилами, передбаченими ст. 378 ЦПК України, і обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви. Ухвалу, що оскаржується, постановлено з додержанням вимог закону, доводи апеляції цього не спростовують, тому на підставі ст. 312 ч. 1 п. 1 ЦПК України скаргу слід відхилити, ухвалу залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 2 п. 1, ст. 312 ч. 1 п. 1, ст.ст. 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія»» відхилити, ухвалу Мукачівського міськрайонного суду від 29 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді