У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: приватне підприємство «Модулор-Сервіс», ОСОБА_5, про поділ майна подружжя за касаційними скаргами: представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду Харківської області від 9 лютого 2017 року та додаткове рішення апеляційного суду Харківської області від 30 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що з 31 серпня 1996 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 1 вересня 2014 року, що набрало законної сили, шлюб між ними розірвано.

У червні 2007 року відповідач заснував та зареєстрував приватне підприємство «Модулор-Сервіс» (далі - ПП «Модулор-Сервіс») зі статутним капіталом у розмірі 6 тис. грн, керівником та підписантом усіх документів був ОСОБА_4, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 8 жовтня 2014 року. Позивачка зазначала про те, що статутний капітал вказаного підприємства повністю сформовано за час шлюбу, тобто за спільні кошти подружжя.

Вважала, що внесені відповідачем грошові кошти до статутного капіталу підприємства стали власністю ПП «Модулор-Сервіс», унаслідок чого у неї наявне право на виплату частини вартості такого внеску, тобто вона має право на Ѕ частину статутного фонду вказаного підприємства, а саме 3 тис. грн, що підлягають стягненню з ОСОБА_4, як грошова компенсація спільного вкладу подружжя до статутного фонду підприємства. Крім того, відповідно до фінансового звіту ПП «Модулор-Сервіс» станом на 31 грудня 2012 року основні засоби, у тому числі чистий дохід підприємства від реалізації продукції, становить 48 200 грн, який підлягає розподілу між подружжям у рівних частках.

З урахуванням наведеного ОСОБА_3 просила суд стягнути з ОСОБА_4 на її користь 3 тис. грн грошової компенсації спільного вкладу до статутного фонду ПП «Модулор-Сервіс», стягнути з відповідача грошову компенсацію від чистого доходу підприємства у розмірі 24 100 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 8 листопада 2016 року позов ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 9 лютого 2017 року рішення районного суду змінено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 частину вартості внеску до статутного фонду у розмірі 3 тис. грн і судовий збір у розмірі 606 грн 32 коп. В іншій частині рішення суду в апеляційному порядку не оскаржувалось.

Додатковим рішенням апеляційного суду Харківської області від 30 березня 2017 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати на правову допомогу у розмірі 165 грн 88 коп.

У касаційних скаргах представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_3 судові рішення не оскаржувалися, тому вкасаційному порядку в силу ч. 1 ст. 335 ЦПК України в цій частині не переглядаються.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Залишаючи без задоволення позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що відсутні підстави для стягнення з відповідача грошової компенсації спільного вкладу до статутного фонду ПП «Модулор-Сервіс», оскільки позивачка надала згоду ОСОБА_4 на внесення такого вкладу та працювала на цьому підприємстві. Крім того, залишкова вартість основних засобів підприємства у вигляді оргтехніки дорівнює нулю, отже, доходу у підприємства не було.

Апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції й стягуючи з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 частину вартості внеску до статутного фонду підприємства, виходив із того, що майно фізичної-особи підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, є його особистою приватною власністю відповідно до ст. 57 СК України, а не об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Отже, позивачка має право на половину вартості внесеного майна до статутного фонду підприємства, факт спільності внесених грошових коштів сторонами не заперечувався.

Проте повністю погодитись із такими висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення апеляційного суду не відповідають.

Судом установлено, що з 31 серпня 1996 року ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 1 вересня 2014 року, що набрало законної сили, шлюб між ними розірвано.

У червні 2007 року ОСОБА_4 заснував та зареєстрував ПП «Модулор-Сервіс» зі статутним капіталом у розмірі 6 тис. грн, керівником та підписантом усіх документів також був ОСОБА_4, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 8 жовтня 2014 року. Також встановлено, що статутний капітал вказаного підприємства повністю сформовано за час зареєстрованого шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, тобто за спільні кошти подружжя.

Згідно з нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_4 від 8 червня 2015 року він вийшов зі складу учасників ПП «Модулор-Сервіс» та на підставі договору купівлі-продажу прав та обов'язків власника (частки статутного капіталу) ПП «Модулор-Сервіс» від 8 червня 2015 року передав право власності на належну йому частку у розмірі 100 % статутного капіталу підприємства ОСОБА_7

Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Право на компенсацію вартості частки коштів виникає у іншого подружжя лише щодо спільних коштів, а не статутного фонду, при цьому лише у тому випадку, коли спільні кошти усупереч ст. 65 СК України були використані одним із подружжя саме для внесення вкладу до статутного фонду.

Подальше розпорядження учасником товариства його часткою в статутному капіталі з огляду на положення ст. ст. 116, 147 ЦК України є суб'єктивним корпоративнимправом такого учасника й відчуження ним на власний розсуд частки у статутному фонді не може вважатися використанням (відчуженням) спільного майна подружжя проти волі іншого подружжя та не в інтересах сім'ї.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 3 липня 2013 року № 6-61цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Отже, положення ч. 1 ст. 61 СК України треба розуміти так, що статутний капітал та майно приватного підприємства є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо внески сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя.

Такий висновок відповідає тлумаченню ч. 1 ст. 61 СК України, наданому Конституційним Судом України у рішенні від 19 вересня 2012 року № 17-рп/2012, тому висновки апеляційного суду про те, що таке майно є особистою приватною власністю відповідача є невірним.

Апеляційний суд у порушення зазначених положень закону та вимог ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не врахував те, що право на компенсацію вартості частки коштів виникає в іншого з подружжя щодо спільних коштів, а не статутного фонду, при цьому лише у тому випадку, коли спільні кошти без згоди одного із подружжя були використані іншим з подружжя саме для внесення вкладу до статутного фонду.

Таким чином, апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону та вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, не встановив, не дослідив, чи надавала позивачка свою згоди відповідачу, як одному із подружжя, на використання спільних сімейних коштів у вигляді оргтехніки для внесення їх до статутного капіталу ПП «Модулор-Сервіс», з огляду на те, що ОСОБА_3 працювала у цьому підприємстві, отримувала заробітну плату, будь-яких заперечень щодо таких дій відповідача не висловлювала.

Подальше розпорядження учасником товариства його часткою у статутному капіталі згідно з положеннями ст. ст. 116, 147 ЦК України є суб'єктивним корпоративним правом такого учасника й відчуження ним на власний розсуд частки у статутному капіталі не може вважатися використанням, відчуженням спільного майна подружжя.

Апеляційний суд не врахував те, що відповідно до фінансових звітів вказаного підприємства головного управління статистики в Харківській області станом 31 грудня 2012 року залишкова вартість основних засобів, тобто статутного капіталу (оргтехніки) ПП «Модулор-Сервіс» складала нуль грн.

Крім того, апеляційний суд при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, ухвалюючи додаткове рішення, не звернув увагу на таке.

Порядок сплати та розмірсудового збору визначено Законом України від 8 липня 2011 року «Про судовий збір», який набрав чинності 1 листопада 2011 року. При цьому з 1 вересня2015 року набули чинності зміни до вказаного Закону України щодо сплати судового збору на підставіЗакону України від 22 травня 2015 року № 484-VIII.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів.

У п. 35 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосуваннясудами законодавства про судові витрати», судам роз'яснено, що, у разі якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

ОСОБА_4 посилався на те, що відповідно до пенсійного посвідчення від 9 лютого 2016 року він є інвалідом ІІ групи, по загальному захворюванню.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення зазначених вище положень закону стягуючи з відповідача на користь позивачки судовий збір, не звернув уваги на те, що останнього відповідно до вимог закону віднесено до категорії осіб, які звільнені від сплати судового збору.

За таких обставин судові рішення апеляційного суду не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, щов силу ст. 338 ЦПК України є підставою для часткового скасування ухвалених судових рішень з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 9 лютого 2017 року в частині позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення частини вкладу та додаткове рішення апеляційного суду Харківської області від 30 березня 2017 року скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик