У Х В А Л А

31 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М.,

Лященко Н.П., Романюка Я.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 червня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 8 листопада 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа − районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа − Районна адміністрація Запорізької міської ради по Жовтневому району як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини з батьком,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 8 листопада 2016 року, позов ОСОБА_5 задоволено. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю ОСОБА_5 У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення судів попередніх судових інстанцій залишено без змін.

17 жовтня 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 червня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 8 листопада 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року з передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме статті 51 Конституції України, частини шостої статті 7, частин четвертої - шостої статті 19, статей 141, 161 Сімейного кодексу України (далі - СК України), принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 <http://zakon2.rada.gov.ua/laws/show/789-12> року.

На підтвердження зазначеної підстави подання заяви про перегляд судових рішень ОСОБА_4 посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2017 року (справи № 404/1100/16-ц, 495/8415/15-ц), в яких, на його думку, по-іншому застосовані зазначені норми матеріального права.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх судових інстанцій, які виходили з принципів, закріплених в Декларації про права дитини та Конвенції про права дитини, а також з того, що малолітня дитина не повинна бути розлучена зі своєю матір'ю, при цьому жодних виняткових обставин, які б свідчили про необхідність розлучення малолітнього сина з матір'ю, та доказів, які б свідчили про недбале або жорстоке ставлення матері до дитини, негативний вплив на її особистість, суд не встановив.

Натомість надані для порівняння ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2017 року не можуть бути підтвердженням неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції, скасувавши рішення судів апеляційної інстанції, направив справи на новий розгляд до цих судів з передбачених статтею 338 ЦПК України підстав порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справ.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа − Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа − районна адміністрація Запорізької міської ради по Жовтневому району, як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини з батьком за заявою ОСОБА_4 про перегляд рішення Жовтневого Районного суду м. Запоріжжя від 29 червня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 8 листопада 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

Н.П. Лященко

Я.М. Романюк