Справа № 359/3228/17 Головуючий у І інстанції Муранова-Лесів І. В.
Провадження № 22-ц/780/4733/17 Доповідач у 2 інстанції Олійник В. І.
Категорія 53 09.10.2017
УХВАЛА

Іменем України

09 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - Олійника В.І.,

суддів Кашперської Т.Ц., Коцюрби О.П.,

при секретарі Волошину В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 - представника Державного підприємства «Зал офіційних делегацій» на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Зал офіційних делегацій» про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на займаній посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а :

У квітні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зазначеним позовом, який уточнила в ході розгляду справи та просила:

- визнати її звільнення 17.03.2017 року з посади економіста з договірних питань та претензійних робіт Державного підприємства «Зал офіційних делегацій» на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України незаконним;

- визнати незаконним та скасувати наказ Державного підприємства «Зал офіційних делегацій» №98/к (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) від 17.03.2017 року;

- поновити її на роботі в Державному підприємстві «Зал офіційних делегацій»;

- стягнути з Державного підприємства «Зал офіційних делегацій» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі - 68249 грн. 95 коп.;

- стягнути із Державного підприємства «Зал офіційних делегацій» на її користь моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що від 18 серпня 2014 року вона перебувала з відповідачем в трудових відносинах і працювала на посаді економіста з договірних питань та претензійних робіт в Державному підприємстві Зал офіційних делегацій».

06 січня 2017 року її було ознайомлено з наказом в.о.директора ДП «Зал офіційних делегацій» від 06.01.2017 року №21/к «Про скорочення посади економіста з договірних питань та претензійної роботи», за змістом якого посаду, на якій працювала позивачка, було скорочено у зв'язку з введенням в дію нового штатного розпису, затвердженого 30 грудня 2016 року та введеного в дію 03 січня 2017 року.

На її скаргу до Державного управління справами вона отримала відповідь ДП «ЗОД», згідно з якою підставою для її скорочення було приведення назв посад у відповідність до Класифікатора професій ДК 003:2010, а саме, у ньому відсутня її посада «економіст з договірних питань та претензійних робіт», а є наявна посада «економіста з договірних та претензійних робіт», а також роз'яснено, що з метою оптимізації організаційної структури підприємства немає необхідності залишати цю посаду, яка дублює функціональні обов'язки юридичної та бухгалтерської служби.

Зазначала, що через два місяці після ознайомлення з наказом про скорочення, вона намагалась дізнатись у керівництва ДП «ЗОД» дату, з якої вона повинна бути звільнена, так як жодного повідомлення, в якому б її було попереджено про визначену дату звільнення, не отримувала.

Не отримавши відповіді від відповідача з метою підготовки необхідних документів для становлення на облік в центрі зайнятості, вона подала 06.03.2017 року до ДП «ЗОД» заяву в якій просила видати копію необхідних для цього документів.

Також стверджувала, що дуже хвилюючись з приводу ситуації, що склалася, 07 березня 2017 року, знаходячись на своєму робочому місці, вона відчула себе погано і була вимушена звернутись за допомогою до лікарів.

17 березня 2017 року повернувшись до роботи позивачці стало відомо, що наказом від 17 березня 2017 року №98/к вона була звільнена із займаної посади у зв'язку зі скороченням посади за п.1 ст.40 КЗпП України.

Своє звільнення вважала незаконним, посилаючись на те, що новим штатним розкладом ДП «ЗОД» від 30.12.2016 року було передбачено не лише скорочення її посади, а й введення до структури робітників підприємства декількох нових посад працівників економічного спрямування і відповідач мав можливість перевести її на іншу роботу в межах її професії та кваліфікації, проте свідомо знехтував таким обов'язком, чим допустив порушення ч.3 ст.40 та ч.3 ст.492 КЗпП України.

Зазначала, що в порушення вимог ст.42 КЗпП України відповідачем було порушено її переважне право на залишення на роботі і що на момент її звільнення на вказані нові посади були прийняті нові працівники. Вважала, що реальної зміни в організації виробництва і праці на підприємстві не відбулося, а всі дії були направлені виключно на протиправне звільнення її із займаної посади.

Позивачка стверджувала, що відповідно до вимог ст.235 КЗпП України при прийнятті рішення про поновлення на роботі має бути стягнутий середній заробіток за час вимушеного прогулу. Крім того, звільнення без законної підстави завдало їй (позивачці) моральних страждань та потребує додаткових зусиль для організації її життя, а також внаслідок цього погіршився стан її здоров'я. Завдану моральну шкоду вона оцінилау 10000 грн.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 серпня 2017 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним звільнення ОСОБА_3 17.03.2017 року з посади економіста з договірних питань та претензійних робіт ДП «Зал офіційних делегацій» на підставі п.1 ст 40 КЗпП України.

Визнано незаконним та скасовано наказ ДП «Зал офіційних делегацій» №98/к (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) від 17.03.2017 року.

Поновлено ОСОБА_3 на роботі в ДП «Зал офіційних делегацій».

Стягнуто з ДП «Зал офіційних делегацій» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 67083 грн. 12 коп.

Стягнуто з ДП «Зал офіційних делегацій» на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 5664 грн.

Стягнуто з ДП «Зал офіційних делегацій» на користь ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 640 грн.

Стягнуто із ДП «Зал офіційних делегацій» на користь держави судовий збір в сумі 1280 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ДП «Зал офіційних делегацій» з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким відмовити позивачці в повному обсязі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги про поновлення позивачки на раніше займаній посаді економіста з договірних питань та претензійних робіт ДП «Зал офіційних делегацій» є обґрунтованими, доведеними і такими, що підлягали до задоволення в повному обсязі, а вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягали до часткового задоволення.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За змістом ч.3 ст.10 та ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 від 18 серпня 2014 року до 17 березня 2017 року включно працювала на посаді економіста з договірних питань та претензійних робіт у державному підприємстві «Зал офіційних делегацій», що підтверджується даними її трудової книжки, а також наказами про прийняття на роботу №124р від 18 серпня 2014 року та про звільнення з роботи №98/к від 17 березня 2017 року.

Встановлено, що 30 грудня 2016 року в.о.директора ДП «ЗОД» Мамедовим Н.Т. було затверджено штатний розпис на 2017 рік Державного підприємства «Зал офіційних делегацій», який був погоджений керівником державного управління справами Куцик І.М. 03 січня 2017 року.

За змістом вказаного штатного розпису була виключена посада економіста з договірних питань та претензійних робіт економічно-правового сектору, на якій працювала позивачка. У порівнянні зі штатним розписом зі змінами, які були введені в дію від 25 березня 2014 року, встановлено, що в ДП «ЗОД» замість фінансово-економічного відділу (2 одиниці - завідувач сектору, бухгалтер), економічно-правового сектору (2 одиниці - завідувач сектору, економіст з договірних та претензійних робіт) було створено: відділ бухгалтерського обліку та звітності (9 одиниць - головний бухгалтер, заступник головного бухгалтера, провідний бухгалтер, 3 бухгалтери, провідний економіст, економіст, економіст з праці).

Судом першої інстанції встановлено, що затвердженим 30.12.2016 штатним розписом було передбачено збільшення штату зі 160 до 165 штатних одиниць (а.с.56, 57).

Також встановлено, що наказом в.о.директора ДП «Зал офіційних делегацій» Мамедова Н.Т. від 06.01.2017 №21/к «Про скорочення посади економіста з договірних питань та претензійної роботи» відповідно до штатного розпису Державного підприємства «Зал офіційних делегацій», затвердженого 30 грудня 2016 року та погодженого 03 січня 2017 року державним управлінням справами, яке введено в дію наказом від 03 січня 2017 року, скорочено посаду економіста з договірних питань та претензійної роботи на Державному підприємстві «Зал офіційних делегацій» (п.1 наказу) (а.с.8).

За змістом п.2 наказу інспектору Власюк І.Ю. наказано вручити економісту з договірних питань та претензійної роботи ОСОБА_3 персональне попередження під розпис про скорочення її посади.

Доказів вручення позивачці такого персонального попередження про наступне вивільнення суду не було надано.

Також встановлено, що наказом (розпорядження) №71/к від 07 березня 2017 року в.о.директора ДП «ЗОД» Мамедов Н.Т. наказав звільнити ОСОБА_3 з фінансово-економічного відділу - економіста з договірних питань та претензійних робіт за скороченням посади, за п.1 ст.40 КЗпП України. Підстава звільнення: наказ «Про скорочення посади економіста договірних питань та претензійних робіт» від 06.01.2017 №21/к, заява ОСОБА_3 від 06.03.2017 року.

Проте відповідний запис до трудової книжки позивачки не був внесений (а.с.48-зворот) та наказом від 17.03.2017 року №97/к у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю ОСОБА_3 від 07 березня 2017 року до 16 березня 2017 року включно, було скасовано наказ від 07 березня 2017 року №71/к. Підстава: листок непрацездатності ОСОБА_3 (серії АДА №825153).

Наказом (розпорядження) №98/к від 17 березня 2017 року в.о.директора ДП «ЗОД» Мамедова Н.Т. позивачку було звільнено із займаної посади економіста з договірних питань та претензійних робіт за скороченням посади за п.1 ст.40 КЗпП України. Підстава звільнення: наказ «Про скорочення посади економіста договірних питань та претензійних робіт» від 06.01.2017 №21/к, заява ОСОБА_3 від 06.03.2017 року, наказ від 07.03.2017 року №71/к, наказ від 17.03.2017 року №97/к (а.с.52).

З оскаржуваним наказом позивачка була ознайомлена 17.03.2017 року о 13.00год. (а.с.52).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст.40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках зміни в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Відповідно до вимог ч.3 вказаної статті одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", то власник, або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Крім того, за змістом ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

В порушення вищенаведених вимог відповідач не повідомив позивачку про наступне вивільнення, оскільки сам факт ознайомлення позивачки з наказом про скорочення її посади, що було визнано сторонами, не є таким належним повідомленням.

Судом також встановлено, що фактично на підприємстві не відбулося скорочення чисельності або штату працівників, а відбулася реорганізація структурних підрозділів, при цьому збільшилася кількість штатних одиниць, зокрема, замість двох посад за спеціальністю економіста до штатного розпису було введено три таких посади, жодна з яких не була запропонована позивачці.

Крім того, в ході розгляду клопотання про прийняття письмового доказу - Акту «Про відмову ОСОБА_3 від зайняття іншої посади у зв'язку із скороченням» від 06.01.2017 року (а.с.104,108-111) судом було встановлено, що представниками відповідача визнано той факт, що станом на 06.01.2017 року була також вакантна посада менеджера систем якості, проте належних і допустимих доказів, поданих відповідно до вимог ст.131 ЦПК України, що така посада була запропонована позивачці, відповідачем також не було надано. Крім того, вказаний Акт «Про відмову ОСОБА_3 від зайняття іншої посади у зв'язку зі скороченням» від 06.01.2017 року не був прийнятий судом до розгляду в якості належного і допустимого доказу у зв'язку з його несвоєчасним поданням.

Суд також вірно вважав, що з урахуванням змін у штатному розписі та введенням додаткової посади відповідного спрямування за спеціальністю позивачки - економіст (а.с.49,57) відповідачем не доведено, що при перестановці (перегрупуванні) працівників на введені штатним розписом посади провідного економіста, економіста та економіста з праці були переведені більш кваліфіковані працівники, з більш високою продуктивністю праці, та що при цьому враховано стаж роботи позивачки на даному підприємстві та за спеціальністю, що підтверджується її трудовою книжкою, а також вищою освітою позивачки та присвоєнням їй звання «Почесного працівника авіаційного транспорту» (а.с.43-48, 49, 50).

Будь-яких належних і допустимих доказів того, що відповідачем при звільненні позивачки було дотримано вищенаведених вимог ст.42 КЗпП України суду не було надано.

Суд також вірно вважав необґрунтованим та безпідставним посилання відповідача як на підставу звільнення позивачки із займаної посади за п.1 ст.40 КЗпП України на її заяву від 06.03.2017 року, копія якої було долучена до письмових заперечень відповідача від 11.07.2017 року та за змістом якої позивачка просила звільнити її з роботи за ст.40 п.1 ч.1 - скорочення посади з 06.03.2017 року.

Представниками відповідача було визнано, що оригінал зазначеної заяви був позивачкою розірваний 06.03.2017 року, тобто в день її складання, про що також свідчить наданий відповідачем Акт від 06 березня 2017 року б/н «Про пошкодження заяви ОСОБА_3.», та оглянуті в судовому засіданні обривки заяви, які без відповідного експертного дослідження не дають можливості в повному обсязі та об'єктивно встановити її зміст.

Крім того, ст.40 КЗпП України передбачає підстави для розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, отже сама по собі така заява ОСОБА_3 не могла бути підставою для її звільнення з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Суд прийшов до вірного висновку, що з урахуванням досліджених в судовому засіданні доказів та встановлених судом вищенаведених обставин справи, така заява не могла бути врахована при винесені наказів про звільнення позивачки як від 07 березня 2017 року так і оскаржуваного наказу №98/к від 17 березня 2017 року, оскільки сам факт та характер її пошкодження не давали можливості уповноваженому власником органу встановити її зміст.

Так, відповідно до вимог ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

За ч.5 ст.235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року №100 та виходячи із середньоденного заробітку позивача ОСОБА_3 за два останні місяці роботи перед звільненням (січень та лютий 2017 року) і кількості днів вимушеного прогулу за період від 18.03.2017 року до 23.08.2017 року включно, що становить 108 днів, середній заробіток, який підлягає стягненню, становить 67083грн.12коп

При цьому суд враховано, що кількість відпрацьованих днів у січні та лютому 2017 року підтверджується розрахунковими листками (а.с.15, 93).

Щодо заявлених позивачкою вимог про відшкодування завданої їй внаслідок незаконного звільнення моральної шкоди в сумі 10000 гривень, то суд вірно вважав, що в цій частині позовні вимоги підлягали частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ст.237-1 КЗпП України відшкодуванню власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Судом встановлено, що звільнення відбулося з порушенням чинного законодавства та законних прав позивачки, що завдало їй моральних переживань та вимагало від неї вжиття додаткових зусиль для організації свого життя, вона була вимушена звернутися до центру зайнятості, а також за правовою допомогою та до суду. Водночас, належних і допустимих доказів того, що погіршення стану здоров'я позивачки відбулося саме внаслідок протиправних дій відповідача, суду не було надано.

У зв'язку з викладеним та враховуючи, що встановлений судом факт порушення прав позивачки є також частковим відшкодуванням завданої моральної шкоди, яка носила характер простих душевних переживань, суд, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, вірно вважав можливим та необхідним стягнути на користь позивачки моральну шкоду в розмірі одного розміру посадового окладу позивачки на момент її звільнення в сумі 5664 грн.

При цьому суд вірно врахував і ту обставину, що позивачка намагалася попередити своє незаконне звільнення і ще в січні 2017 року зверталася до Державного управління справами з приводу порушення її трудових прав, в якій зокрема зазначала, що має загальний трудовий стаж 37 років, зокрема 15 років в авіаційних підприємствах Державного управління справами, має відзнаку «Почесний працівник цивільної авіації», та що її звільняють перед пенсією, не знаходять нової посади і не пропонують нічого (а.с.89, 90), і ця скарга була розглянута в.о.Директора ДП «Зал офіційних делегацій», що вбачається з наданої ОСОБА_3 та Державному управлінню справами відповіді (а.с.10-12). З відповіді також вбачається, що відповідач не визнав порушень прав позивачки та запевнив, що скорочення посади, яку займає ОСОБА_3 буде проведено у строки та враховуючи положення діючого законодавства про працю, проте, як встановлено судом, цього не було дотримано, а зазначена переписка свідчить про тривалий конфлікт між сторонами, що враховано судом при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди.

Строк звернення з позовом до суду, визначений ст.232 КЗпП України, позивачкою не був порушений.

Відповідно до вимог ст.88 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати в сумі 640 грн., понесені позивачкою, підлягали відшкодуванню за рахунок відповідача, а також у зв'язку із задоволенням позову про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу судовий збір в сумі 1280 грн. підлягав стягненню з відповідача на користь держави.

Такі висновки суду першої інстанції є такими, що відповідають вимогам закону та обставинам справи.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позову, а саме, визнання незаконним звільнення ОСОБА_3, визнання незаконним та скасування наказу про припинення трудового договору (контракту), поновлення ОСОБА_3 на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 67083 грн. 12 коп., моральної шкоди в розмірі 5664 грн. та судового збору.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - представника Державного підприємства «Зал офіційних делегацій» відхилити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.І. Олійник

Судді: Т.Ц. Кашперська

О.П. Коцюрба