Провадження № 2/641/1691/2017 Справа № 641/4456/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2017 року

Комінтернівський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Боговського Д.Є.

за участю секретаря - Бєлової Т.В.

розглянувши в судовому засіданні в залі суду у м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про розірвання договору позички та повернення речей,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить розірвати договір позички, укладений між нею та ОСОБА_2 і ОСОБА_3, а також зобов'язати ОСОБА_2 повернути належне їй майно.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що для задоволення побутових потреб подружжя її доньки ОСОБА_3 вона у період з 2009 року по 2014 рік передала ОСОБА_3 та її чоловіку ОСОБА_2 на умовах тимчасового безоплатного користування меблі та побутову техніку, які належать їй на праві приватної власності. 12.02.2016 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано, а тому подальше користування переданими нею речами відповідно до мети договору позички є неможливим. При цьому, ОСОБА_2 замінив дверні замки у квартирі АДРЕСА_1, в якій знаходяться предмети договору позички, перешкоджає ОСОБА_3 проживати за даною адресою, користуватися цими речами, у зв'язку із чим ОСОБА_3 разом із малолітнім сином вимушена була переїхати до матері. 12.07.2017 ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_2 із письмовою вимогою щодо розірвання договору позички та повернення речей, переданих нею у безоплатне тимчасове користування подружжю, однак до теперішнього часу ОСОБА_2. її законної вимоги не виконав, усі передані подружжю речі знаходяться у його повному володінні та користуванні.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просила їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 у судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі, не заперечував проти задоволення позовних вимог.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Жарова-Титарьова Л.М. у судовому засіданні заперечувала проти заявлених позовних вимог, посилаючись на те, що твердження ОСОБА_1 про укладення між нею та подружжям ОСОБА_2 договору позички є надуманим та безпідставним, у ОСОБА_2 ніколи не було волевиявлення на укладення вказаного договору, а надані позивачем квитанції та накладні не є належним доказом на підтвердження укладання договору позички, інших доказів позивачем не надано. Просила відмовити в задоволенні позову.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, давши добутому правової оцінки, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.10.2009, рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12.02.2016 у справі № 641/11759/15-ц шлюб розірвано.

Позивач ОСОБА_1 вказує, що для задоволення побутових потреб її доньки ОСОБА_3 та родини останньої, вона передава в період з 2009 по 2014 роки у тимчасове безоплатне користування меблі та побутову техніку, придбану нею особисто, а саме пральну машину, кабіну душову, двері металеві, кухню, шкаф-купе, нішу, стінку «Орбита», набір м'яких меблів «Діана», диван «Малюк-Гербор», дитячий комплект, дві тумбочки, ліжко, матрац, чотири табурети, стіл, два табурети, газову плиту та вбудовану шафу. На підтвердження належності об'єктів ОСОБА_1 надала суду копії квитанцій та накладних, які свідчать про те, що саме вона купувала меблі та побутову техніку.

ОСОБА_1 зазначає, що ці меблі та побутова техніка за умовами договору передавались саме для задоволення потреб подружжя, а тому у зв'язку із розірванням шлюбу вона вимагає розірвання договору позички відповідно до ст.. 834 ЦК України.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

При цьому, відповідно до ст.. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов'язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов'язку щодо першої сторони. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.. 628 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди ( ст.. 638 ЦК України).

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції (ст.. 639, 640 ЦК України).

Відповідно до положень ст.ст. 827, 828 ЦК України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов'язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними. До договору позички застосовуються положення глави 58 цього Кодексу. Договір позички речі побутового призначення між фізичними особами може укладатися усно.

Згідно положень ч. 2 ст. 834 ЦК України позичкодавець має право вимагати розірвання договору і повернення речі у разі, якщо: 1) у зв'язку з непередбаченими обставинами річ стала потрібною йому самому; 2) користування річчю не відповідає її призначенню та умовам договору; 3) річ самочинно передана у користування іншій особі; 4) в результаті недбалого поводження з річчю вона може бути знищена або пошкоджена.

Відповідач ОСОБА_2 у своїх письмових запереченнях, а також його представник у судовому засіданні заперечували факт укладання із ОСОБА_1 договору позички меблів або побутової техніки, яка знаходяться у належній йому квартирі. ОСОБА_2 ніколи не висловлював бажання на укладання будь-яких договорів із ОСОБА_1, його волевиявлення не було спрямовано на вчинення цього правочину та настання правових наслідків.

Представник позивача ОСОБА_5 на підтвердження факту укладення договору позички не змогла повідомити у судовому засіданні про істотні умови даного договору позички, а саме дату його укладення, строк його дії.

Статті 10, 60 Цивільно-процесуального кодексу України передбачають, що сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказом можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ані позивачем ОСОБА_1, ані її представником ОСОБА_5 не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладання між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договору позички меблів та побутової техніки, а визнання позовних вимог представником відповідача ОСОБА_3 суд розцінює критично.

За таких обставин, суд вважає, що заявлені ОСОБА_1 вимоги безпідставні та необґрунтовані, а тому задоволенню не підлягають.

Частиною 1 ст. 214 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно положень ст.. 88 ЦПК України судові витрати відшкодовуються лише особі, на користь якої ухвалено судове рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про розірвання договору позички та повернення речей, - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Харківської області через Комінтернівський районний суд м. Харкова шляхом подачі у 10-ти денний термін апеляційної скарги або в порядку ч. 1 ст. 294 ЦПК України.

Суддя: Д. Є. Боговський