Справа № 159/985/17 Головуючий у 1 інстанції: Логвинюк І.М.
Провадження № 22-ц/773/1340/17 Категорія: 2 Доповідач: Стрільчук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2017 року місто ОСОБА_1

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Стрільчука В.А.,

суддів Здрилюк О.І., Бовчалюк З.А.,

секретар судового засідання Галицька І.П.,

з участю представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визначення часток у спільній сумісній власності за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на рішення Ковельського міськрайонного суду від 07 вересня 2017 року,

встановила:

У березні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 23 січня 1981 року квартира АДРЕСА_1 була надана йому виконавчим комітетом Ковельської міської ради народних депутатів згідно з ордером № 91 серії А на сімю з чотирьох осіб.

Розпорядженням органу приватизації виконавчого комітету Ковельської міської ради № 4948 від 22 грудня 1999 року дана квартира передана у приватну спільну сумісну власність йому та відповідачам ОСОБА_3 (його дружина) і ОСОБА_4 (їх син). Право власності оформлено відповідним свідоцтвом.

Загальна площа квартири становить 66, 1 кв. м., жила площа 39, 0 кв. м..

Відповідач ОСОБА_4 утримує у себе всі документи на спірну квартиру.

Між ним та відповідачами не визначені частки, які є рівними та становлять по 1/3 частині кожному.

Він має намір подарувати свою частку квартири онуці, однак не може цього зробити без визначення розміру часток.

Виходячи з викладеного, просив визначити його частку у спільній сумісній власності спірної квартири як 1/3 частину.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 07 вересня 2017 року позов задоволено.

Постановлено визначити, що частка ОСОБА_2 у спільній сумісній власності на квартиру АДРЕСА_2, що має загальну площу 66,1 кв. м., житлову площу 39,0 кв. м., складає 1/3.

Стягнути з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_4 по 482 грн. 50 коп. судових витрат з кожного.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4 просить скасувати це рішення і ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові, покликаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких мотивів.

Судом встановлено, що згідно із свідоцтвом про право власності на житло від 22 грудня 1999 року, виданим відділом житлово-комунального господарства, квартира АДРЕСА_3 належить позивачу ОСОБА_4 та відповідачам ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на праві приватної спільної власності. Дане свідоцтво видане згідно з розпорядженням органу приватизації № 4948 від 22 грудня 1999 року (а. с. 9). Квартира зареєстрована на підставі вищевказаного свідоцтва у реєстровій книзі за № 13353. Приватизація квартири здійснена відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

З довідки про склад сімї наймача ізольованої квартири (одноквартирного будинку) та займані ними приміщення від 17 грудня 1999 року, виданої Ремонтним житлово-комунальним підприємством № 2 міста Ковеля, вбачається, що у квартирі за адресою: м. Ковель, вул. Заводська 3/156 мешкають та мають право на житло на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»: ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а. с. 8 зворот).

Відповідно до п. 4 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Згідно зі ст. 8 цього Закону (у редакції, чинній станом на 22 грудня 1999 року) приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири. Передача квартир у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації. Передача квартир у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до ст. 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Органи приватизації, що здійснюють приватизацію державного житлового фонду, мають право на діяльність по оформленню та реєстрації документів про право власності на квартиру.

Таким чином позивач у встановленому законом порядку набув право спільної власності на спірну квартиру.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 Цивільного кодексу (далі ЦК) України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Статтею 372 цього Кодексу передбачено, що майно яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

За змістом наведеної правової норми кожен учасник спільної сумісної власності вправі вимагати від інших учасників поділу такого майна із визначенням своєї частки. Оскільки сторони не узгодили між собою питання визначення розміру їх часток, право позивача підлягає судовому захисту.

Виходячи з викладеного, давши правильну оцінку обставинам справи, суд обґрунтовано задовольнив позов.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Як розяснив Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у п. 17 постанови № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», розглядаючи позови, пов'язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю є, зокрема, квартира (будинок), житлові приміщення у гуртожитках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно в них мешкають, у їх спільну сумісну власність (стаття 8 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду»). Частка суб'єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.

Наведені в апеляційній скарзі доводи відповідача про те, що позивач не розуміє суті заявлених позовних вимог, не заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 1 ст. 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Частиною 1 статті 40 ЦК України передбачено, що фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це.

Відповідачем не надано доказів того, що позивач не здатний усвідомлювати значення своїх дій та у встановленому Законом визнаний недієздатним.

Також безпідставними є доводи відповідача про те, що позивачем не було надано правовстановлюючих документів на квартиру, а надані ним докази є неналежними та недопустимими.

Виникнення у позивача права власності на спірну квартиру підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 22 грудня 1999 року, в якому зазначено, що квартира за адресою: м. Ковель, вул. Заводська, 3/156 належить на праві спільної власності позивачу та відповідачам. Відповідно до вищенаведених вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» вказаний документ є правовстановлюючим.

Оскільки право власності позивача виникло до введення в дію чинного на даний час ЦК України, не заслуговує на увагу посилання відповідача в апеляційній скарзі на ч. 4 ст. 334 цього Кодексу, згідно з якою права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Закон не покладає на особу для захисту її права обовязку отримати новий правовстановлюючий документ, що підтверджує це право. Тому відсутність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, як і в інших реєстрах інформації про право власності позивача на спірну квартиру не є підставою для відмови у судовому захисті його права.

Враховуючи викладене, а також те, що виключно позивачеві належить право обирати спосіб захисту порушеного права, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції з дотримання вимог зазначених норм законодавства задовольнив позовну вимогу про визначення частки співвласника ОСОБА_4 у праві спільної сумісної власності на квартиру як 1/3 частину з врахуванням того, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, а іншої домовленості між сторонами не досягнуто.

Заявлене в апеляційній скарзі клопотання про вирішення питання про призначення щодо позивача судово-психіатричної (наркологічної) експертизи для встановлення факту захворювання його на хронічний алкоголізм та здатності усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, є безпідставним і не може бути задоволеним, оскільки вказані обставини не входять в предмет доказування у даній справі. Доказів того, що на час її розгляду позивач визнаний в судовому порядку недієздатним чи обмежено дієздатним, сторона відповідача суду не надала. Відтак позивач не обмежений у здійсненні своїх прав, які йому належать за законом, в тому числі права на судовий захист.

Також не мають ніякого стосунку до вирішення даного спору наведені в апеляційній скарзі обставини щодо дій інших осіб, спрямованих на заволодіння спірною квартирою з метою її продажу, відсутністю у квартирі інших кімнат, присутності в судових засіданнях особи, яка не є учасником процесу, вселення і проживання у квартирі інших осіб, їх протиправних дій, наявності щодо цього кримінальних проваджень, недбалості дільничного інспектора тощо.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення, постановленого з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 відхилити, а рішення Ковельського міськрайонного суду від 07 вересня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді