Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 695/2567/16-ц

номер провадження 2/695/145/17

14 серпня 2017 року м. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого - судді Середи Л.В.

при секретарі - Бреусі В.С.

за участю прокурора - Бобер Н.П.

представник третьої особи - ОСОБА_1.,

третьої особи - ОСОБА_2.,

її представника - ОСОБА_3.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Золотоноша цивільну справу за позовною заявою керівника Золотоніської місцевої прокуратури в інтересах ОСОБА_4 до Золотоніської міської ради, третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове иайно та зустрічний позов ОСОБА_2 до Золотоніської міської ради, ОСОБА_4 про розподіл спадкового майна та визнання права власності на майно в порядку спадкування, -

ВСТАНОВИВ:

Керівник Золотоніської місцевої прокуратури звернувся до суду в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 із позовною заявою до Золотоніської міської ради, третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно.

Вимоги позовної заяви мотивовані тим, що ОСОБА_4 перебуває на первинному обліку в службі у справах дітей виконавчого комітету Золотоніської міської ради як дитина позбавлена батьківського піклування. ЇЇ мати ОСОБА_5 рішенням Золотоніського міськрайонного суду від 02.07.2010 року позбавлена батьківських прав відносно своєї дочки ОСОБА_4.. Малолітня ОСОБА_4. проживала разом із своїм батьком ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 в домоволодінні, яке відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом належало ОСОБА_7, тобто дідові малолітньої. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, а тому відкрилася спадщина у вигляді 1/2 житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Оскільки ОСОБА_6. був спадкоємець першої черги та постійно проживав разом із своїм батьком ОСОБА_7., і про відмову від спадщини не заявляв, то в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України ОСОБА_6. вважається таким, що фактично прийняв спадщину після смерті свого батька, але документально своїх прав не оформив. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер, а тому відкрилася спадщина у вигляді 1/2 житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1. На час відкриття спадщини ОСОБА_4. була малолітньою, а тому вважається такою, що прийняла спадщину після смерті свого батька. Рішенням виконавчого комітету Золотоніської міської ради №99 від 22.04.2015 над малолітньою ОСОБА_4. встановлено опіку та призначено опікуном ОСОБА_8. В подальшому, рішенням виконавчого комітету Золотоніської міської ради №183 від 24.05.2016 припинено опіку над малолітньою ОСОБА_4., ОСОБА_8 звільнено від обов'язків опікуна над дитиною та рішенням Золотоніської міської ради №254 від 10.08.2016 року призначено опікуном малолітньої ОСОБА_4. ОСОБА_9. Водночас з моменту призначення опікуном ОСОБА_8 не вжито жодних заходів для визнання права власності на вказане вище спадкове майно за неповнолітньою ОСОБА_4. А тому з метою оформлення права власності на спадкове майно за малолітньою ОСОБА_4., службою у справах дітей, молоді та спорту скеровано відповідного листа до нотаріальної контори по питанню оформлення спадщини, однак у зв'язку із відсутністю відповідних правовстановлюючих документів на 1/2 частину житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 оформити спадщину неможливо. За таких обставин, оскільки ОСОБА_4. є неповнолітньою та через свій вік самостійно захистити свої права у суді не може, тому прокурор звернувся до суду за захистом прав малолітньої у відповідності до ст. 121 Конституції України, ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» та за погодженням із законним представником ОСОБА_4. - ОСОБА_9

Третя особа по справі ОСОБА_2 звернулась до Золотоніського міськрайонного суду із зустрічною позовною заявою до Золотоніської міської ради та ОСОБА_4 про розподіл спадкового майна та визнання права власності на майно в порядку спадкування. Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона є дочкою померлого ОСОБА_7, а тому відноситься до спадкоємців першої черги після смерті свого батька та фактично прийняла у спадщину належне йому майно та речі вжитку і обіходу. ОСОБА_2. наполягала, що після смерті ОСОБА_7 вона є спадкоємцем першої черги за законом, та вважається такою, що прийняла спадщину, якщо протягом строку встановленого чинним законодавством не заявила відмову від неї. Іншим спадкоємцем по закону на рівні із нею був її брат ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, а тому право на прийняття спадщини перейшло його дочці ОСОБА_4. У зв'язку із зникненням документів після смерті брата ОСОБА_2. не змогла належним чином оформити свої права та права племінниці на належне їм спадкове майно. Оскільки керівником Золотоніської місцевої прокуратури в інтересах племінниці ОСОБА_4. було подано позов про визнання права власності на спадкове майно, позивач змушена подати зустрічний позов, оскільки вважає себе належним спадкоємцем на рівні з своєю племінницею, в розмірі часток по 1/4 частині житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

У судовому засіданні прокурор Бобер Н.П. позовні вимоги керівника Золотоніської місцевої прокуратури підтримала повністю та наполягала на їх задоволенні, надала суду пояснення аналогічні поясненням викладеним у позовній заяві. Проти задоволення зустрічного позову заперечувала повністю з підстав надуманості позовних вимог, оскільки, а ні матеріалами справи, а ні поясненнями самої ОСОБА_2. не підтверджується факт її спільного проживання із померлим спадкодавцем ОСОБА_7., позивач за зустрічним позовом до нотаріуса у встановленому порядку про прийняття спадщини не зверталась, а тому на думку прокурора, ОСОБА_2. належним чином спадщину, у порядку визначеному чинним законодавством не прийняла, а отже і підстави для задоволення її позовних вимог відсутні.

У судовому засіданні законний представник малолітньої ОСОБА_4. ОСОБА_9. підтримала позовні вимоги прокурора та проти задоволення зустрічного позову заперечувала, оскільки вважала їх такими, які не відповідають дійсним обставинам справи.

Представник служби у справах дітей, молоді та спорту Романова Н.В. позовні вимоги прокурора підтримала повністю, проти задоволення зустрічного позову заперечувала, оскільки вважала їх такими, які не відповідають дійсним обставинам справи та порушують права малолітньої ОСОБА_4.

Третя особа за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2. у судовому засіданні просила суд її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а позов Золотоніської місцевої прокуратури поданий в інтересах ОСОБА_4. задовольнити частково, та визнати за нею та її племінницею право власності по 1/4 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, оскільки вона є спадкоємцем першої черги після смерті її батька ОСОБА_7, була зареєстрована за постійним місцем проживання разом із своїм батьком, здійснювала за ним догляд, здійснювала його поховання, тощо. Таким чином позивач за зустрічним позовом вважає себе такою, яка прийняла спадщину належним чином, хоча і не зверталася у встановленому порядку до нотаріальної контори.

Представник третьої особи за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2., ОСОБА_3. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог Золотоніської місцевої прокуратури заперечив частково та зазначав, що ОСОБА_2. на рівні із своїм братом ОСОБА_6 є спадкоємцями першої черги після смерті їхнього батька ОСОБА_7. Наполягав, що оскільки позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2. як на час смерті її батька так і на час смерті свого брата ОСОБА_6. була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, а тому в силу вимог ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вважається такою, що прийняла спадщину як спадкоємець, який фактично проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що відповідає ч. 3 ст. 1268 ЦК України та є підставою для прийняття спадщини без написання відповідної заяви про прийняття спадщини до нотаріуса. За таких обставин ОСОБА_3. на задоволенні позовних вимог зустрічного позову ОСОБА_2. наполягав у повному обсязі, позов прокурора просив задовольнити частково.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснила суду, що вона проживає неподалік та давно знає сім'ю ОСОБА_2.. ОСОБА_7 помер у 2007 році, а ОСОБА_2. певний час проживала разом із ним та доглядала його, зокрема вона бачила ОСОБА_2. у 2002, 2004 та 2006 роках. Будинок ОСОБА_7 був невеличкий, мав дві кімнати, та там були приписані ОСОБА_6., ОСОБА_2., ОСОБА_5. та ОСОБА_4.. Фактично у даному будинку проживали ОСОБА_7, до дня своєї смерті, ОСОБА_6., до дня своєї смерті та ОСОБА_5., а коли в 2007 році народилася ОСОБА_4. ОСОБА_5. у вказаному будинку не проживала. Фактично на день смерті ОСОБА_7 ОСОБА_2. не проживала у вказаному домоволодінні, а лише приходила допомагати.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що він товаришував із ОСОБА_6 та добре знав його сім'ю, часто приходив до нього в гості. На момент смерті ОСОБА_7 ОСОБА_6 проживав фактично разом із ним, а ОСОБА_2 фактично там не проживала.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснила суду, що вона є сусідкою домоволодіння ОСОБА_7 та добре знає ОСОБА_2. та ОСОБА_6., разом товаришували. ОСОБА_2. була прописана в домоволодінні свого батька, однак після того як вийшла заміж фактично із ним не проживала та орендувала квартири. Так на момент народження свого сина у 2002 році ОСОБА_2 вже не проживала на АДРЕСА_1. Також на момент смерті свого батька ОСОБА_7 ОСОБА_2 теж не проживала разом із ним, але приходила допомагати по господарству. ОСОБА_6 постійно жив із своїм батьком ОСОБА_7. до дня його смерті. Також із своїм батьком фактично постійно проживала і його дочка ОСОБА_4.

Допитана в судовому засіданні ОСОБА_13 пояснила суду, що вона є головою квартального комітету та добре знала сім'ю ОСОБА_7 ОСОБА_2 спочатку проживала разом із своїм батьком ОСОБА_7., а після народження дітей фактично проживала на квартирі окремо від нього. На день смерті ОСОБА_7 фактично із ним проживав його син ОСОБА_6, а після народження ОСОБА_4, дружина ОСОБА_6, ОСОБА_5, яка жила разом із ними, їх покинула, а тому фактично ОСОБА_4 проживала із своїм батьком ОСОБА_6 Сам будинок, що знаходився за адресою АДРЕСА_1 був маленький, а тому усім не вистачало місця, за таких обставин ОСОБА_2 проживала на квартирі та фактично з 2005 року і до дня смерті ОСОБА_7 у домоволодінні свого батька не проживала.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 пояснила суду, що ОСОБА_2 до 2005 року проживала разом із ОСОБА_6 у домоволодінні свого батька, однак коли в ОСОБА_2 народилися діти вона в 2005 році переїхала на квартиру та фактично там і проживала до дня смерті свого батька. ОСОБА_6 постійно проживав разом із своєю дружиною ОСОБА_5 в домоволодінні свого батька ОСОБА_7 до дня його смерті, а коли в 2007 році у них народилася ОСОБА_4, ОСОБА_5 їх покинула та привезла до них іще одну свою дочку ОСОБА_9. У 2015 році помер ОСОБА_6, а після його смерті ОСОБА_4 фактично проживає разом із бабусею та ОСОБА_2.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_15 пояснив суду, що ОСОБА_2 у 2005 році після народження дітей змушена була переїхати на квартиру, оскільки будинок був замалий та всім місця не вистачало. Однак ОСОБА_2 постійно приходила до домоволодіння свого батька та здійснювала допомогу по господарству. ОСОБА_6 постійно проживав разом із своїм батьком ОСОБА_7., а після його смерті доглядав за своєю дочкою ОСОБА_4 та дочкою своєї дружини ОСОБА_9, хоча остання і не була його дочкою.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_16 пояснила суду, що вона знає ОСОБА_2 з 2004 року. Остання жила на той час у домоволодінні свого батька разом із своїм братом ОСОБА_6. Після народження ОСОБА_17 та ОСОБА_18, які є дітьми ОСОБА_2, остання виїхала із домоволодіння свого батька та винаймала житло, хоча ОСОБА_2 неодноразово приходила та допомагала своєму батьку. ОСОБА_6 фактично постійно проживав із своїм батьком на день його смерті, а коли він захворів то ОСОБА_2 доглядала і свого брата ОСОБА_6, а потім забрала до себе і ОСОБА_4, щоб та не бачила, як помирає її батько.

Суд заслухавши доводи сторін та пояснення свідків, вивчивши матеріали справи, встановив наступне.

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, визнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту прав, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання.

Згідно ст. 17 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина, в тому числі й усиновлена, має право на одержання в установленому законом порядку в спадщину майна і грошових коштів батьків чи одного з них у разі їх смерті або визнання їх за рішенням суду померлими незалежно від місця проживання. Дитина, батьки якої позбавлені батьківських прав, не втрачає права на успадкування їх майна.

Як вбачається із матеріалів справи опікунами ОСОБА_4., які були призначені у встановленому законодавством порядку, не було вжито жодних заходів для визнання права власності на спадкове майно за неповнолітньою ОСОБА_4., а тому невжиття відповідних заходів може суттєво порушити права останньої.

Згідно ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Таким чином, враховуючи вік ОСОБА_4., яка не може захистити свої права у суді, враховуючи звернення служби у справах дітей, молоді та спорту, та згоду законного опікуна, з метою захисту прав малолітньої прокурор правомірно звернувся до суду із вказаним вище позовом.

Із свідоцтва про право на спадщину за заповітом №942 від 28.03.1981 року вбачається, що ОСОБА_7 належала 1/2 частина будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, що стверджується відповідним свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 01.07.2016 року.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається після смерті особи.

Із норм ст. 1218 ЦК України вбачається, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належать спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Таким чином після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина на майно у вигляді 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Як вбачається із свідоцтв про народження серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 ОСОБА_2 та ОСОБА_6 були рідними братом та сестрою, а їх батьком зазначений ОСОБА_7.

Таким чином судом встановлено, що ОСОБА_6. та ОСОБА_2. були спадкоємцями першої черги в рівних долях після смерті свого батька ОСОБА_7

У відповідності до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Із аналізу норм чинного законодавства вбачається, що спадкоємець, який бажає реалізувати право на спадкування, що виникло у нього у зв'язку з відкриттям спадщини, має прийняти спадщину у порядку та у строки, встановлені законом. Прийняття спадщини є одностороннім правочином, оскільки його здійснення залежить виключно від волі спадкоємця.

Якщо спадкоємець постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини і не відмовився від прийняття спадщини, або спадкоємець на час відкриття спадщини є малолітнім, неповнолітнім, недієздатним або особою з обмеженою цивільною дієздатністю і не відмовився від прийняття спадщини, він вважається таким, що прийняв спадщину автоматично (частини 3, 4 ст. 1268 ЦК).

За умовами ч. 3 ст. 1268 ЦК спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, він не заявив про відмову від неї.

Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, необхідною є наявність таких умов як спільне проживання зі спадкодавцем, постійність проживання зі спадкодавцем та наявність цих фактів на час відкриття спадщини, тобто на день смерті спадкодавця.

Чинним законодавством не визначено жодного конкретного доказу на підтвердження факту саме спільного проживання спадкоємця із спадкодавцем, а тому підтвердженням вказаної обставини можуть слугувати будь-які докази, які нададуть можливість в тому числі і суду переконатися у факті спільного проживання таких осіб. Водночас жоден з доказів не може бути абсолютним свідченням того, що спадкоємець проживав разом із спадкодавцем безпосередньо перед його смертю.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2. в обґрунтування своїх позовних вимог наполягала, що вона є спадкоємцем першої черги, а її місце реєстрації зазначено АДРЕСА_1, а тому в силу вимог ст. 3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вона вважається такою, що прийняла спадщину після смерті свого батька у порядку визначеному ч. 3 ст. 1268 ЦК України, хоча і не звернулася до нотаріуса у встановленому законом порядку.

Суд не може погодитися із такою позицією позивача за зустрічним позовом, оскільки згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово, а згідно частини шостої вказаної статті фізична особа може мати кілька місць проживання.

Як вбачається із норм ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину якщо він постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Дана стаття передбачає спільність проживання та постійність саме фактичного проживання спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини, та не передбачає обов'язку реєстрації місця проживання спадкоємця із ним, а так само і не підмінює поняття реєстрації місця проживання особи та місце фактичного проживання, які в силу норм чинного законодавства у особи взагалі можуть бути різними.

Так, у матеріалах справи немає жодного чіткого доказу, яким ОСОБА_2. могла б підтвердити факт спільного проживання із померлим її батьком ОСОБА_7.

Зокрема суд враховує, що згідно довідки №1537 виданої виконавчим комітетом Золотоніської міської ради від 09.06.2016 року, яка надана ОСОБА_2. на підтвердження своїх позовних вимог зазначено, що за даною адресою був зареєстрований ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, а на день смерті померлого за даною адресою проживали та зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_21. Таким чином вбачається, що вказана довідка підтверджує саме факт проживання ОСОБА_2. за вказаною адресою на час смерті її брата ОСОБА_6.

Довідка №1538, від 09.06.2016 року видана виконавчим комітетом Золотоніської міської ради, підтверджує лише факт реєстрації місця проживання ОСОБА_2. за адресою: АДРЕСА_1, а не її фактичного проживання за вказаною адресою.

Довідка №35, видана головою квартального комітету від 12.12.2016 року, підтверджує факт проживання ОСОБА_2. з дітьми за вказаною вище адресою на час її видачі, тобто станом на 12.12.2016 року.

У свою чергу довідка №60 голови квартального комітету від 12.12.2016 року зазначає, що на час смерті ОСОБА_7. за даною адресою проживали ОСОБА_6., ОСОБА_5. та ОСОБА_4.

Інших будь-яких письмових доказів факту спільного проживання із своїм батьком ОСОБА_2. на час його смерті позивачем за зустрічним позовом надано не було.

Відповідно до змісту ст.,ст. 10, 11, 58-60 ЦПК України суд слухає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Покази свідків ОСОБА_15., ОСОБА_16., ОСОБА_14., які були допитані в судовому засіданні, не підтверджують саме факту постійного проживання ОСОБА_2. з ОСОБА_7., їх свідчення зводяться до коротких зустрічей та спілкування із позивачем за зустрічним позовом, вказані свідки не були свідками будь-яких обставин, які б свідчили та підтвердили проживання однією сім'єю ОСОБА_2. та ОСОБА_7 на час його смерті та навіть протягом останнього року до його смерті (ведення спільного господарства, придбання предметів домашнього вжитку, спільні поїздки, святкування, тощо).

Суд не може прийняти, як доказ їх спільного проживання покази цих свідків, оскільки вони підтвердили наявність турботи дочки про свого хворого батька, яка приходила та допомагала йому по господарсту, однак більше не зазначили суду будь-яких обставин, свідками яких вони були, як не вказали і про постійне проживання ОСОБА_2. із померлим ОСОБА_7.

У свою чергу, усі свідки, які були допитані в судовому засіданні підтвердили факт постійного проживання ОСОБА_6 із його батьком ОСОБА_7 до дня смерті останнього, не заперечували проти вказаного факту і самі сторони по справі.

Відповідно до повідомлення Золотоніської міської державної нотаріальної контори від 31.10.2016 року №955/01-16, спадкова справа після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 в нотаріальній конторі не заводилася, відсутність заведеної спадкової справи після смерті ОСОБА_7 стверджується також Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру №45554018 від 26.10.2016 року.

Таким чином судом встановлено, що після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина на майно у вигляді 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1. Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_7 є ОСОБА_2. та ОСОБА_6.. Вказані спадкоємці до нотаріальної контори по питання оформлення спадщини у термін встановлений чинним законодавством не зверталися, однак ОСОБА_6., у силу фактичного проживання із спадкодавцем постійно на час відкриття спадщини та згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадщину прийняв, хоча відповідним чином і не оформив своїх спадкових прав.

У той же час, спадкоємець ОСОБА_2., як спадкоємець, яка фактично не проживала із спадкодавцем на час відкриття спадщини мала би звернутися до нотаріуса із відповідною заявою.

Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України (в редакції чинній на час відкриття спадщини) спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Наслідки пропущення строків визначені ст. 1272 ЦК України, згідно з ч. 1 якої, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Виходячи з вище викладеного можливо зробити висновок, що прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власної волі. Вчинення або не вчинення спадкоємцем дій, з якими законодавець пов'язує прийняття спадщини, має визначальне значення для висновку про дотримання ним процедури входження у спадкування і, кінцево, дає відповідь на питання про прийняття спадщини.

Так, для прийняття спадщини спадкоємцем, який на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, необхідно особисто подати нотаріусу заяву про прийняття спадщин.

Більш того, відмова нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, на підставі п. п. 2, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, надає особі право звернутися до суду із заявою про встановлення фактів, від яких залежить виникнення права на спадкування. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Однак ОСОБА_2 до нотаріуса у встановленому законом порядку не звернулася, до суду про встановлення факту спільного проживання із своїм батьком чи для поновлення строку на прийняття спадщини у встановленому порядку теж не зверталася.

Окрім того в позові зазначала, що у зв'язку із зникненням документів після смерті брата не змогла належним чином оформити свої права та права племінниці на належне їм спадкове майно, що на думку суду взагалі є необґрунтованим, оскільки спадкодавець ОСОБА_7 помер ще у 2007 році, а ОСОБА_6. помер в 2015 році, тобто майже через п'ять років після відкриття спадщини.

Позивач за зустрічним позовом також не довела, що вона вживала дієві заходи для поновлення втрачених правовстановлюючих документів, та зверталася до нотаріальної контори по питанню оформлення спадщини.

За таких обставин зустрічний позов ОСОБА_2 до Золотоніської міської ради, ОСОБА_4 про розподіл спадкового майна та визнання права власності на майно в порядку спадкування, на думку суду, є необґрунтованим, недоведеним та незабезпеченим жодним належним доказом, а тому задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Згідно із свідоцтвом про народження (серії НОМЕР_4 від 23.01.2009 року) ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3, а її батьками зазначені ОСОБА_6 та ОСОБА_5.

Відповідно до довідки №1825 від 15.07.2010 року, виданої Черкаським обласним бюро технічної інвентаризації, 1/2 будинку, який розміщений в АДРЕСА_1, зареєстрований на праві особистої власності за померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право на спадщину №1648 від 11.06.1982 року.

Як встановлено вище, та підтверджується матеріалами справи батько малолітньої ОСОБА_4. ОСОБА_6. успадкував у порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до свідоцтва про смерть (серії НОМЕР_5 від 17.02.2015 року) ОСОБА_6. помер ІНФОРМАЦІЯ_2, про що зроблено відповідний актовий запис №56.

відповідно до повідомлення Золотоніської міської державної нотаріальної контори від 31.10.2016 року №953/01-16, спадкова справа після померлого ОСОБА_6. в нотаріальній конторі не заводилася.

Згідно з вимогами ч. 4 ст. 1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Рішенням Золотоніської міської ради від 18.03.2015 року №77 малолітній ОСОБА_4. надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування, а рішенням Золотоніської міської ради №254 від 10.08.2016 року над малолітньою ОСОБА_4. встановлено опіку та призначено опікуном ОСОБА_9.

Оскільки на час смерті свого батька ОСОБА_6., ОСОБА_4. була малолітньою та є спадкоємцем першої черги, тому вона вважається такою, що прийняла спадщину.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_6. своїх спадкових прав не оформив, а тому відсутність правовстановлюючих документів унеможливлює у подальшому ОСОБА_4. оформити своє право власності у нотаріальному порядку.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Нормами ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність права власності не встановлена судом.

За таких обставин суд приходить до висновку, що малолітня ОСОБА_4. належним чином прийняла спадщину після смерті свого батька ОСОБА_6., який в свою чергу прийняв спадщину після смерті ОСОБА_7, а оскільки оригінал правовстановлюючого документа відсутній, а власник помер, вбачається обмеження прав малолітньої у можливості прийняття та належного розпорядження своїм спадковим майном, а тому позов керівника Золотоніської місцевої прокуратури підлягає до повного задоволення.

У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України суд із відповідача по справі за первісним позовом, Золотоніської міської ради стягує на користь прокуратури Черкаської області понесені нею судові витрати у розмірі 1378 грн.

На підставі зазначеного та керуючись

ст., ст. 346, 1268 ЦК України та ст. 10,

ст., ст. 11, 209, 212, 213 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву керівника Золотоніської місцевої прокуратури в інтересах ОСОБА_4 до Золотоніської міської ради, третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно - задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, право власності на спадкове майно, після смерті її батька ОСОБА_6, у вигляді 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути із Золотоніської міської ради судовий збір, сплачений за подання позовної заяви у сумі 1378,0 грн. на користь прокуратури Черкаської області (18000, м. Черкаси, бульвар Шевченка, 286, , розрахунковий рахунок 3751 в Державній казначейській службі України у м. Київ, МФО 820172).

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Золотоніської міської ради, ОСОБА_4 про розподіл спадкового майна та визнання права власності на майно в порядку спадкування - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Черкаської області через Золотоніський міськрайонний суд протягом 10 днів з моменту проголошення рішення.

Суддя: Середа Л.В.

Повний текст рішення виготовлено та підписано головуючим суддею 18 серпня 2017 року