Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 335/2981/17 Головуючий у 1-й інстанції Геєць Ю.В.
Пр. № 22-ц/778/3241/17Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника Железняка Олега Володимировича на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (надалі - Банк) про визнання кредитного договору частково недійсним та захист права споживача

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив визнати недійсним пункт 2.8.1 кредитного договору №500506565 від 05 серпня 2014 року, укладеного між ним та відповідачем, стягнути з відповідача на його користь в порядку реституції 21060,82 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що 05 серпня 2014 року між ним, в якості позичальника, з однієї сторони, та ПАТ „Альфа-Банк", в якості кредитора з іншої сторони, було укладено кредитний договір №500506565, кредит був виданий шляхом перерахування на картковий рахунок в узгодженому договором розмірі.

Згідно п. 2.1 - 2.3 кредитного договору, сума кредиту становить 56312,39 грн., процентна ставка фіксованого типу розміром 17,99 % річних, дата повернення кредиту 06 серпня 2017 року.

Пунктом 2.8.1 кредитного договору передбачено наявність комісійної винагороди Банку за управління кредитом в розмірі 1,70 % від суми кредиту щомісячно, яка розраховується за період з 1-го місяця користування кредитом по 60-й місяць користування кредитом і сплачується позичальником за кожний місяць користування кредитом відповідно до графіку платежів, який є додатком № 1 до кредитного договору та його невід'ємною частиною.

Також, до кредитного договору укладено додаток № 1 „Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх сукупних послуг ", згідно якого повернення кредиту відбувається щомісячно, з 06 вересня 2014 року по 06 серпня 2017 року рівними частинами по 2 992,86 грн., до яких входить сума кредиту, проценти, а також фіксований платіж в сумі 957,31 грн., який арифметично становить 1,7 % від суми кредиту (56312,39 грн.).

Відтак, за умовами п. 2.8.1 кредитного договору та графіку, до складу щомісячного платежу з повернення кредиту Банком включено обов'язок позичальника сплачувати 957,31 грн. в місяць (тобто 1,70 % від суми кредиту 56 312,39 грн.) в якості „комісійної винагороди ".

Зазначав, що кредитний договір виконувався ним належним чином і в строк, відповідно встановленого графіка, а в подальшому, з червня 2016 року був припинений достроковим погашенням (перекредитуванням).

За час дії кредитного договору, в період серпень 2014 року - червень 2016 року, позивачем було здійснено 22 (двадцять два) платежі на погашення кредиту, що в повній мірі відповідає умовам графіку, на підтвердження чого додаються копії розрахункових документів (квитанцій та електронних квитанцій).

Загалом за час дії кредиту в якості комісійної винагороди на користь Банку позивачем було сплачено суму: 22 X 957,31 х 22 = 21060,82 грн.

Незважаючи на те, що на даний час кредит повернуто, а договір припинено, позивач вважає незаконними умови кредитного договору щодо сплати комісійної винагороди, оскільки вони порушують його права як споживача.

Вважає, що за кредитним договором комісійна винагорода була передбачена як оплата Банку за управління кредитом, тобто за дії, які фактично здійснювалися Банком на власну користь. В свою чергу, з урахуванням законодавчих положень, вказані умови кредитного договору є несправедливими та такими, що порушують права споживача, суперечать вимогам ст. 1054 ЦК України, ч. 5 ст. 11, ч. ч. 1, 2, 4, 5, 7 ст. 18 Закону України „Про захист прав споживачів".

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2017 року (а.с. 94-96) позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 в особі представника Железняка О.В. у своїй апеляційній скарзі (а.с.98-102) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою позивача відкрито (а.с. 109), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 111).

Банк подав апеляційному суду письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу позивача (а.с.123 -129).

У судове засідання 26 жовтня 2017 року належним чином повідомлений апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (а.с.113) позивач ОСОБА_2 не з'явився, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістив, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавав.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажними причини неявки у дане судове засідання позивача ОСОБА_2 та на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останнього за присутністю його представника за договором - адвоката (а.с. 25-27) Железняка О.В. та представника Банку за довіреністю (а.с.88) ОСОБА_4

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 в особі представника Железняка О.В. не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі у повному обсязі, керувався ст. ст. 10, 11, 60, 208, 212-215 ЦПК України та виходив із того, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, і це є підставою для визнання таких положень недійсними; у спірному договорі комісійні винагороди визначені не за формулою зі змінними величинами, а чітко вказана у процентному значенні, така умова не суперечать положенням ч. 5 ст.11 Закону України „Про захист прав споживачів " та такі умови, які узгоджені сторонами; позовні вимоги позивача про стягнення з Банку заборгованості є похідними від вимог про визнання пунктів договору недійсними, тому такі вимоги також не підлягали задоволенню.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 05 серпня 2014 року між позивачем ОСОБА_2 та Банком був укладений кредитний договір № 500506565, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав у Банку грошові кошти у розмірі 56312,39 грн. строком до 06 серпня 2017 року з процентною ставкою за договором - 17,99 % річних (а.с. 6-7).

П. 1 зазначеного кредитного договору сторонами було погоджено, що цей договір складається з двох розділів, розділ №1 „Базові умови кредитування" та розділ №2 „Загальні умови кредитування фізичних осіб в ПАТ „Альфа-Банк", які нерозподільно пов'язані між собою та складають єдиний документ, включаючи всі додатки до нього, які складають невід'ємну частину цього Договору. Використання в подальшому тексті терміну „Договір" означає розділ № 1 та розділ № 2 у сукупності (а.с. 60-63).

Згідно із п. 2.8 кредитного договору відповідач для позичальника встановив комісійну винагороду Банку.

Відповідно до п. 2.8.1 кредитного договору за управління кредитом в розмірі 1,70 % від суми кредиту за період з першого місяця користування кредитом по 60-й місяць користування кредитом.

П. 3 кредитного договору було визначено, що всі відносини між позичальником та Банком, що виникають на підставі цього договору регулюються розділом №2 „Загальні умови кредитування фізичних осіб в ПАТ „Альфа-Банк". Вказані в цьому пункті „Загальні умови " є невід'ємною частиною цього договору та визначають інші істотні умови цього договору, зокрема, але не виключно порядок і умови нарахування процентів за користування кредитом, та інші платежі, що вказані в цьому договорі.

У п. 5 кредитного договору, позичальник підтвердив, що підписанням цього договору позичальник підтверджує, що він ознайомлений у письмовій формі з умовами надання кредиту, вартістю кредиту, його перевагами та недоліками.…що він в письмовій формі ознайомлений з розділом № 2 „Загальні умови кредитування фізичних осіб в ПАТ „Альфа-Банк" та які йому роз'ясненні, зрозумілі та з якими він цілком згоден.

У пункті 4 розділу № 2 „Загальні умови кредитування фізичних осіб в ПАТ „Альфа-Банк", з яким, як вже було зазначено, позивач був ознайомлений, та з якими він цілком погодився та виконував в подальшому, було визначено, що Банк з метою сприяння позичальнику у виконанні ним своїх зобов'язань за цим договором, вчиняє дії на користь позичальника по управлінню кредитом, які полягають в наданні позичальнику комплексу послуг по управлінню кредитом, що направленні на запобігання виникнення випадків прострочення виконання зобов'язань позичальника за цим договором зокрема, але не виключно:

- послуг з розрахунку суми чергового платежу за цим договором та/або суми повного дострокового повернення заборгованості за цим кредитом, що надаються з використанням телефонного зв'язку, в контакт-центрі, через IVR-menu, шляхом направлення SMS - повідомлень на номер позичальника, оброблення запитів, що направлені Банку позичальником з використанням системи Інтернет сервісу „My Alfa-Bank" та наданні відповідей;

- надання довідок щодо розрахунково-касового обслуговування по телефонних каналах…;

- надання виписок з рахунків позичальника та/або довідок щодо розрахунково-касового обслуговування по електронній пошті…та інш. (витяг з розділу № 2 а.с.60-63).

За надання вищевказаних послуг позичальник сплачує Банку комісію за управління кредитом, розмір та порядок оплати якої визначений розділом № 1 цього договору.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно та за власним розсудом.

Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

За змістом ст. 2 Закону України „Про банки і банківську діяльність " банківський кредит - це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Ст. 47 Закону України „Про банки і банківську діяльність " передбачено самостійне встановлення банком процентних ставок та комісійної винагороди за надані послуги.

Згідно із п. 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за № 54113808, банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши, зокрема, перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо.

Нормами, викладеними в абзацах 4, 6 ч. 4 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів " передбачено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначається, детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Отже, в даному випадку йде мова про надання позичальнику комплексу послуг, як то надання виписок та смс - повідомлень, послуг з розрахунку суми чергового платежу, довідок щодо розрахунково-касового обслуговування, виписок та інш., тобто тих дій, правомірність яких передбачена ст. 47 Закону України „Про банки і банківську діяльність ", та п. 3.1 постанови Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року „Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту ", та які Банк вчинює на користь позичальника, і які жодним чином не пов'язані з діями Банку за власне ведення справи позичальника, зазначені в п. 3.6 постанови.

До того ж, підписуючи умови кредитного договору, позичальник погодив, що за надання вищевказаних послуг сплачує Банку комісію, розмір та порядок оплати якої визначений розділом 1 цього договору, виконував умови даного договору, сплачував комісію за управління кредитом, розмір якої був чітко зазначений та погоджений сторонами договору.

Отже, вищеназвана комісійна винагорода спірного договору визначена у процентному відношенні від суми кредиту і є незмінною величиною, то такі умови не суперечать як положенням ч. 5 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів ", так і затвердженому сторонами графіку платежів, згідно з яким боржник повинен сплачувати щомісяця фіксовану суму.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції правильно вважав, що аналіз положень п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, у їх системному зв'язку з вищенаведеними нормативними приписами, не дає підстав вважати комісійну винагороду за надання (інформації) виписок за рахунком та за управління кредитом платою споживача на користь Банку за дії, які той здійснює на власну користь.

Ч. 4 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів " передбачено, що споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Зі змісту спірного договору судом першої інстанції правильно встановлено, що позивача ОСОБА_2, перед укладанням кредитних договорів, було в письмовій формі ознайомлено як з умовами договору, так і з сукупною вартістю кредиту, що включає в себе комісійні винагороди за надання виписок / управління кредитом. Позивач знав про вищевказані договірні умови і свідомо погоджувався з ними, а також виконував ці умови договору, про що свідчать п.п. 1, 5, 9 відповідно до яких останній був ознайомлений як з умовами кредитування в повному обсязі, так і з сукупною вартістю кредиту, що включає в себе комісійні винагороди за надання виписок / управління кредитом. Позичальник погодився на ці умови та сплачував їх добровільно протягом всієї дії договору.

Крім того у разі незгоди з умовами кредитного договору, суд першої інстанції правильно вважав, що позивач ОСОБА_2 мав можливість скористатись правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів ", відповідно до якого споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин.

Проте, таким правом позивач ОСОБА_2 не скористався.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг " договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст. 4 цього Закону є договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

За положеннями ч. 5 ст. ст. 11, споживачів " до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

У спірному договорі комісійні винагороди визначені не за формулою зі змінними величинами, а чітко вказана у процентному значенні, така умова не суперечать положенням ч. 5 ст.11 Закону України „Про захист прав споживачів " та такі умови, які узгоджені сторонами.

Отже, суд першої інстанції правильно вважав, що позовні вимоги про визнання недійсними умов кредитного договору задоволенню не підлягали з мотивів, викладених вище.

Позовні вимоги позивача про стягнення з Банку суми коштів 21060,82 грн. є похідними від вимог про визнання пунктів договору недійсними, тому у разі відмови судом першої інстанції у задоволенні первісних позовних вимог у цій справі, похідні від них позовні вимоги позивача у цій справі також не підлягали задоволенню.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 в особі представника Железняка О.В. є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену ним в його позові у цій справі, та яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

В силу вимог ст. 3 ЦПК України ОСОБА_2 мав право на звернення до суду із вищезазначеним позовом.

Згідно із ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Однак, здійснюючи правосуддя, суд захищає права… фізичних осіб… у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_2 та представник останнього не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.

Доводи позивача та його представника спростовуються правильно встановленими судом першої інстанції фактичними обставинами цієї справи.

Дійсно в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 16.11.2016 року у справі № 6-1746цс16, є обов'язковим для застосування та має враховуватись судами загальної юрисдикції, за змістом якого:

«Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Суди, дійшовши висновку про те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, не звернули уваги, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним».

Проте, позивач та його представник трактують цей висновок Верховного Суду України на свій власний розсуд, перекручуючи зміст останнього.

Висновки суду першої інстанції у цій справі узгоджуються із вищезазначеним висновком Верховного суду України та не суперечать останньому.

Нерозкриття детального складу послуг, за які сплачується комісійна винагорода в п. 2.8 вищезазначеного договору сторін, а розкриття останнього у додатку № 1 «Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх сукупних послуг» та Розділі 2 «Загальні умови кредитування фізичних осіб в ПАТ „Альфа-Банк"» тощо, які є невід'ємною частиною вказаного договору сторін, з якими позивач погодився, підписавши вищезазначений договір (п. 9 договору, копія а.с. 6), не може бути підставою для визнання недійсним п. 2.8.1 кредитного договору №500506565 від 05 серпня 2014 року, укладеного між сторонами у цій справі, та стягнення з Банку на користь позивача в порядку реституції 21060,82 грн.

Зазначені послуги Банку, за які стягується плата, є послугами на користь позичальника ОСОБА_2, а не на користь Банку, та їх загальна сукупна вартість чітко зазначена в графіку, якій підписаний обома сторонами, у тому числі позичальником.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України сприяв повному та всебічному розгляду цієї справи.

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Однак, докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Встановлено, що судом першої інстанції оскаржуємим рішенням не вирішувалось питання про розподіл між сторонами понесених ними судових витрат у цій справі, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, тому останнє також не було предметом апеляційного перегляду у цій справі апеляційним судом, та може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за заявою осіб, які беруть участь у справі, або за ініціативою суду в порядку, передбаченому ст. 220 ЦПК України.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника Железняка Олега Володимировича відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.