У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення та виселення; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_4, про визнання недійсним іпотечного договору; за позовом ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним іпотечного договору; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_4, про захист прав споживачів та визнання іпотеки припиненою, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 28 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення та виселення.

Позовні вимоги мотивувало тим, що 3 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 303 000 грн строком до 3 грудня 2016 року зі сплатою 15 % річних. За заявою позичальника від 24 вересня 2008 року вказаний кредитний договір було переведено з національної валюти гривні в іноземну валюту долар США, розмір кредиту після проведення конвертації з урахуванням банку складає 60 402,17 доларів США, зі сплатою відсотків за його користування в розмірі 14,04 % річних.

У забезпечення вказаного договору, 3 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, за умовами якого остання передала в іпотеку банку належні їй на праві власності жилий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, на якій він розташований.

Через неналежне виконання ОСОБА_4 взятих на себе грошових зобов'язань щодо своєчасного й повного погашення кредиту у неї перед банком виникла заборгованість, розмір якої станом на 17 квітня 2013 року складає 80 615,06 доларів США, з яких 49 621,30 доларів США - заборгованість за кредитом, 14 341,59 доларів США - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом, 2 537,73 доларів США - заборгованість зі сплати комісії за користування кредитом, 10 245,83 доларів США - пеня, 31,29 доларів США - штраф (фіксована частина) та

3 837,32 доларів США - штраф (процентна складова), яку відповідач у добровільному порядку не сплачує.

У зв'язку з викладеним ПАТ КБ «ПриватБанк» просило в рахунок погашення вказаної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки: житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, виселити усіх його мешканців та зняти їх з реєстрації за вказаною адресою.

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним іпотечного договору від 3 квітня 2008 року, посилаючись на те, що такий договір було укладено без згоди її чоловіка, ОСОБА_5, чим порушено вимоги ст. 203 ЦК України та ст. 65 СК України.

2 серпня 2013 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», який згодом уточнив, та просив визнати договір іпотеки, укладений між банком та його дружиною ОСОБА_3 недійсним з підстав невідповідності його вимогам закону, оскільки укладаючи цей договір його дружина розпорядилася нерухомим майном без його згоди, враховуючи те, що позивачем було вкладено значні кошти в поліпшення належного його дружині ОСОБА_3 за договором дарування від 2 жовтня 1997 року будинку АДРЕСА_1 який є предметом іпотеки відповідно до оспорюваного договору від 3 квітня 2008 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів та

визнання іпотеки припиненою, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що після

укладення 24 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 додаткової угоди щодо зміни валюти кредитування між сторонами кредитного договору виникло нове зобов'язання (валютне), на забезпечення якого вона згоди не надавала.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області

від 14 грудня 2015 року первісний позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 3 квітня 2008 року № HACOGI у розмірі 80 615,06 доларів США, що станом на 17 квітня 2013 року становило 644 114 грн 34 коп., звернуто стягнення на житловий будинок, загальною площею 317,10 кв. м, жилою площею 142,10 кв. м, та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені

ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням кадастрового номера земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки.

У задоволенні решти позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» та зустрічних позовів ОСОБА_3 і ОСОБА_5 відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 28 жовтня 2016 року рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області

від 14 грудня 2015 року в частині задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення частково змінено, а саме: викладено із зазначенням початкової ціни продажу предмета іпотеки в розмірі

1 478 789 грн.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити у справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову

ПАТ КБ «ПриватБанк» та задовольнити її зустрічні позовні вимоги.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення»

Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги банку, виходив із того, що у разі виникнення боргу за договором кредиту позивач вправі задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог суд першої інстанції виходив із безпідставності та недоведеності таких вимог.

Апеляційний суд з висновками суду першої інстанції погодився, однак змінив рішення в частині задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення, а саме: у своєму рішенні апеляційний суд зазначив початкову ціну продажу предмета іпотеки в розмірі 1 478 789 грн.

Проте погодитись із такими висновками суду апеляційної інстанції повністю не можна, оскільки суд дійшов їх із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судами встановлено, що 3 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено договір про іпотечний кредит № HACOGI, за яким остання отримала кредитні кошти в розмірі 303 000 грн строком до 3 грудня 2016 року зі сплатою 15 % річних.

З метою забезпечення цього договору того ж дня між банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого відповідач передала в іпотеку банку належне їй на праві

особистої приватної власності нерухоме майно, а саме: житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, вартість якого визначено в розмірі 404 000 грн.

24 вересня 2008 року ОСОБА_4 звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про зміну валюти погашення кредиту, на підставі якої між сторонами кредитного договору було укладено додаткову угоду, відповідно до якої банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом перерахування на рахунок № НОМЕР_1 на строк до 3 грудня 2016 року включно у вигляді строкового кредиту у розмірі 60 402,17 долари США, що дорівнює залишку заборгованості за договором іпотечного кредиту й еквівалентно 300 802 грн 82 коп., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,17 % на місяць.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_4 взятих на себе грошових зобов'язань у неї перед банком утворилась заборгованість, розмір якої згідно з наданим позивачем розрахунком станом на 17 квітня 2013 року складає 80 615,06 доларів США.

Разом з тим, як встановлено судами та підтверджується матеріалами справи, ПАТ КБ «ПриватБанк» листом від 28 лютого 2013 року

№ 30.1.0.0/2-NY9 повідомило ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про наявність заборгованості за кредитним договором у розмірі

39 035,80 доларів США та вимагало дострокового повернення всієї суми кредиту в тридцятиденний строк із дня отримання цієї вимоги.

Відповідно до ст. 527 ЦК Україниборжник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

За правилами ст. 526 ЦК Українизобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон).

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ст. 3 Закону).

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним

договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї

суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

За змістом ч. 1 ст. 33 Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених

ст. 12 цього Закону.

Аналогічні положення містять договори кредиту та іпотеки, укладені між сторонами.

Отже, підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки є порушення зобов'язань з боку боржника.

Відповідно до ч. 3ст. 33 Закону звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною першоюст. 36 Закону визначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 36 Закону договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому

ст. 37 Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 цього Закону.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано

ст. 39 Закону, якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст.38 цього Закону.

Отже, аналіз положень ст. ст.33, 36-39 Закону України «Про іпотеку» дає підстави для висновку про те, що законодавець визначив три способи захисту на задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду, та два позасудових: на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У справі, яка розглядається, п. 4.1 договору іпотеки від 3 квітня

2008 року № HACOGI сторони визначили три способи захисту на задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: на підставі рішення суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодерджателя, що узгоджується з положеннями Закону України «Про іпотеку».

Разом з тим обрання певного способу правового захисту, в тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Установлення законом або договором досудового способу врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не вважається обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Звертаючись до суду з позовом, ПАТ «КБ «ПриватБанк» обрало судовий спосіб захисту порушених прав кредитодавця щодо виконання позичальником грошових зобов'язань, забезпечених іпотекою, та просило суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону.

Закон визначає спеціальний порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі деякі правила для здійснення реалізації предмета за рішенням суду, зокрема в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві.

За змістом ч. 1 ст. 39 Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначається, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Отже, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленої

ст. 38 Закону, резолютивна частина рішення суду повинна відповідати вимогам ст. ст. 38, 39 Закону та положенням п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України, і в ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації, при цьому ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Згідно із ч. 5 ст. 38 Закону дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 5 квітня 2017 року № 6-3034цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК Українимає враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У справі, яка розглядається, апеляційний суд зазначив про право іпотекодержателя укладати договори і здійснювати всі необхідні дії від імені іпотекодавця, що не узгоджується з вимогами ч. 5 ст. 38 Закону.

При цьому, змінивши рішення суду першої інстанції та зазначивши початкову ціну продажу предмета іпотеки, апеляційний суд не врахував, що у розумінні норми ст. 39 Закону України «Про іпотеку»встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону, й не перевірив доводів відповідача щодо здійснення оцінки майна не з метою встановлення початкової ціни продажу, а виключно з метою передачі майна в іпотеку, унаслідок чого дійшов передчасних висновків про часткове задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».

Крім того, відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання

(ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Положеннями ст. 61 Конституції Українивизначено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Оскільки штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором - свідчить про недотримання положень, закріплених у

ст. 61 Конституції Українищодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, яка відповідно до

ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Проте, переглядаючи справу в апеляційному порядку, у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 309, 315 ЦПК України апеляційний суд на зазначені положення закону уваги не звернув, не з'ясував дійсного обсягу відповідальності відповідачів, оскільки не встановив, за які порушення умов кредитного договору нараховані штрафи та пеня і не перевірив правильності їх нарахування з огляду на наведені вище норми матеріального права та правовий висновок Верховного Суду України, хоча з системного аналізу положень ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33, ст. 39 Закону України «Про іпотеку» можна дійти висновку про те, що лише правильно визначивши розмір кредитної заборгованості можна ухвалювати рішення про звернення стягнення цієї суми на предмет іпотеки.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають важливе значення для правильного вирішення справи, не встановлені, рішення апеляційного суду не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК Українипідлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Виходячи з викладеного, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги зі скасуванням рішення апеляційного суду та направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 28 жовтня

2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик