Справа № 276/299/16-ц
Провадження по справі №2/276/9/17
25 жовтня 2017 року смт. Хорошів
Володарсько-Волинський районний суд Житомирської області
в складі: головуючого-судді Мельника М.Л.
при секретарі Процюк О.В.
з участю представника позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Володарсько-Волинського районного суду цивільну справу за позовом
публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
третя особа: служба у справах дітей Хорошівської районної державної адміністрації
Позивач після уточнення позовних вимог просить суд виселети ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та неповнолітню дитину ОСОБА_6, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку за адресою: смт.Хорошів пров.Інтернаціональний 20 Житомирської області, судові витрати покласти на відповідачів.
Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та дав пояснення по суті заявленого позову.
Відповідачі повідомлялися через засоби звязку про час та місце розгляду справи, які повернуті за закінченням терміну зберігання. Хорошівська селищна рада повідомила про неможливість вручення повісток відповідачам у звязку з їх відсутністю.
Третя особа будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи свого представника в судове засідання не направили, причину неявки суд не повідомила.
Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам статті 224 ЦПК України.
Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як
різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.
Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст.12 цього Закону.
Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
За змістом ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати, зокрема, передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 цього Закону.
Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.
За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.
Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле
приміщення застосовуються як положення ст. 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма ст. 109 ЖК УРСР.
Тобто, якщо в іпотеку передано житло, яке не було придбане за рахунок отриманих кредитних коштів, то виселення мешканців із цього житла без надання їм іншого постійного житла суперечить закону.
Дана правова позиція висловлена в постанові Верховного ОСОБА_6 України від 30 вересня 2015 р. в справі №6-1892цс15.
04.03.2008 року між позивачем та відповідачем був укладений договір іпотеки №ZRDWGA00004266, предметом якого став житловий будинок №20 по пров.Інтернаціональному в смт.Хорошів Житомирської області.
Відповідач свої зобовязання передбачені кредитним договором №ZRDWGA00004266 не виконала, а тому позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, який 27.12.2013 року Володарсько Волинським районним судом було задоволено.
Як слідує з матеріалів справи житловий будинок №20 по пров.Шкільному (Інтернаціональному) в смт.Хорошів Житомирської області за кредитні кошти не купувався, а належав відповідачу на підставі свідоцтва про право власності на спадкове майно до укладання кредитного договору.
В судовому засіданні встановлено, що банк не володіє приміщеннями, які можуть бути надані відповідачам згідно ст.109 ЖК УРСР.
Також позивач та його представник в судовому засіданні не надали доказів, які особи після укладання іпотечного договору були зареєстровані в даному будинку без згоди іпотекодержателя.
Таким чином, на підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст.208, 209, 212 215, 224-228 ЦПК України, ст.109 ЖК УРСР, ст.40 ЗУ «Про іпотеку» суд,-
В задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: служба у справах дітей Хорошівської районної державної адміністрації про виселення відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Житомирської області через Володарсько Волинський районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя: Мельник М.Л.