РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2017 року Рівненський міський суд Рівненської області

в особі головуючої судді - Панас О.В.

при секретарі - Корнійчук А.В.

з участю: представника позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя , -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_4 звернулася до Рівненського міського суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_2, який був зареєстрований 12 лютого 1999 року відділом РАГС м. Рівне, актовий запис №104.

Від шлюбу у них народилося двоє дітей ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

10 вересня 2014 року рішенням Рівненського міського суду по справі №569/11813/14-ц шлюб між нею та Відповідачем було розірвано та залишено дітей проживати з нею. За час подружнього життя придбано, згідно договору міни від 23 квітня 2009 року посвідченого державним нотаріусом Другої Рівненської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1. Дана квартира була оформлена на відповідача, що підтверджується також витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, витягами про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів, витягом з Державного реєстру правочинів та технічним паспортом на квартиру.

Згідно п. 15 договору міни слідує, що квартира яка є предметом обміну та квартира, яка набувається є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4.

Отже, суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Зважаючи на те, що відповідно до рішення Рівненського міського суду по справі №569/11813/14-ц судом від 10 вересня 2014 року залишено проживати дітей з нею та рішенням Рівненського міського суду Рівненської області по справі №569/11815/14-ц від 22 вересня 2014року, було стягнуто з Відповідача аліменти на дітей в розмірі 900 грн., що припадає на кожну дитину по 450 грн, які на даний час є незначними та навіть меншими за 30% прожиткового мінімуму для дітей такого віку. Законодавчий розмір прожиткового мінімуму для дітей від 6 до 18 років з 1 січня 2017р. становить - 1689 грн., а 30% прожиткового мінімуму складає - 506,7 грн. Розмір аліментів, які сплачує Відповідач на дітей є недостатніми для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Тому, враховуючи її інтереси та інтереси дітей, просила відступити від рівності часток при поділі спільно набутого майна, виділивши у власність 2/3 ідеальної частки спірної квартири їй, а 1/3 ідеальну частку спірної квартири відповідачеві.

Вартість квартири відповідно до довідки Рівненського міського бюро технічної інвентаризації №1250 від 22 травня 2017р. становить 184830,0 грн

Просила здійснити поділ спільного майна подружжя виділивши їй у власність 2/3 ідеальної частки квартири АДРЕСА_2 , а у власність відповідача 1/3 ідеальної частки квартири АДРЕСА_2 .

В судовому засіданні представник позивача за довіреністю ОСОБА_1 позов підтримала в межах доводів позовної заяви та просила задовольнити .

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав , просив відмовити в його задоволенні.

Згідно поданих до суду письмових заперечень, які були підтримані ним в межах їх доводів в судовому засіданні, вважає позовні вимоги незаконними та необгрунтованими виходячи з наступного:

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 10 вересня 2014 року шлюб між ним та позивачем було розірвано. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 вересня 2014 року з нього стягнуто аліменти на користь позивачки на утримання неповнолітніх дітей.

Потягом 3-х років і по даний час проживають спільно у спірній квартирі разом із спільними дітьми. За цей весь час між ними з приводу поділу спірного майна будь-яких спорів не виникало. Протягом 3-х років він повністю утримую спірну квартиру, а саме сплачує всі види комунальних платежів, робить поточні ремонти. Іншого житла не має. Фактично позивач не приймала жодної участі в утриманні даного майна.

Крім того, кожного місяця сплачує аліменти на утримання спільних дітей, та у добровільному порядку постійно надає дітям іншу фінансову допомогу, купуючи їм одяг, продукти харчування, ліки та інші речі, що необхідні для забезпечення належного рівня життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дітей. Позивач ,фактично, отримуючи аліменти на утримання неповнолітніх дітей використовує їх для власних потреб, а відтак не несе суттєвих матеріальних затрат, на які посилається в позовній заяві.

Вважає поділ спільного майна подружжя не законним.

Позивач у позовних вимогах ґрунтується лише на відступлені від рівності часток та не наводить альтернативи щодо поділу спільного подружнього майна в рівних частках, а суд на підставі ст.. 10,11 ЦПК України розглядає справу в межах позовних вимог, тому просив залишити позовну заяву без задоволення в повному обсязі. Представник відповідача за довіреністю ОСОБА_3 позов не визнав, дав аналогічні поясненя. Просив відмовити в задовленні позову.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовна заява підлягає до задоволення частково.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 набули у власність згідно договору міни від 23 квітня 2009 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Рівненської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 , квартиру АДРЕСА_3. Спірна квартира була оформлена на ОСОБА_2, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, витягами про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів, витягом з Державного реєстру правочинів та технічним паспортом на квартиру оглянутими в судовому засіданні.

Також судом встановлено, згідно п. 15 договору міни, квартира яка є предметом обміну та квартира, яка набувається є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4.

Відповідно до ч.І ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власної подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що сукупністю належних та допустимих доказів підтверджується, що спірна АДРЕСА_4 була придбана сторонами в період шлюбу і є спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно ч.З ст. 70 СК України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Так, судом встановлено, що позивачка за рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 вересня 2014 року отримує від відповідача аліменти на дітей в розмірі 900 грн., які відповідач слачує.

Згідно з ч.1 ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Проте, судом не встановлено фактів звернення позивачкою до суду з позовом про зміну розміру аліментів по зазначених вище обставинах, а відтак, суд прийшов до висновку, що доводи позивачки про недостатність коштів для забезпечення дітей, що дає право на збільшення її частки при поділі майна, є безпідставними.

Разом з тим, судом встановлено, що комунальні платежі за спірну квартиру сплачуються виключно відповідачем, що значно зменшує витрати позивачки, та дає можливість ці кошти витрачати на себе та дітей.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 підлягають до задоволення частково та визначенням за кожним із співвласників права спільної власності в рівних частках, а саме по 1/2 ідеальної частки квартири АДРЕСА_5, та припинення спільної сумісної власності на квартиру. Визначення часток у спірній квартирі за сторонами не впливає на право дітей, які зареєстровані та проживають в квартирі, постійного користування даною квартирою.

На підставі викладеного, ст..ст. 60, 70 СК України ст.ст. 319,372 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 60, 82, 88, 212-215, 223, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_4 задовольнити частково.

Визначити частку в АДРЕСА_4, належної на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2, ОСОБА_4 в розмірі по 1/2 ідеальної частки квартири кожному, та припинити спільну сумісну власність на квартиру АДРЕСА_6.

Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_4 понесені витрати по оплаті судового збору в сумі 924 (дев'ятсот двадцять чотири ) грн. 15 коп.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд з поданням в десятиденний строк апеляційної скарги з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: О.В.Панас