У Х В А Л А

23 жовтня 2017 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М., Романюка Я.М., Лященко Н.П.,

розглянувши заяву ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 7 серпня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_6 до Мостиської міської ради Львівської області, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, третя особа - Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, про визнання недійсними та скасування рішень міської ради та свідоцтва про право власності на квартиру,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 19 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 13 лютого 2017 року, позов задоволено частково: визнано незаконними та скасовано рішення виконавчого комітету Мостиської міської ради Львівської області від 25 грудня 2006 року № 282 «Про надання дозволу ОСОБА_7 на проведення реконструкції гаража на АДРЕСА_1; рішення виконавчого комітету Мостиської міської ради Львівської області від 25 травня 2007 року № 152 «Про затвердження проекту реконструкції гаража на АДРЕСА_1 ОСОБА_7.»; рішення виконавчого комітету Мостиської міської ради Львівської області від 4 червня 2009 року № 194 «Про оформлення права власності на реконструйований гараж та надбудову другого поверху квартири на АДРЕСА_1»; свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 27 липня 2009 року, видане ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_8 та ОСОБА_4 на право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1, у частках по ј за кожним; в решті позову відмовлено. Стягнуто з Мостиської міської ради Львівської області, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на користь ОСОБА_10 243 грн 60 коп. понесених судових витрат по сплаті судового збору, в рівних частинах, тобто по 48 грн 72 коп з кожного.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 серпня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Мостиського районного суду Львівської області від 19 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 13 лютого 2017 року залишено без змін.

У вересні 2017 року до Верховного Суду України надійшла заява ОСОБА_4, яка подана представником ОСОБА_11, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 серпня 2017 року з передбачених пунктами 1, 4 частини 1 статті 355 ЦПК України підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статті 261 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

На обгрунтування зазначених підстав подання заяви про перегляд судового рішення суду касаційної інстанції заявник посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня, 5 квітня, 24 травня та 21 червня 2017 року й постанову Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року (справа № 6-2469цс16) в яких, на його думку, зазначені норми права застосовані по-іншому.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися й суди апеляційної та касаційної інстанцій, на підставі оцінених доказів, поданих сторонами у справі встановив, що ОСОБА_7 в порушення Закону України «Про планування і забудову територій», статей 100, 152 Житлового кодексу Української РСР, статей 319, 382-383 ЦК України без відповідного дозволу виконавчого комітету місцевої ради та згоди власників сусідніх квартир здійснив реконструкцію гаража з одночасним переобладнанням та переплануванням квартири, об'єднавши два конструктивно не пов'язаних об'єкти з втручанням в опорну конструкцію (несучу стіну) житлового будинку зі зміною габаритних розмірів, як самої квартири так і житлового будинку в цілому, що згодом призвело до виникнення тріщин у квартирі позивача, що свідчить про порушення прав позивача, та враховуючи, що здійснена відповідачем реконструкція з врахуванням конструкції будинку може призвести до утворення тріщин в його зовнішніх стінах та деформації житлового будинку в цілому, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_6

Крім того, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися й суди апеляційної та касаційної інстанцій, дійшов висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності за заявою відповідачки - ОСОБА_4 з огляду на доведеність позивачем факту, що він не знав і не міг знати про існування спірних рішень та оформлення відповідачами права власності на переобладнану квартиру, оскільки це не є загальнодоступною інформацією, а відтак і про порушення своїх прав, про яке він дізнався у 2014 року, зокрема після утворення тріщин в його квартирі, що підтверджується актом огляду від 17 липня 2014 року та звернувся до суду з позовом 27 жовтня 2014 року.

Надані для порівняння ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня, 5 квітня, 24 травня та 21 червня 2017 року не можуть бути прикладами неоднакового застосування норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував рішення судів першої та апеляційної інстанцій і направив справи на новий розгляд до суду першої інстанції, з передбачених статтею 338 ЦПК України підстав порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

У наданій для порівняння постанові від 16 листопада 2016 року (справа № 6-2469 цс 16), Верховний Суд України виходячи з положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та порівняльного аналізу термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України дійшов висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Отже, порівняння зазначеної постанови Верховного Суду України зі змістом судового рішення, про перегляд якого подано заяву не дає підстав для висновку про те, що судове рішення суду касаційної інстанції не відповідає викладеному у постанові висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За викладених обставин вважати заяву ОСОБА_4 обгрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_6 до Мостиської міської ради Львівської області, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, третя особа - Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, про визнання недійсними та скасування рішень міської ради та свідоцтва про право власності на квартиру за заявою ОСОБА_4, поданої представником ОСОБА_5, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 7 серпня 2017 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

Я.М. Романюк

Н.П. Лященко