АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Шевчук О.П.
справа № 754/8168/17-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

при секретарі: Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 30 серпня 2017 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання нікчемним договору довічного утримання,-

В С Т А Н О В И Л А:

В червні 2017 року позивач звернулася до суду з позовом в якому просила визнати нікчемним договір довічного утримання, укладений 20.12.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Худовою Ю.О. та зареєстрованого в реєстрі №1492.

В серпні 2017 року позивач подала до суду заяву про забезпечення позову в якій просила:

заборонити вчиняти (проводити) будь-які реєстраційні дії з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо квартири АДРЕСА_1, яка на праві власності належить ОСОБА_1;

заборонити ОСОБА_1 здійснювати наступні дії щодо квартири АДРЕСА_1, яка на праві власності належить останньому, а саме: заборонити будь-яким чином відчужувати (шляхом укладення договорів купівлі-продажу, дарування, міни, тощо) вищевказану квартиру третім особам; заборонити передавати (надавати) право користування, у тому числі шляхом укладення договору оренди, вищевказаної квартири третім особам; заборонити реєструвати своє місце проживання та/або місце проживання третіх осіб у вищевказаній квартирі.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 30.08.2017 року заяву про забезпечення позову задоволено.

З метою забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання нікчемним договору довічного утримання:

заборонено вчиняти (проводити) будь-які реєстраційні дії з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо квартири АДРЕСА_1, яка на праві власності належить ОСОБА_1;

заборонено ОСОБА_1 здійснювати наступні дії щодо квартири АДРЕСА_1, яка на праві власності належить останньому, а саме: заборонено будь-яким чином відчужувати (шляхом укладення договорів купівлі-продажу, дарування, міни, тощо) вищевказану квартиру третім особам; заборонено передавати (надавати) право користування, у тому числі шляхом укладення договору оренди, вищевказаної квартири третім особам; заборонено реєструвати своє місце проживання та/або місце проживання третіх осіб у вищевказаній квартирі.

Не погоджуючись частково з даною ухвалою суду першої інстанції відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу суду першої інстанції в частині заборони ОСОБА_1 передавати (надавати) право користування, у тому числі шляхом укладення договору оренди, вищевказаною квартирою третім особам та заборони реєструвати своє місце проживання та/або місце проживання третіх осіб у вищевказаній квартирі, в решті ухвалу суду залишити без змін.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилався на те, що вирішуючи дану заяву про забезпечення позову суд мав виходити з припису ст.204 ЦК України, а саме щодо презумпції правомірності правочину.

Посилався на те, що положеннями ст.322 ЦК України відповідач, як власник вказаної квартири зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Однак, забороняючи відповідачу передавати належну йому на праві власності квартиру в користування третім особам, суд не забезпечив позов, а по суті накладає на ОСОБА_1 санкцію не передбачену законом, не даючи можливості використовувати майно за призначенням та мати з нього користь.

Зазначав, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції в частині заборони передавати (надавати) право користування, у тому числі шляхом укладення договору оренди, вищевказаною квартирою третім особам та заборони реєструвати своє місце проживання та/або місце проживання третіх осіб у вказані квартирі не відповідає нормам процесуального права є незаконною, а тому підлягає скасуванню в цій частині.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити з підстав викладених в ній.

Представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову суд першої інстанції виходив з обґрунтованості заяви про забезпечення позову, оскільки невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Проте, колегія суддів в повній мірі з таким висновком суду не погоджується виходячи з наступного.

Відповідно до ст.151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Частиною 3 ст. 152 ЦПК України передбачено, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно з п.п.1, 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній (за винятком випадку, передбаченого ч.4 ст.151 ЦПК України), якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно з п.1 ч.1 ст.152 ЦПК позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб'єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Разом з тим, задовольняючи заяву про забезпечення позову в повному обсязі, в тому числі, забороняючи відповідачу передавати (надавати) право користування вищевказаною квартирою третім особам; забороняючи реєструвати своє місце проживання та/або місце проживання третіх осіб у вказаній квартирі суд першої інстанції не врахував роз'яснення викладені в п.п.1, 3, 4 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року та вимоги ч.3 ст.152 ЦПК України, та застосував заходи забезпечення позову які не є співмірними із заявленими позовними вимогами.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд змінює або скасовує ухвалу суду першої інстанції і постановляє ухвалу з цього питання, якщо воно було вирішено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права або при правильному вирішенні булопомилково сформульовано суть процесуальної дії чи підстави її застосування.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку про скасування ухвали суду першої інстанції в частині заборони ОСОБА_1 здійснювати наступні дії щодо квартири АДРЕСА_1, яка на праві власності належить ОСОБА_1, а саме:

заборони передавати (надавати) право користування, у тому числі шляхом укладення договору оренди, вищевказаною квартирою третім особам;

заборони реєструвати своє місце проживання та/або місце проживання третіх осіб у вищевказаній квартирі - з ухваленням в цій частині нової ухвали про відмову у задоволенні заяви позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову в цій частині.

В іншій частині ухвала суду про забезпечення позову відповідачем не оскаржується, а тому в апеляційному порядку не перевіряється.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 312, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 30 серпня 2017 року в частині заборони ОСОБА_1 здійснювати наступні дії щодо квартири АДРЕСА_1, яка на праві власності належить ОСОБА_1, а саме:

заборони передавати (надавати) право користування, у тому числі шляхом укладення договору оренди, вищевказаною квартирою третім особам;

заборони реєструвати своє місце проживання та/або місце проживання третіх осіб у вищевказаній квартирі - скасувати та постановити в цій частині нову ухвалу, якою у задоволенні заяви позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову в цій частині відмовити.

В решті ухвалу залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: