Справа № 461/2914/17 Головуючий у 1 інстанції: Юрків О.Р.
Провадження № 22-ц/783/4422/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 О. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів Крайник Н.П. і ОСОБА_2

при секретарі Куцик І.Б.

з участю прокурора Панькевича Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Галицького районного міста Львова від 23 травня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 Львівської області, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди завданої,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 23 травня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржив позивач ОСОБА_3. Вважає рішення суду незаконним та необгрунтованим та таким, що ухвалене з неправильним встановленням обставин, які мають значення для справи внаслідок невиконання норм Конституції. Звертає увагу, що він чітко надав докази підтвердження факту заподіяння моральних страждань відповідачем, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони завдані, сутність вини заподіювача. В апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення на підставі якого стягнути з прокуратури Львівської області та з Держави Україна, в особі Державної казначейської служби України в користь ОСОБА_3 кошти в сумі по 1000000 грн. з кожного, на відшкодування моральної шкоди завданої в результаті незаконних дій посадових осіб прокуратури Львівської області при розгляді його заяви про кримінальне правопорушення від 16.01.2017 року, звернення від 13.03.2017 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника прокуратури, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.1. ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Статтями 10, 60 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що 16.01.2017 року ОСОБА_3, як представник Фермерського господарства "ОСОБА_3В." скерував до ОСОБА_5 антикорупційного бюро України заяву про можливе вчинення кримінального правопорушення начальником Слідчого управління ОСОБА_4 Львівської області ОСОБА_6

ОСОБА_5 антикорупційного бюро України від 27.01.2017 року заву ОСОБА_3, як представника ФГ "ОСОБА_3В." скеровано до ОСОБА_7 прокуратури України відповідно до компетенції розгляду звернення.

ОСОБА_7 прокуратури України від 06.02.2017 року заяву ОСОБА_3 скеровано заступнику прокурора Львівської області.

ОСОБА_4 Львівської області від 09.02.2017 року ОСОБА_3, як представника ФГ "ОСОБА_3В." повідомлено, що відомості, викладені у його заяві, щодо діяльності працівника ОСОБА_4 Львівської області ОСОБА_6 не містять обєктивних даних, що свідчать про вчинення кримінального правопорушення, оскільки в ній висловлено лише міркування заявника щодо неправильно прийнятого, на його думку процесуального рішення та неналежного розгляду звернення, тощо.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що позивачем не надано суду жодних доказів неправомірності дій відповідачів, не доведено причинно-наслідковий зв'язок між діями чи бездіяльністю відповідачів та наслідками, крім цього, не зазначено в чому саме полягає заподіяна шкода та не обґрунтовано розмір відшкодування, яке ним визначено для стягнення з відповідачів

З таким висновком колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою звернення до суду із даним позовом позивачем зазначено на його думку незаконні дії посадових осіб прокуратури Львівської області при розгляді його заяви про кримінальне правопорушення від 16.01.2017 року працівником прокуратури Львівської області ОСОБА_6 та заяви від 13.03.2017 року, шляхом не внесення до ЄРДР заяви позивача про вчинення злочину, чим порушено вимоги ст. ст. 55, 56, 214 КПК України та завдано йому моральної шкоди, яка виразилася в приниженні честі, гідності, ділової репутації, моральних переживаннях.

Статтею 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" передбачено, що шкода завдана громадянинові підлягає відшкодування в наслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Пунктом 5 ст. 3 Закону передбачено, що у наведених ст.1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Статтею 4 Закону передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно положення даної статті, моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Статтею 56 Конституції України закріплено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування; їх посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно із чинним законодавством, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з розясненнями, які містяться у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

В пункті 5 вказаної Постанови зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Також, відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний звязок, та є вина зазначеної особи.

Окрім цього, відповідно до вимог ст.1176 Цивільного кодексу України, відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, вказано, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у виді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду.

Для настання відповідальності за ч.1 ст.1176 ЦК України необхідно, щоб вищеперераховані дії правоохоронних органів та суду були незаконними.

В позовній заяві позивач ставить питання про відшкодування моральної шкоди, завданої посадовою особою прокуратурою Львівської області шляхом відмови в реєстрації та не внесенні до ЄРДР його заяви про кримінальне правопорушення. Такі дії позивачем не оскаржувалися до слідчого судді.

Обов'язковими підставами відшкодування моральної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. А у випадку відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України, незаконність рішення, дії чи бездіяльності заподіювача шкоди повинна бути доведена.

В п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із наступними змінами та доповненнями) роз»яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Оскільки позивач не надав ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції доказів відповідно до приписів статей 58-59 ЦПК України на підтвердження того, що відповідачами заподіяно шкоду та не доведено наявність такої шкоди, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями відповідачів та вину останніх в її заподіянні, тобто факт порушення прав позивача діями відповідачів, суд першої інстанції підставно відмовив в задоволенні позову.

Отже, твердження апелянта про незаконнісь та необгрунтованість рішення суду, що таке ухвалене з неправильним встановленням обставин, які мають значення для справи внаслідок невиконання норм Конституції, на думку суду є необґрунтованими, а обставини, на які він посилається - недоведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Справу було розглянуто судом на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних письмових доказів.

ї

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону.

Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст.308, ст.313, п.1 ч.1 ст.314, ст. ст. 315, 317, 319, 325 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Галицького районного міста Львова від 23 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: Н.П. Крайник

ОСОБА_2