ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Коротуна В.М., Писаної Т.О.,

МазурЛ.М., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до КЗОЗ «Харківська обласна клінічна психіатрична лікарня № 3», третя особа: ОСОБА_4, про визнання недійсним акта судово-психіатричного експерта, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 15 липня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Харківської області від 13 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати недійсним акт судово-психіатричного експерта від

29 липня 2014 року № 678 відносно ОСОБА_5

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 24 січня 2012 року між ним та ОСОБА_5 було укладено договір довічного утримання, за умовами якого він став власником квартири АДРЕСА_1

Під час розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_4 (доньки

ОСОБА_5.) про визнання договору довічного утримання недійсним, було проведено експертизу, згідно акту якої від 29 липня 2014 року № 678 встановлено, що 24 січня 2012 року ОСОБА_5 виявляв ознаки стійкого хронічного психічного розладу у вигляді судинної деменції, за своїм психічним станом не був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Зазначав, що оспорюваний акт суперечить ст. 7 «Про психіатричну допомогу», оскільки експертиза була проведена без участі і огляду ОСОБА_5, який на час проведення експертизи був живий, а також за відсутності всієї медичної документації, у зв'язку із чим просив позов задовольнити.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 15 липня

2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 13 лютого 2017 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивачем не доведено, що ОСОБА_5 не був присутнім на оспорюваній експертизі, при цьому при її проведенні експертом було досліджено надану медичну документацію.

Колегія суддів не може погодитися із зазначеними висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.

Встановлено, що 24 січня 2012 року між ОСОБА_3 та

ОСОБА_5 було укладено договір довічного утримання.

Під час розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_4 (доньки ОСОБА_5.) про визнання договору довічного утримання недійсним, було проведено судово-психіатричну експертизу, згідно акту якої від 29 липня 2014 року № 678 встановлено, що 24 січня 2012 року ОСОБА_5 виявляв ознаки стійкого хронічного психічного розладу у вигляді судинної деменції, за своїм психічним станом не був здатний усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 24 березня

2015 року в задоволені позову ОСОБА_4 про визнання договору довічного утримання від 24 січня 2012 року недійсним відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 13 серпня 2015 року рішенням Київського районного суду м. Харкова від 24 березня 2015 року скасовано. Визнано недійсним договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 24 січня 2012 року, посвідчений державним нотаріусом Сьомої харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за № 6-153.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 18 листопада

2015 року рішення апеляційного суду Харківської області від 13 січня

2015 року залишено без змін.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2013 року ОСОБА_5 визнано недієздатним, а ОСОБА_4 призначено його опікуном.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України, серед яких визнання правочину недійсним.

Юридичним актом, який може бути оспорений в судовому порядку є офіційний письмовий документ державного чи іншого органу (посадової особи), виданий в межах його компетенції, визначеної законом, який має точно визначені зовнішні реквізити та породжує певні правові наслідки, створює юридичний стан, спрямований на регулювання суспільних відносин, має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин, поширює свою чинність на певний час, територію, коло суб'єктів.

Відповідно до ст. 147 ЦПК України висновок експерта є одним із видів доказів в цивільній справі, який суд, згідно ст. 212 ЦПК України, оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні. При цьому він не є актом державного чи іншого органу, який може бути оспорено окремо.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦПК Українисуди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своє ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Вирішуючи спір в порядку цивільного судочинства, суди попередніх інстанцій на звернули уваги на зазначене, не врахували того, що оспорюваний акт судово-психіатричного експерта є доказом у іншій цивільній справі, рішення у якій набрало законної сили, та не є актом державного чи іншого органу, який може бути оспорено окремо.

З огляду на наведене колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій постановили оскаржувані рішення із порушенням норм процесуального права, у зв'язку із чим вони підлягають скасуванню, провадження у справі підлягає закриттю на підставі ч. 1 ст. 340 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 340, 343 - 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 15 липня

016 року, ухвалу апеляційного суду Харківської області від 13 лютого

2017 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до КЗОЗ «Харківська обласна клінічна психіатрична лікарня № 3», третя особа: ОСОБА_4, про визнання недійсним акта судово-психіатричного експерта закрити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: В.М. Коротун

Л.М.Мазур

Т.О.Писана

О.В. Попович