Справа № 367/4606/14-ц Головуючий у І інстанції Кухленко Д. С.
Провадження № 22-ц/780/1948/17 Доповідач у 2 інстанції Лівінський С. В.
Категорія 4 10.10.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

10 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого: Лівінського С.В.

суддів: Журби С.О.

Олійника В.І.

за участю секретаря судового засідання Волошина В.Р.

розглянувши справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, 3-ті особи: Ірпінська міська рада Київської області, Відділ Держземагенства у м. Ірпінь Київської області, ТОВ "Бучанське земельно-кадастрове бюро" Київської області про визнання державних актів на право власності на земельні ділянки недійсними, скасування їх, зобов'язання приведення межі земельної ділянки, усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та відшкодування шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_6, в особі представника ОСОБА_7, на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 18 січня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2104 року позивач звернулася до суду з даним позовом.

З врахуванням уточнень позовних вимог, просила скасувати державні акти на право приватної власності на земельні ділянки, розташовані в АДРЕСА_1, площею 453 кв.м. виданий на ім'я ОСОБА_4 і площею 299 кв.м. виданий на ім'я ОСОБА_5, а також державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, розташовану за спірною адресою, виданий 18.09.2000 на ім'я ОСОБА_8 Зобов'язати ОСОБА_4 і ОСОБА_5 не чинити їй перешкод в користуванні земельною ділянкою біля будинку АДРЕСА_2 та відновити спірну межу між ділянками по лінії «A-Б» відповідно до технічної документами та момент приватизації ділянки АДРЕСА_1, а саме станом відповідно до плану БТІ від 15 березня 2000 року, а також згідно акту встановлення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі від 22 лютого 2000 року, абрису до даного акту та висновкам судової будівельно-технічної експертизи № СЕ-1-1-328/15 від 21 серпня 2015 року, - якою вона була до руйнування її ОСОБА_4 в 2005 році. Визнати акт встановлення та перенесення меж земельної ділянки на місцевості від 28 жовтня 2013 року, виготовлений ТОВ «Бучанське земельне - кадастрове бюро» Київської області незаконним. Стягнути на її користь з ОСОБА_4 9 тис. грн за демонтаж незаконно встановленого нею паркану між земельними ділянками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, а також 30 тис. грн моральної шкоди. Просила також зобов'язати ОСОБА_4 демонтувати в місячний строк залитий нею фундамент та стовпчики паркану між земельними ділянками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 (в тилу ділянок) та перенести межу в бік земельної ділянки АДРЕСА_1 в тилу на 1.9 метри (точка „А") та в найближчій точці „Б" на 0,12 метри. Як викладено вище, згідно до технічної документації, ширина в тилу ділянки АДРЕСА_1 має бути 18,40 метра, а за висновком експертизи вона складає 20, 30 м.

Свої вимоги мотивувала тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 15 вересня 2004 року являється власницею будинку АДРЕСА_2 за яким у встановленому на той час порядку законом порядку була закріплена земельна ділянка для обслуговування даного будинку площею 796 кв.м., межі якої попередній власник ОСОБА_10 погодила із всіма суміжними землекористувачами і земельна дана ділянка із всіх сторін була огороджена парканом.

Однак зазначила, що під час перебування її в тривалому відрядженні за кордоном, власниця 56/100 частин будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_4, самовільно демонтувала 25,80 метрів існуючого між їхніми земельними ділянками паркану з фундаментом та встановила новий паркан із зміщенням його в сторону її земельної ділянки в тилу на 1,3 метра та 0,6 метра. На незаконно захопленій земельній ділянці відповідач встановила надвірний туалет та провела добудову до своєї частини будинку з порушенням відстані до існуючої межі між ділянками.

Далі пояснила, що заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 7 березня 2012 року було частково задоволено її позов та покладено на ОСОБА_4 обов'язок перенести паркан, який розділяє їхні ділянки довжиною 25,8 м в бік земельної ділянки АДРЕСА_1 в тилу на 1,30 м та в кінці 25,8 м на 0,6 м та демонтувати на даній ділянці встановлений нею туалет з перенесенням на свою земельну ділянку. Дане рішення в примусовому порядку було виконане ДВС Ірпінського МУЮ у Київській області і на демонтаж незаконно встановленого ОСОБА_4 паркану нею було витрачено 9 тис. грн, які вона просила стягнути з останньої на свою користь. Крім того, протиправними діями відповідача ОСОБА_4 їй спричинено моральну шкоду.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 18 січня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_4 і ОСОБА_5 не чинити перешкод в користуванні земельною ділянкою біля будинку АДРЕСА_2 та відновити межу між земельними ділянками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 по лінії «A-Б» відповідно до технічної документації та момент приватизації ділянки АДРЕСА_1, а саме станом відповідно до плану БТІ від 15 березня 2000 року, а також згідно акту встановлення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі від 22 лютого 2000 року, абрису до даного акту та висновкам судової будівельно-технічної експертизи № СЕ-1-1-328/15 від 21 серпня 2015 року, - якою вона була до руйнування її ОСОБА_4 в 2005 році. Визнано акт встановлення та перенесення меж земельної ділянки на місцевості від 28 жовтня 2013 року, виготовлений ТОВ «Бучанське земельне - кадастрове бюро» Київської області незаконним. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 9 тис. грн за демонтаж незаконно встановленого нею паркану між земельними ділянками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2. Зобов'язано ОСОБА_4 демонтувати в місячний строк залитий нею фундамент та стовпчики паркану між земельними ділянками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 (в тилу ділянок) та перенести межу в бік земельної ділянки АДРЕСА_1 в тилу на 1.90 метри (точка „А") та в найближчій точці „Б" на 0,12 метри. Як викладено вище, згідно до технічної документації, ширина в тилу ділянки АДРЕСА_1 має бути 18,40 метра, а за висновком експертизи вона складає 20,30 м. В іншій частині позову відмовлено.

ОСОБА_4 з рішенням суду в частині задоволених позовних вимог не погодилась та подала апеляційну скаргу. Просила скасувати в цій частині вказане рішення та ухвалити нове рішення про відмову в позові. Вважала, що судове рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права без врахування фактичних обставин справи.

Інші сторони судове рішення не оскаржили.

Відповідач ОСОБА_5 та треті особи в судове засідання не з'явилися, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином, що відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно закону.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте рішення суду першої інстанції, на думку колегії суддів, зазначеним вимогам відповідає не повністю.

Зі справи вбачається та її матеріалами підтверджено таке.

ОСОБА_3 є власником будинку АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 15 вересня 2004 року і на час вирішення спору являється користувачем земельної ділянки, розташованої під вказаним будинком.

Власниками суміжного будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Першій на підставі договорів купівлі-продажу від 3 грудня 2003 року належить право власності на 56/100 частин вказаного будинку та на земельну ділянку площею 0,0453 га із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд. Другій на підставі договорів дарування від 6 травня 2008 року належить 44/100 частини будинку та земельна ділянка площею 0,0299 га з таким же цільовим призначенням. Державні акти на право приватної власності на земельні ділянки відповідачі отримали: ОСОБА_4 - 23 березня 2004 року; ОСОБА_5 - 8 вересня 2010 року. З часу отримання державних актів на право приватної власності на земельні ділянки межі та площа належних відповідачам земельних ділянок не змінювались.

Ухвалюючи рішення в частині задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 будинок АДРЕСА_2, за яким у встановленому на той час порядку законом порядку була закріплена земельна ділянка для обслуговування даного будинку площею 796 кв.м., що була огороджена парканом, придбала у ОСОБА_10, яка погодила межі даної земельної ділянки із всіма суміжними землекористувачами. Рішенням Ірпінської міської ради Київської області від 12 вересня 2005 року № 1349-39-1V позивачу був наданий дозвіл на приватизацію даної земельної ділянки в існуючих межах і ширина цієї ділянки при погодженні меж в тилу становила 11,75 м.

Попередня ж власниця будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_8, за висновком суду, фактично отримала по договору дарування від ОСОБА_11 16 січня 1992 року біля будинку земельну ділянку площею 687 кв.м. і по лінії «А»-«Д» прилеглої до спірної межі, в тилу земельної ділянки іі ширина становила 16,5метра.

Також місцевий суд виходив з того, що в документах про перенесення меж земельної ділянки ОСОБА_4 не вказані зовнішні розміри меж та площа цієї земельної ділянки, як і всієї земельної ділянки біля будинку АДРЕСА_1, оскільки остання придбала у ОСОБА_8 лише частину її земельної ділянки. Що ж до державного акту на землю ОСОБА_4, то він був виготовлений без проведення кадастрової зйомки та оформлення технічної документації, тому ТОВ «Бучанське земельно-кадастрове бюро» відновило межі цієї земельної ділянки в порушення вимог закону та без погодження із суміжними землекористувачами.

До таких висновків міський суд прийшов на підставі матеріалів Ірпінського БТІ на домоволодіння АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, акту встановлення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки ОСОБА_8 в натурі від 22 лютого 2000 року, абрису до даного погодження, технічної документації на будинок АДРЕСА_1, копії договору купівлі-продажу від 15 вересня 2004 року, витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів, витягу про реєстрацію прав власності на нерухоме майно, копії рішення № 1349-39- 1У від 12 вересня 2005 року Ірпінської міської ради Київської області та технічного паспорту на будинок від 05 травня 2004 року.

Крім того, в основу рішення суд поклав висновок судової будівельно-технічної експертизи №СЕ-1-1-328/15 від 21.08.2015 року щодо зміщення межі між земельними ділянками позивача та відповідачів в бік земельної ділянки позивача.

Однак, на думку колегії суддів, обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими являються не доведеними.

Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельній ділянці здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і заподіяння вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61цього Кодексу.

Відповідно до положень частини 3 статті 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно зі ст. ст. 57, 212 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відео записів, висновків експертів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Статтею 58 цього ж кодексу, передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановлено, що спір між сторонами являється триваючим. В липні 2011 року ОСОБА_3 вже зверталася до суду з вимогами, окрім іншого, щодо покладення обов'язку на ОСОБА_4 перенести паркан, який розділяє їхні земельні ділянки в бік земельної ділянки АДРЕСА_1 і заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 7 березня 2012 року її позов в цій частині було задоволено та покладено на ОСОБА_4 обов'язок перенести паркан, який розділяє їхні ділянки довжиною 25,8 м в бік земельної ділянки АДРЕСА_1 в тилу на 1,30 м та в кінці на 0,6 м.

Разом з тим, вказане судове рішення було скасоване рішенням Апеляційного суду Київської області від 10 грудня 2013 року і в задоволені позову ОСОБА_3 було відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволені позовних вимог, апеляційний суд встановив, що у власність ОСОБА_4 перейшла земельна ділянка, межі та площа якої були визначені між попередніми власниками будинків АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2 ОСОБА_8 та ОСОБА_10, задовго до набуття ОСОБА_3 права власності на будинок та права на користування земельною ділянкою.

Ці встановлені наведеним судовим рішенням обставини, на думку колегії суддів, є преюдиційними і не мають доказуватися у даній справі.

Оскільки у власність ОСОБА_5 перейшла одна з частин земельної ділянка, що належала попередньому власнику ОСОБА_8, межі та площа якої були визначені між останньою та попереднім власником будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_10, до набуття ОСОБА_3 права власності на будинок та права на користування земельною ділянкою, наведені вище обставини рівною мірою встановлено, на думку колегії суддів, і щодо відповідача ОСОБА_5

Крім того, покладений місцевим судом в основу рішення висновок комплексної судової земельно-технічної експертизи, про те, що розмір та площа земельних ділянок АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2, які знаходяться у фактичному користуванні, відповідно, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та ОСОБА_3, не відповідають розмірам та площі, визначеним технічною документацією за період з 2004 року по 2009 рік, тобто, що їх конфігурація змінилась по всьому її периметру, а також що спільна межа між цими земельними ділянками, зокрема, вздовж спірного паркану в тильній частині ділянок, що на момент проведення обстеження знаходиться у недобудованому стані, зміщена у бік земельної ділянки АДРЕСА_2, не зважаючи на доводи позивача, про порушення її прав відповідачами не свідчить.

До того, експерт констатував, що зіставити графічно межі земельної ділянки АДРЕСА_2 в одному масштабі з межами, визначеними технічною документацією за період з 2004 року по 2009 рік, зокрема, планом 05 травня 2004 року експерту не надалось можливості, у зв'язку з неможливістю однозначного встановлення/ визначення конкретної будівлі чи споруди, яка б могла бути обрана за початок відліку при заставлені меж. А тому, порівнюючи фактичні межі за планом 05 травня 2004 року встановити конкретну межу, яка була змішення, і, відповідно, конкретне місце зміни конфігурації земельної ділянки АДРЕСА_2 з 2004 року, не вбачається за можливе, зокрема, у зв'язку з тим, що порівнюваний план меж земельної ділянки не є оригіналом, виготовлений з різною точністю, складений іншим фахівцем, в тому числі, із застосуванням інших вимірювальних приладів з різною точністю тощо, а також у зв'язку з відсутністю на плані 05 травня 2004 року координат поворотних точок меж земельної ділянки, наявність яких надала б змогу визначити точне положення поворотних точок меж вказаної земельної ділянки та провести зіставлення з фактичними межами в одній системі координат з точністю до 1 мм.

За наведеного, не можуть бути колегією суддів визнані належними і допустимими доказами в обґрунтування обставини, на які позивач посилалася як на підставу своїх вимог також й інші, викладені в рішенні місцевого суду, письмові докази.

Оскільки рішення Ірпінського міського суду Київської області від 07 березня 2012 року, в порядку виконання якого було демонтовано зведений відповідачем паркан, на що позивачем витрачено 9 тис. грн, в подальшому було скасовано, позовні вимоги ОСОБА_3 в цій частині обгрутованими визнати теж не можна.

Отже, розглядаючи даний спір, повно та всебічно дослідивши і оцінивши обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів, дійшла висновку, що в порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, позивачем, не доведено належними та допустимими доказами фактів на які вона посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, і в задоволенні позову слід відмовити.

Тому, рішення місцевого суду, в частині задоволення позовних вимог, через недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, на підставі п. 2) ч. 1 ст. 309 ЦПК України, має бути скасоване з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в позові.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України, в іншій частині судове рішення колегією суддів перевірялося.

Керуючись ч. 3 ст. 209, ст. ст. 218, 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 2) ч.1 ст. 309 ст. ст. 313 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити .

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 18 січня 2017 року в частині задоволення позовних вимог скасувати.

Ухвалити по справі в цій частині нове рішення.

У задоволені позовних вимог ОСОБА_3 відмовити у повному обсязі.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя С.В. Лівінський

судді: С.О. Журба

В.І. Олійник