Провадження № 2/127/5709/17
ВІННИЦЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23 жовтня 2017 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Прокопчук А.В.,

при секретарі Олійник І.Ю.,

за участю позивача ОСОБА_1,

відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що 1 листопада 2013 року між ним та відповідачами ОСОБА_2, ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого останні отримали грошові кошти в сумі 160 00 грн. та 30 000 дол. США (еквівалент 777 840,00 грн.) на строк до 1 листопада 2014 року. Підтвердженням даному факту є розписка. Відповідачі повідомили, що дані кошти їм необхідні для здійснення будівництва приміщень комерційного призначення, які знаходяться по вул. Академіка Амосова в будинку № 28-А в м. Вінниці, а також для витрат пов'язаних з придбанням трикімнатної квартири №120 в будинку № 51-А в м. Вінниця.

В обумовлений сторонами строк та по теперішній день, відповідачі грошові кошти за договором позики не повернули. Позивач зазначає, що нещодавно йому стало відомо, що наразі стосунки між відповідачами перебувають в напруженому стані. В провадженні Вінницького міського суду Вінницької області знаходиться справа про розірвання їх шлюбу. Зважаючи на даний факт, позивач вважає, що дана ситуація може негативно вплинути на їх фінансові відносини та повернення родиною існуючого боргу. Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 для захисту своїх інтересів змушений був звернутися в суд з даним позовом та просить стягнути на його користь з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 937 840,00 боргу, а також відшкодування судових витрат.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просив задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов визнав та не заперечував проти його задоволення.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 позов не визнала, оскільки договір позики вона не укладала, не підписувала та коштів не отримувала. Зазначила, що спірний договір укладався між позивачем та її чоловіком. Просила відмовити ОСОБА_1 в задоволенні його позовних вимог відносно неї.

Вислухавши пояснення позивача ОСОБА_1, відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право або відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

З наявної в матеріалах справи розписки ОСОБА_2 від 01.11.2013 року, судом встановлено, що останній отримав грошові кошти в сумі 160 000,00 грн. та 30 000 дол. США на будівництво від ОСОБА_1 та зобов'язався повернути їх до 01.11.2014року (а.с. 3).

Позивач в своїй позовній заяві зазначає, що станом на час подання позовної заяви, згідно офіційного курсу НБУ 1 дол. США = 25,928 грн., тобто 30 000 дол. США становить 777 840,00 грн.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш ніж у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частина 1 статті 1049 ЦК України визначає, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

В свою чергу Верховним Судом України у своїй постанові від 18.09.2013 року у цивільній справі №6-63цс13 висловлена правова позиція, відповідно до змісту якої письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

У відповідності до приписів ч.1 ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Положеннями ч. 2 ст. 214 ЦПК України передбачено, що при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобовязаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Таким чином, вищевикладені обставини свідчать про укладення договору позики між ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та передачу суми позики у розмірі 160 00 грн. та 30 000 дол. США.

Щодо позовної вимоги про стягнення суми боргу також з відповідача ОСОБА_3, то суд зазначає наступне.

З пояснень наданих в судовому засіданні відповідачів, суд вбачає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають в зареєстрованому шлюбі, як на час укладення спірного договору позики, так і досі. Дійсно в провадженні Вінницького міського суду Вінницької області знаходилася справа про розірвання їх шлюбу, проте вони помирились і вирішили шлюб не розривати.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Суд критично ставиться до твердження про те, що договір позики був укладений між ним та відповідачами, оскільки зі змісту розписки вбачається, що лише ОСОБА_2 отримав кошти від позивача. Жодних відомостей про ОСОБА_3 в розписці не зазначено.

У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Суд звертає увагу, що жодного належного доказу про укладення спірного договору з відповідачем ОСОБА_3, позивачем не надано. Факт укладання даного договору позивачем з ОСОБА_3, остання не визнає.

Згідно ч.ч. 2, 3, 4 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Отже, основними умовами для стягнення суми позики з подружжя в солідарному порядку є встановлення факту, що отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сімї, а також надання другим подружжям у письмовій формі згоди на укладення договору позики.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив, що кошти отримані ним за договором позики від 01.11.2013 року, були витрачені частково на інтереси сімї та на будівництва приміщень. Однак, яку саме суму він витратив на інтереси сімї, він не памятає.

Відповідач ОСОБА_3 не визнає факт витрачання грошових коштів на інтереси сімї, та зазначає, що жодної письмової згоди на укладення договору позики її чоловіком, вона не надавала.

Таким чином, суд вважає, що грошові кошти за договором позики були отримані особисто ОСОБА_2, як і укладення спірного договору, та в його особистих інтересах на будівництво, тобто цивільні права й обов'язки з цього договору виникли лише в ОСОБА_2

Договором позики не покладається обовязок виконання на дружину позичальника, тому вона не може відповідати за зобовязаннями позичальника. За змістом частини четвертої статті 63 та частини другої статті 73 СК України, дружина може відповідати своєю часткою майна у спільній сумісній власності подружжя за умови, що договір був укладений в інтересах сімї, а одержане за договором використано на її потреби.

В зв'язку з цим, суд приходить до висновку, про відсутність підстав в задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3 на користь позивача суми боргу.

За змістом ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 частково обгрунтовані та підлягають частковому задоволенню, оскільки ним на підтвердження договору позики надано розписку від 01.11.2013 року.

Статтею 530 ЦК України визначається, що зобов'язання повинні бути виконанні у встановлений строк його виконання.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання.

Ст. 611 ЦК Ураїни, визначає, що у разі порушення зобов'язанння настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання (ч.1 ст. 625 ЦК України).

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до розяснень, викладених у п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» згідно ч.1 ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача слід стягнути витрати по сплаті судового збору в розмірі 8 000 грн. 00 коп., що документально підтвердженні (а.с. 1).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15, 16, 525, 526, 530, 610, 611, 629, 1046-1049 ЦК України, ст. 65 СК України, ст.ст. 10, 11, 57-61, 88, 212-215, 360-7 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, працюючого в ГУДСНС України у Вінницькій області (м. Вінниця, вул. 600-річчя, 11), ідентифікаційний номер НОМЕР_1, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь ОСОБА_1 937 840 (девятсот тридцять сім тисяч вісімсот сорок) грн. боргу за договором позики.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 8 000 (вісім тисяч) грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: