Судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ Ступак О.В.
25 жовтня 2017 року м. Київ
щодо вирішення цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до Генеральної прокуратури України, Національного антикорупційного бюро України, ОСОБА_3 про визнання права власності, зобов'язання повернути грошові кошти, за касаційними скаргами представників ОСОБА_2: ОСОБА_4, ОСОБА_5, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24 травня 2017 року.
За наслідками розгляду 25 жовтня 2017 року указаної справи колегією суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ постановлено ухвалу, якою відхилено касаційні скарги представників ОСОБА_2: ОСОБА_4, ОСОБА_5, та залишено без змін рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24 травня 2017 року.
Із вказаним висновком колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не погоджуюся та висловлюю окрему думку з огляду на таке.
У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із указаним позовом, в якому просив визнати за ним право власності на грошові кошти, вилучені 15 червня 2016 року в ході обшуку індивідуальних банківських сейфів Публічного акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» (далі - ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень») за адресою: вул. Велика Васильківська, 65, м. Київ, у сумі 250 тис. доларів США та 180 тис. євро, а також витребувати зазначені грошові кошти з незаконного володіння Національного антикорупційного бюро України (далі - НАБУ) та повернути їх власнику.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що він є власником указаних грошових коштів, що були отримані ним 02 березня 2016 року від відчуження належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу. При цьому отримані від відчуження квартири гроші кошти у сумі 16 265 600,00 грн були переведені позивачем у валюту: частково в долари США, частково в євро. У подальшому вказані грошові кошти були поміщені ним в індивідуальні сейфи ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» за адресою: вул. Велика Васильківська, 65, м. Київ. 15 червня 2016 року у ході проведення обшуку індивідуальних сейфів НОМЕР_1 та НОМЕР_2, які знаходяться у приміщенні Київського відділення № 2 ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень», із сейфу НОМЕР_1 було вилучено грошові кошти у сумі 180 тис. євро, а з сейфу НОМЕР_2 - 250 тис. доларів США. 24 червня 2016 року слідчим суддею Солом'янського районного суду м. Києва на ці грошові кошти накладено арешт.
Посилаючись на те, що грошові кошти безпідставно перебувають у володінні НАБУ, а дії Генеральної прокуратури України (далі - ГПУ) щодо звернення до суду з клопотанням про накладення арешту є нічим іншим, як оспорюванням його права власності на вказане майно, позивач просив задовольнити указаний позов.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 24 травня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційних скаргах представники ОСОБА_2: ОСОБА_4, ОСОБА_5, посилаючись на порушенням судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просили скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити, не передаючи справу на новий розгляд.

Судом установлено, що НАБУ здійснюється досудове розслідування, а Спеціалізованою антикорупційною прокуратурою (далі - САП) ГПУ - процесуальне керівництво у кримінальному провадженні від 04 грудня 2015 року № 0000002 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 5 ст. 191, ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 205 КК України, в якому відповідач ОСОБА_3 підозрюється у заволодінні грошовими коштами на загальну суму 737 млн грн.

15 червня 2016 року детективами НАБУ на підставі ухвали слідчого судді Солом'янського районного суду м. Києва від 14 червня 2016 року проведено обшук індивідуальних сейфів НОМЕР_1 та НОМЕР_2, які знаходяться в приміщенні Київського відділення № 2 ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень», внаслідок чого з сейфу НОМЕР_1 було вилучено грошові кошти у сумі 180 тис. євро, а з сейфу НОМЕР_2 - 250 тис. доларів США. За результатами проведеного обшуку складено протокол.

Постановою детектива НАБУ від 16 червня 2016 року грошові кошти у сумі 250 тис. доларів США та 180 тис. євро під час обшуку в приміщенні ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» вилучені з індивідуальних банківських сейфів НОМЕР_1 та НОМЕР_2, були визнані речовими доказами у кримінальному провадженні № 0000002.

Ухвалою слідчого судді Солом'янського районного суду м. Києва від 24 червня 2016 року клопотання прокурора задоволено, накладено арешт на ці ж кошти, які були вилучені з індивідуальних сейфів позивача під час проведення обшуку з метою забезпечення можливої конфіскації майна або забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні стосовно відповідача ОСОБА_3

У вказаній ухвалі зазначено, що прокурор у судовому засіданні стверджував, що в органу досудового розслідування існує сукупність достатніх підстав та розумних підозр вважати, що указані грошові кошти належать підозрюваному ОСОБА_3

Під час розгляду указаної цивільної справи судом також установлено, що 02 березня 2016 року між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Віннер груп України» укладено договір купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 248,2 кв. м та житловою площею 111,6 кв. м.

Відповідно до п. п. 2.1, 1.2 зазначеного договору продаж квартири вчинено за 16 265 600 грн та визначено порядок оплати майна - шляхом перерахування грошових коштів на рахунок, відкритий на ім'я позивача в ПАТ «ПУМБ».

Також установлено, що 09 червня 2015 року між позивачем та ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» укладено договір № 166/20 на користування індивідуальним сейфом, згідно з умовами якого банк надав клієнту в користування на визначений строк із 09 червня 2015 року по 12 червня 2015 року включно за плату індивідуальний сейф НОМЕР_1. У цей же день між тими ж сторонами укладено договір № 167/20 на аналогічних умовах про надання у користування позивачеві індивідуального сейфу НОМЕР_2.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, із висновками якого погодилися суди апеляційної і касаційної інстанцій, виходив із того, що позивачем не надано достатніх доказів, які б свідчили про наявність у нього права, з метою захисту якого він звернувся до суду.

Зокрема, суд зазначив, що позивач не надав безспірних доказів, що вилучені у сейфах банку й арештовані грошові кошти в сумі 180 тис. євро та 250 тис. доларів США належать саме йому.

При цьому наданий позивачем договір купівлі-продажу квартири суд вважав таким, що не може слугувати доказом поміщення у сейф коштів, отриманих від продажу нерухомого майна, оскільки реалізовано його за національну валюту України, а доказів їх конвертації в іноземну валюту до справи не долучено. Разом із тим суд виходив із того, що позивачем не надано доказів того, що грошові кошти знято з рахунку, відкритого на виконання умов договору купівлі-продажу квартири.

При цьому погодився з висновками суду, зробленими при накладенні арешту у рамках кримінального провадження на вказані кошти, які ґрунтувались на тому, що наявність довіреності про користування індивідуальним сейфом свідчить про належність коштів, які перебували у цьому сейфі, саме ОСОБА_3

Однак із вказаними висновками погодитися не можна виходячи з наступного.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Стаття 1 ЦПК України передбачає, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України, у тому числі ст. ст. 15, 16 ЦК України та ст. ст. 1, 3, 15 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб'єктивне матеріальне право на їх задоволення.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Разом із тим відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Згідно зі ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Питання допустимості доказів урегульовано ст. 59 ЦПК України, згідно з якою суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 179 ЦПК України передбачено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до положень ст. 292 ЦК України власник може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до закріпленого в ст. 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

За приписами ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлено, що жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Оцінюючи можливість захисту права особи за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, ЄСПЛ загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося у зв'язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами, в яких особи позбавлені права власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або щодо якого припускається, що воно було придбане незаконно (рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 05 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 04 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 06 листопада 2008 року).

Отже, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність. В оцінці дотримання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Разом із тим згідно зі ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Статтею 60 ЦПК України установлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вважаю, що судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій у цій справі суперечать наведеним положенням норм процесуального права, а також ухвалені із порушенням норм матеріального права.

Так, вказуючи на законний спосіб набуття вищевказаних грошових коштів та у зв'язку з цим належність позивачу цих грошових коштів на праві власності, останній посилався на договір купівлі-продажу від 02 березня 2016 року, згідно з яким він відчужив належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Однак, розглядаючи спір, який виник між сторонами у цій справі за позовом ОСОБА_2 щодо захисту права власності, суди залишили поза увагою й не надали належної правової оцінки тій обставині, що право власності ОСОБА_2 на грошові кошти, отримані від продажу належної йому квартири, як і законність їх набуття на праві власності ніким не оспорюється, про що свідчить відсутність відповідної вимоги, таким чином, право власності позивача на грошові кошти презюмується, і залежно від цього суд повинен був з'ясувати наявність законних підстав для поширення права іншої особи на ці кошти та у зв'язку з цим фактичне вибуття із власності позивача цих грошових коштів.

У зв'язку з цим, вважаю, що суди не дослідили достатньо повно питання щодо підстав набуття права власності, крім того, не розмежували обставин, за яких законне походження майна особи не оспорюється, від інших - щодо набуття майна злочинним шляхом або щодо якого припускається, що воно було придбане незаконно.

Крім того, суд не звернув достатньої уваги на те, якими доказами підтверджується позиція сторони відповідача щодо неналежності спірних грошових коштів позивачу та їх належність саме відповідачу ОСОБА_3, зважаючи на вищевказані положення ст. ст. 10, 57-60 ЦПК України.

Вищевказане дає підстави для висновку, що судами порушено норми процесуального права щодо сприяння всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, установлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, вважаю, що оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам ст. ст. 213-215, 315 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, тому наявні підстави для їх скасування та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Суддя О.В. Ступак