Ухвала

іменем україни

18 жовтня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в Здолбунівському районі Рівненської області про відшкодування майнової та моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 26 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 05 квітня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що Управлінням Пенсійного фонду України в Здолбунівському районі Рівненської області (далі - УПФУ в Здолбунівському районі Рівненської області) внаслідок неправомірної відмови у виплаті позивачу доплати до пенсії було завдано позивачу майнових збитків у вигляді інфляційних втрат за період із жовтня 2014 року по травень 2016 року у розмірі 712 грн 16 коп. Крім того, внаслідок указаних протиправних дій позивачу завдано моральної шкоди, оскільки проведення правових заходів щодо оскарження таких дій і рішень потягло за собою нераціональне витрачання його життєвого часу, спричинило постійний стресовий стан, а також виникнення нервозних захворювань, що в сукупності обумовило необхідність залучення значних душевних та матеріальних ресурсів, які і дотепер вимагають компенсаторних можливостей задля їх подолання. Розмір завданої моральної шкоди оцінив у 10 тис. грн.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 26 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 05 квітня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Статтею 1173 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

За своєю правовою природою інфляційні втрати є штрафом за прострочення виконання грошового зобов'язання, які обчислюються у відсотках від суми невиконаного зобов'язання.

Крім того, відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України).

На підставі наявних у справі доказів суд дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач діяв правомірно на підставі чинного законодавства, факту завдання позивачу матеріальної і моральної шкоди не встановлено.

При цьому суд правильно вважав, що положення ч. 2 ст. 625, ст. ст. 1161, 1173-1175 ЦК України, на які посилається позивач, до спірних правовідносин не застосовуються, оскільки стягнення інфляційних збитків пов'язане з невиконанням або неналежним виконанням цивільно-правових зобов'язань та є заходом цивільно-правової відповідальності.

Проте, як установив суд, відповідач є неприбутковою організацією і як орган державної влади не користується грошовими коштами, належними позивачу.

Посилаючись на викладене, а також правові позиції Верховного Суду України, викладені у постановах від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14 та від 06 квітня 2016 року у справі № 6-352цс16, суд підставно вважав необґрунтованими позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди.

Крім того, керуючись ст. ст. 23, 1167 ЦК України, суд дійшов правильного висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено, що діями відповідача йому було завдано тяжких моральних страждань та погіршення стану здоров'я, що безпосередньо пов'язане з діями відповідача, які спрямовані на невиконанням ним грошових зобов'язань, при цьому інших підстав для відшкодування моральної шкоди позивачем не наведено.

Таким чином, розглядаючи зазначений позов, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а також встановивши обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність та необґрунтованість заявлених позовних вимог.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Статтею 212 ЦПК України установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень убачається, що суди надали належну оцінку зібраним у справі доказам, достатньо повно установили фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. Підстав вважати помилковими висновки судів по суті вирішеного спору колегія суддів не вбачає.

Доводи касаційної скарги полягають у незгоді із висновками судів попередніх інстанцій щодо вирішення позову, проте ці доводи були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій по суті заявлених позовних вимог, які їх обгрунтовано спростували, про що свідчить зміст оскаржуваних судових рішень. Таким чином, доводи касаційної скарги позивача щодо підстав для відшкодування матеріальної та моральної шкоди зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії касаційного перегляду справи не передбачено.

Наведені в касаційній скарзі доводи про неправильне застосування судами норм матеріального права є помилковими, зважаючи на установлені судами обставини справи та відповідні їм правовідносини; достатньо повно установивши обставини справи, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню.

Отже, судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 26 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 05 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко