Справа № 362/1608/17 Головуючий у І інстанції Корнієнко С. В.
Провадження № 22-ц/780/3815/17 Доповідач у 2 інстанції Мережко М. В.
Категорія 42 06.11.2017

РІШЕННЯ
Іменем України
06 листопада 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Мережко М.В.,

суддів: Волохова Л.А., Матвієнко Ю.О.,

секретар: Шуляк Д.О.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 в особі житлової комісії про зобов`язання вчинити дії.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,

встановила:
У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.
В обґрунтування своїх вимог зазначав, що 18 серпня 1992 року він був поставлений на квартирний облік у військовій частині НОМЕР_2 як особа, що має право на першочергове отримання житла.

У зв`язку з розформуванням військової частини НОМЕР_2 у 1995 році позивач був переведений до військової частини НОМЕР_1 , де був поставлений на квартирний облік як особа, що має право на першочергове отримання житла.

З 02 жовтня 1999 року був звільнений у запас за станом здоров`я із залишенням на квартирному обліку для позачергового одержання житла.

Житла ОСОБА_1 до цього часу не отримав.

У березні 2017 року позивач отримав відповідь від відповідача у вигляді листа, з якої дізнався що перебуває на квартирному обліку не з 18 серпня 1992, а з 1995 року.

На підставі викладеного просив визнати його таким, що він перебуває на квартирному обліку не з 3 березня 1995 року, а з часу його зарахування на відповідний облік за місцем його попередньої служби у військовій частині НОМЕР_2 (м. Лубни Полтавської області) з 18 серпня 1992 року.
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2017 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив військову службу 1 серпня 1984 року до 2 жовтня 1999 року, згідно відомостей з послужного списку (а.с. 20 24).
Позивач перебував на квартирному обліку військової частини А-1070 з 18 серпня 1992 року, що підтверджується довідкою Лубенської квартирно-експлуатаційної частини № 11 від 06 червня 1995 року (а.с. 18).
Відповідно до житлової документації військової частини НОМЕР_1 , позивач за час проходження військової служби та перебування на квартирному обліку відповідача з 03 березня 1995 року житлом не забезпечувався.
За правилами ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Положеннями ч.3 ст.22 і ч.1 ст.58 Конституції України передбачено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно з п.п.16, 17 і п.18 наказу Міністра оборони України № 220 від 23 грудня 1992 року «Про порядок забезпечення житловою площею в Збройних Силах України», яким був скасований попередній наказ Міністра оборони СРСР № 225 від 1975 року, житлові приміщення надаються тільки військовослужбовцям, які перебувають на квартирному обліку. Житлові приміщення надаються військовослужбовцям згідно черги, яка встановлюється Житловим Кодексом (ЖК) України. Черговість надання житла визначається по часу прийняття на облік. Військовослужбовцям, які перебувають на квартирному обліку, житлові приміщення надаються в порядку загальної черги.
Положення ст.43 ЖК України зазначають, що громадянам, які потребують поліпшення житлових умов, житлові приміщення надаються в порядку черговості, черговість надання жилих приміщень визначається за часом взяття на облік
Відповідно до п.2 наказу Міністра оборони України № 20 від 03 лютого 1995 року «Про внесення змін та доповнень до положення про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України» (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 20 лютого 1995 року, та набрав чинності 03 березня 1995 року), зарахування військовослужбовців на квартирний облік за новим місцем служби, у разі його переміщення, пов`язаного з переїздом до іншого гарнізону, повинне здійснюватися не раніше, ніж з дня набрання чинності цим наказом.
Порядок забезпечення військовослужбовців житлом також встановлений Законом України «Про соціальний і правових захист військовослужбовців та членів їх сімей», Житловим Кодексом України, постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» № 1081 від 3 серпня 2006 року, Інструкцією «Про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членів їх сімей житловими приміщеннями» (наказ Міністра оборони України № 577 від 06 жовтня 2006 року).
З системного аналізу вказаних нормативно-правових актів вбачається, що вони передбачають збереження попереднього часу перебування на квартирному обліку при переміщенні військовослужбовця з одного гарнізону до іншого. При цьому, ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про неправомірність дій відповідача в частині застосування стосовно позивача обмежень у вигляді його постановки на квартирний облік з моменту набуття чинності Наказу МО України № 20 від 03 лютого 1995 року, оскільки зазначені обмеження фактично звужують реалізацію позивачем права на отримання житла, що відповідно до положень ст.22 Конституції України є неприйнятним. Наслідком таких дій є суттєве зменшення часу перебування позивача на квартирному обліку (в даному випадку цей строк зменшено на 5 років) та відповідно збільшення фактичного строку очікування отримання ним житла. Крім того, оскаржувані дії відповідача призводять до порушення рівності в черговості забезпечення житлом військовослужбовців, які проходять військову службу в одному місці та військовослужбовців, які внаслідок переміщення по службі вимушені переїжджати до іншого місця служби, втрачаючи при цьому час квартирного обліку за попереднім місцем служби.
Однак, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на пропуск позивачем строку позовної давності. З цим висновком суду колегія суддів не може погодитися з таких підстав.
Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
За правилами ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Без заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони, зробленої до ухвалення рішення судом першої інстанції (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-3063цс16 від 22 березня 2017 року).

Разом з цим, в матеріалах справи відсутня заява відповідача по справі про застосування строків позовної давності.

Окрім того, суд першої інстанції, застосовуючи позовну давність у вирішенні даного спору, не звернув увагу на відсутність в матеріалах справи доказів обізнаності ОСОБА_1 про порушення його прав відповідачем та не надав належну оцінку листу відповідача від 01 березня 2017 року (а.с. 13 15), з якого позивачу стало відомо про порушення його прав. А відтак, суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про наявність підстав для застосування строку позовної давності.

З урахуванням викладеного, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в порядку ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути сплачений судовий збір за подачу позову у розмірі 640 грн. та апеляційної скарги у розмірі 704 грн., всього 1344 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2017 року скасувати. Ухвалити по справі нове рішення.
Позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 в особі житлової комісії про зобов`язання вчинити дії задовольнити.
Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 в особі житлової комісії щодо визначення дати зарахування ОСОБА_1 на квартирний облік з 03 березня 1995 року.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 в особі житлової комісії зарахувати ОСОБА_1 на квартирний облік для позачергового отримання житлового приміщення з 18 серпня 1992 року.
Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 344 (одна тисяча триста сорок чотири) гривні.
Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий М.В. Мережко
Судді Л.А. Волохов

Ю.О. Матвієнко