АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3443/17 Справа № 208/8507/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Каратаєва Л.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

за участю секретаря - Назаренко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 січня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, задовольнити частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 28768 грн. 75 коп. суму боргу, - 829 грн. 95 коп. три відсотка річних; - 993 грн. 60 коп. витрати на правову допомогу; - 305грн. 94 коп. суму судового збору. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6: - 28768 грн. 75 коп. суму боргу: - 829 грн. 95 коп. три відсотка річних; - 993 грн. 60 коп. витрати на правову допомогу; - 305 грн. 94 коп. суму судового збору. В іншій частині позову, відмовлено (а.с.118-119).

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення яким відмовити в задоволені позовних вимог позивачів (а.с.123-127).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково.

Як вбачається з матеріалів справи, 19 травня 2015 року між позивачами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_4 фактично був укладений договір позики, відповідно до якого позивачі передали відповідачу в тимчасове користування грошові кошти на загальну суму 2500 доларів США, що підтверджується розпискою від 19 травня 2015 року (а.с.100).

Відповідно до розписки, підписання якої не заперечував ОСОБА_4, він взяв в борг 19 травня 2015 року гроші в сумі 2500 доларів США та зобовязався повернути зазначену суму коштів до 01 липня 2015 року.

ОСОБА_4 до 01 липня 2015 року свої зобовязання не виконав та борг не повернув.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції правильно виходив із того, що між сторонами був укладений договір позики, на підтвердження якого була надана розписка, як борговий документ і що сума боргу відповідачем дотепер не повернута. Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення інфляційних витрат суд виходив, із того, що між сторонами виникли правовідносини на підставі розписки, за змістом якої відповідач позичив у відповідачів грошові кошти в іноземній валюті, тому до таких грошових зобовязань положення закону в частині нарахування індексу інфляції, який регулює порядок сплати боргу, визначеного у гривнях, не застосовується.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та якості. Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей та його укладення у належній формі може бути підтверджено розпискою позичальника. На підтвердження укладення договору позики позивачі надали розписку, яка відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України підтверджує укладення договору позики. Протилежне мав довести відповідач. Згідно зі ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, при наявності договору позики, саме відповідач зобов'язаний довести, що грошові кошти за договором не передавались, чи передавались, кому та для яких цілей, але ці обставини мають бути підтверджені доказами, які відповідають вимогам ст. ст. 57 - 59 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги, що апелянт не отримував кошти та розписка була підписана ним під погрозами є безпідставними, оскільки відповідно до вимог ст.231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Відповідач будь-яких доказів того, що правочин визнаний недійсним та був вчинений позивачами чи іншою особою проти його справжньої волі внаслідок застосування до нього фізичного чи психічного тиску суду не надав.

Посилання в апеляційній скарзі на кримінальне провадження, в якому триває досудове розслідування за ч. 1 ст. 355 КК України, не являється належним і допустимим доказом у розумінні ст. 57, 64 ЦПК України.

Однак, колегія суддів не може погодитись з рішенням суду у частині стягнення витрат на правову допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги, згідно із ч.1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, а ч.2 цієї ж статті вказує, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Відповідно до п.48 Постанови Пленуму ВССУ № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.14 витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п.47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Із матеріалів справи вбачається, що 15 липня 2015 року між адвокатом ОСОБА_7 (яка відповідно до свідоцтва про шлюб від 17 травня 2016 року змінила прізвище на ОСОБА_5) та ОСОБА_5 і ОСОБА_6 укладено договір про надання правової допомоги № 215 (а.с.14).

15 липня 2015 року складено акт № 01 виконаних робіт до договору № 215 про надання правової допомоги від 15 липня 2015 (а.с.15).

У матеріалах справи відсутні докази надання конкретних видів послуг та їх вартості, зокрема відсутній розрахунок оплати із зазначенням затраченого часу та акт про виконання робіт-послуг. До матеріалів справи не додано документального підтвердження витрат на правову допомогу.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає за необхідне рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивачів витрат на правову допомогу скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Отже, наведені в апеляційних скаргах доводи спростовують частково висновки суду, а із матеріалів справи вбачається, що передбачені ст. 309 ЦПК України підстави для скасування судового рішення наявні лише в частині судових витрат на правову допомогу.

На підставі викладеного, керуючись ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 993 грн. 60 коп. витрат на правову допомогу та в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 993 грн. 60 коп. витрат на правову допомогу скасувати та відмовити у задоволенні цих позовних вимог.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: