Справа № 344/4503/16-ц
Провадження № 22-ц/779/1655/2017
Головуючий у 1 інстанції Островський Л. Є.
Суддя-доповідач Мелінишин
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.

за участю секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради, про стягнення коштів, сплачених за житлово-комунальні послуги та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 на рішення Івано-Франківського міського суду від 21 вересня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_3 про стягнення коштів, сплачених за житлово-комунальні послуги та відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 13 липня 2016 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 21 вересня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

На вказане рішення представник ОСОБА_1 ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. При вирішенні спору судом не враховано тієї обставини, що позивач просив стягнути кошти, сплачені за житлово-комунальні послуги без встановлення засобів обліку, що розраховані виходячи з обсягу опалювальної та загальної площі квартири, і не залежать від факту користування ними. Такі послуги надаються безперебійно, спрямовані на утримання житлового приміщення, збереження його експлуатаційних якостей тощо. Проте, за період з березня 2013 року по березень 2016 року відповідачі не здійснили жодного платежу за ці послуги.

Помилковим є також висновок місцевого суду щодо відмови у задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди. При цьому не взято до уваги, що зважаючи на розмір доходів (пенсії) позивача, понесені витрати по цих житлово-комунальних послугах є для нього значними коштами та призвели до постійного обмеження в лікуванні, перебування в скрутному матеріальному становищі. А відповідно призвели до порушень нормальних життєвих звязків та постійних моральних страждань.

З цих підстав апелянт просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

В засіданні апеляційного суду представники апелянта доводи скарги підтримали з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_2, представник її та ОСОБА_3, ОСОБА_3 ОСОБА_6 доводів скарги не визнали посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Представник виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради у вирішенні спору покладається на розсуд суду.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок протиправної поведінки ОСОБА_1 відповідачі позбавлені права користуватися квартирою і відповідно сплачувати житлово-комунальні послуги. А тому відсутні підстави для стягнення коштів, сплачених позивачем за їх надання. Також місцевий суд вважав, що позивачем не надано належних і допустимих доказів щодо спричинення йому моральної шкоди діями відповідачів.

Такі висновки місцевого суду відповідають вимогам закону та узгоджуються з матеріалами справи виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 64, 68 ЖК члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

За змістом ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством; утримання будинків і прибудинкових територій - господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством; якість житлово-комунальної послуги - сукупність нормованих характеристик житлово-комунальної послуги, що визначає її здатність задовольняти встановлені або передбачувані потреби споживача відповідно до законодавства.

Зі змісту п.5 ч.3 ст. 20 цього Закону вбачається, що споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи 17 січня 1969 року ОСОБА_1 видано ордер на право вселення в трьохкімнатну квартиру №18 по вул. Набережній ім. В.Стефаника 18, в м. Івано-Франківську. Квартира надана на склад сімї із 6 осіб: ОСОБА_1 основний квартиронаймач, ОСОБА_7 - дружина, ОСОБА_8, ОСОБА_9 сини, ОСОБА_10 - дочка та ОСОБА_11 мати (а.с.7).

Зясовано, що у 2011 році між ОСОБА_1 та ДП «Автоколона 2222» укладено типовий договір на вивіз та захоронення твердих побутових відходів №20584. Аналогічний договір про надання послуг з вивезення побутових відходів укладено 1 січня 2016 року (а.с.9,10-11). Крім того, між позивачем та КП «Єдиний розрахунковий центр» укладено договір № 02-05/225 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибуткової території.

Обгрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 посилався на те, що відповідачі не виконують свій обовязок по утриманню житла, комунальні послуги не сплачують. За період з березня 2013 року по березень 2016 року ним сплачено кошти за комунальні послуги (за опалення, вивезення побутових відходів, утримання будинку та прибудинкової території) з урахуванням кількості зареєстрованих осіб всього на суму 7 715,19 грн. А тому просив стягнути з них кошти по оплаті за надані послуги у сумі 2 591,31 грн. Крім того, внаслідок дій відповідачів йому спричинено моральну шкоду, розмір якої оцінює у 1 500,00 грн.

Як вбачається з довідки КП «Єдиний розрахунковий центр» від 2 лютого 2016 року №02-02/356 у вищевказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_12, ОСОБА_3В, ОСОБА_13, ОСОБА_3 (а.с.22).

Разом, з тим матеріалами справи підтверджується, що між сторонами з 2008 року існує спір щодо права користування цією квартирою, з приводу чого неодноразово приймалися судові рішення.

Останнім рішенням Івано-Франківського міського суду від 17 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 29 жовтня 2015 року, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_3 вселено в житлове приміщення в квартирі АДРЕСА_1 ім. В. Стефаника в м. Івано-Франківську (а.с.73-75). За змістом рішень судами встановлено, що з липня 2011 року вони у цій квартирі не проживають внаслідок неможливості доступу до неї та відповідно позбавлені можливості виконувати зобовязання, що випливають з договору житлового найму.

Статтею 61 Цивільно-процесуального кодексу України передбачено, що обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно з актом державного виконавця від 2 лютого 2016 року державним виконавцем ВДВС Івано-Франківського МУЮ при примусовому виконанні виданого Івано-Франківським міським судом виконавчого листа № 344/4564/2015 вселено ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_3 у вищевказану квартиру (а.с.30).

З огляду на вищенаведене суд першої інстанції прийшов до правильного переконання, що будучи позбавленими внаслідок чинення позивачем перешкод у праві користування квартирою, за відсутності можливості користуватися послугами та споживати їх, відповідачі не зобовязані нести витрати за житлово-комунальні послуги. А тому прийшов до правильного висновку, що правові підстави для стягнення заявлених позивачем коштів відсутні.

Вірним є також висновок місцевого суду і в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Як розяснено у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Однак, позивачем не представлено доказів на підтвердження факту спричинення йому моральної шкоди, глибину фізичних та душевних страждань, існування безпосередніх винних дій відповідача у їх спричиненні, причинний звязок між їх діями та спричиненою шкодою.

Крім того, вимога про відшкодування моральної шкоди має похідний характер від основної вимоги.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, іншого за змістом.

Фактично всі доводи апелянта зводяться до переоцінки доказів. Будь-яких інших доказів, які б вказували на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права апелянтом не надано, як і доказів, що висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої інстанції, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції зясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 відхилити, а рішення Івано-Франківського міського суду від 21 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: Л.В. Василишин

ОСОБА_14