АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/4950/17 Головуючий І інстанції - Курганнікова О.А.
Справа № 641/8373/16-ц Головуючий ІІ інстанції - Кісь П.В.
Категорія: договірні
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2017 року Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого Кіся П.В.,

суддів: - ОСОБА_1,

- ОСОБА_2,

за участю секретаря Пузікової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 06 липня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання договору недійсним, скасування державної реєстрації, визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

31.10.2016 року ОСОБА_4 звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що йому належить на підставі свідоцтва про право власності на житло від 05.11.1997 року р. № 3-97-98976 квартира АДРЕСА_1.

26.09.2016 року між ним та відповідачами було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від № 3863, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_6

Однак, вищезазначений договір на момент укладання не відповідав його внутрішньому волевиявленню, підписаний внаслідок помилки, що до правової природи з його боку, оскільки наміру продавати єдине житло не мав, по даний час проживає у квартирі та несе витрати по оплаті житлово-комунальних послуг.

З огляду на викладене, посилаючись на положення ч. 1 ст. 229 ЦК України, позивач просив визнати недійсним зазначений договір; скасувати державну реєстрацію вказаної квартири на імя ОСОБА_3 та ОСОБА_5; визнати за ним право власності на спірну квартиру.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 06.07.2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 26.09.2016 року №3863 посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_6 Визнати за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_3. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просить його скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що судом не надано належної оцінки змісту спірного договору, відповідно до якого сторони засвідчили, що в момент вчинення цього правочину вони усвідомлювали значення своїх дій і керували ними; мають необхідний обсяг цивільної дієздатності; правочин укладений не під впливом помилки, обману або насильства; правочин вчинений без наміру приховати будь-які інші правочини, не є фіктивним, удаваним. Не суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Апелянт вважає неправильним висновок суду, що ОСОБА_4 помилився щодо правових наслідків договору, та вказує, що матеріали справи не містять належних доказів на спростування змісту договору, а також, що він діяв при цьому під впливом помилки чи обману.

Представник позивача подав до суду письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких просив її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність, обґрунтованість та безпідставність вимог апеляційної скарги.

У відповідності до ст.11 та ч.1 ст.303 ЦПК України, суд першої інстанції розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, а апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що зявилися, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи сторін, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Розглядаючи дану справу, суд першої інстанції забезпечив сторонам та їх представникам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Судом першої інстанції встановлено та в суді першої інстанції підтверджено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 26.09.2016 року реєстровий №3863 посвідченому приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_6, ОСОБА_4 передав, а ОСОБА_3 та ОСОБА_5 прийняли у власність по 1/2частині кожний квартиру АДРЕСА_2, за домовленостісторін продаж вчинено за суму 314 395 грн. 00 коп.

Право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_3 та ОСОБА_5 по 1/2частині за кожним у встановленому законом порядку, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 70096137 від 10.10.2016 року.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 в частині визнання спірного договору недійсним та визнання за позивачем права власності на відповідну квартиру, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено належним чином факт укладення договору купівлі-продажу від 26.09.2016 року під впливом помилки, а саме щодо правових наслідків договору.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, вважає їх законними та обґрунтованими з огляду на таке.

Згідно з частиною 3 статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому, згідно розяснень, наданих в п.п. 7, 19, 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та їх застосування наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ст. ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України, правочин це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги до правочинів. Зокрема, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Їх невиконання є підставою для визнання правочинів недійсними.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, правочин вчинений під впливом помилки відповідно до ст. 229 ЦК України, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилялась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору купівлі-продажу замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору.

З огляду на викладене, колегією суддів відхиляються доводи апелянта про те, що відповідно до п. 7 спірного договору сторони засвідчили, зокрема, що він укладений не під впливом помилки.

Судовим розглядом встановлено, що на момент укладання оспорюваного договору ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 є особою похилого віку, самотній, страждає низкою хронічних захворювань, що підтверджується випискою медичної картки стаціонарного хворого від 10.04.2017 року № 2762 (а. с. 108), потребує сторонньої допомоги, що підтверджується поясненнями свідка ОСОБА_7, яка є соціальним працівником, та надає допомогу ОСОБА_4, але не в тому обсязі, який йому потрібен, оскільки в неї обмежений час.

Відповідно до ст. 665 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Спірний договір не був направлений на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, оскільки після підписання договору позивач залишився проживати у спірній квартирі, про що свідчить довідка КП «Жилкомсервіс» № 51/2/0705 від 03.01.2017 року (а. с. 65), а відповідачі не мали намір вселятись та проживати у вищезазначеній квартирі. Дана обставина визнана сторонами по справі, а тому не підлягає доказуванню, що відповідає положенням ч. 1 ст. 61 ЦПК України.

ОСОБА_4 самостійно продовжує сплачувати комунальні послуги, що підтверджується квитанціями про сплату комунальних послуг (а. с. 146-148).

Крім того спірне житло, а саме квартира АДРЕСА_2, є єдиним житлом ОСОБА_4, яке належало йому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 05.11.1997 року, в якому він проживав з 1973 року.

Заслуговують на увагу і доводи позивача про те, що помилка про правову природу договору була обумовлена змістом абз. 2 пункту 8 спірного договору, відповідно до якого сторони домовились, що ОСОБА_4 має право довічного користування та проживання у вищевказаній квартирі. Вказане право користування полягає у можливості довічного проживання ОСОБА_4 у вказаній квартирі та користування будь-яким приміщенням.

Вищезазначені обставини дають підстави для висновку про намір позивача на укладення договору довічного утримання, тобто особа помилялася щодо правових наслідків договору, що є обставиною, яка має істотне значення, а тому наявні передбачені ст. 229 ЦК України підстави для визнання правочину недійсним, та як наслідок визнання за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_3.

Аналогічний правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність позивачем факту вчинення спірного правочину під впливом помилки.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду щодо наявності підстав для задоволення позову ОСОБА_4, у звязку з чим апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 06 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, в касаційному порядку може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий П.В. Кісь

Судді: І.О. Бровченко

ОСОБА_2