Яготинський районний суд Київської області
Справа 382/1623/17
Провадження 2/382/785/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

02 листопада 2017 року Яготинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Литвин Л. І.

при секретарі Чемерис С.О.

за участю адвоката ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Яготин справу за позовом ОСОБА_2 до Лозовоярівської сільської ради Яготинського району Київської області про визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з позовом до Лозовоярівської сільської ради Яготинського району Київської області про визнання права власності на спадкове майно, в котрому зазначено, що вона, починаючи з 2000 року проживає по даний час в будинку № 4 по вул. Коцюбинського в с. Лозовий Яр Яготинського району Київської області. Понад 10 років вона вселилася в будинок та відкрито володіє ним, проводить ремонтні роботи в будинку, несе витрати по його утриманню. Ордер на даний будинок вона не отримувала. Будь-яких інших осіб, які б претендували на будинок та оспорювали її право на отримання вказаного майна у власність за набувальною давністю немає. Відповідач протягом всього безперервного строку володіння нею будинком не пред"являв до неї позову про його повернення. Просила визнати за нею право власності на спадкове майно.

В судовому засіданні представник позивачки підтримала позовні вимоги.

Представник відповідача в судове засідання не з"явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, звернувся до суду з заявою про розгляд справи у його відсутності та про визнання позову.

Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення свідків, дослідивши докази,суд вважає, що позов підлягає до задоволення.

Статтею 344 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Добросовісність є однією із засад цивільного законодавства, наряду зі справедливістю та розумністю (ст. 3 ЦК України).

Законодавець не зазначив, що саме слід розуміти під таким терміном, як добросовісність володіння за набувальною давністю, але враховуючи ту обставину, що вітчизняний ЦК є фактичною рецепцією римського приватного права з урахуванням національних особливостей, то для визнання володільця добросовісним вважається достатнім, щоб вказане нерухоме майно не було набуте злочинним шляхом чи способом, який завідомо суперечить основам правопорядку та моралі. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй судових рішеннях по справам даної категорії сформулював правову позицію, з якої вбачається, що «у випадку, якщо є всі підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю, він погодився з її втратою - вона може бути визнана власністю фактичного добросовісного володільця. Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним.». (Ухвала ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 вересня 2012 року). Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ своїм інформаційним листом від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» вказує на те, що при вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.Відповідно, оскільки власник будинку понад десять років погодився з його втратою, у неї є всі підстави вважати, що будинок, розташований в АДРЕСА_1 повинен бути визнаний за нею - фактичним добросовісним володільцем. ОСОБА_3 у своїй статті «ІНФОРМАЦІЯ_1»//Юридичний журнал, НОМЕР_1. вказує, що можливість звернення до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю надано суб'єктам права статтями 15,16ЦК України, при доведеності відповідно до закону зазначених у ньому обставин. Володіти майном набувач повинен відкрито, він зобов'язаний відноситися до об'єкта володіння як власник, якщо він бажає зберегти незаперечний статус володільця за давністю, що дозволяє йому після спливу встановленого законом строку набувальної давності фактично перетворитися у власника. Як зазначено в роз'ясненнях, даних Міністерством юстиції України в 2011 році «Деякі аспекти набуття права власності на об'єкти безхазяйного нерухомого майна» «Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений у Кодексі строк, що розрізняється залежно від речі (рухомої чи нерухомої), яка перебуває у володінні певної особи, і для нерухомого майна складає десять років. Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Тому встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна. Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом зазначеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна.». Як зазначено в Ухвалі колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 20 лютого 2008 року « …пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року, норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року, а отже визнати право власності за набувальною давністю суд може не раніше 01 січня 2011 року.» Аналогічної правової позиції дотримується і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеній в Ухвалі від 22 лютого 2012 року.

З показів свідка ОСОБА_3 даних в судовому засіданні вбачається, що вона проживає по сусідству з позивачкою, яка з 2000 року проживала в ІНФОРМАЦІЯ_1 Яр. ОСОБА_2 запросила у свій будинок ОСОБА_4, щоб та доглядала за нею, та пообіцяла їй залишити будинок після смерті. У 2000 році ОСОБА_4 померла, а позивачка залишилася проживати в її будинку, доглядала за будинком, робила ремонт, сплачувала комунальні послуги.

З показів свідка ОСОБА_5 даних в судовому засіданні вбачається, що з 2000 року позивачка проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2, де спочатку проживала в якості квартирантки у ОСОБА_4, доглядаючи її. ОСОБА_4 говорила, що після її смерті будинок залишиться ОСОБА_2 Після смерті ОСОБА_4 позивачка залишилася проживати в будинку, сплачує комунальні послуги, доглядає за будинком. Сільська рада ніколи не заперечувала проти того, що ОСОБА_2 проживає у вказаному будинку.

В судовому засіданні встановлено, що починаючи з 2000 року позивачка вселилася в будинок № 4 по вул. Коцюбинського в с. Лозовий Яр Яготинського району Київської області, який рахується за ОСОБА_4 (довідка Лозовоярівської сільської ради, а.с.6) та проживала разом з останньою, доглядала її, оскільки ОСОБА_4 була особою похилого віку. ОСОБА_4 пообіцяла позивачці, що після її смерті, ОСОБА_2 успадкує будинок. 3 січня 2005 року ОСОБА_4 померла (повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть). Після смерті ОСОБА_4 позивачка залишилася проживати в будинку (довідка Лозовоярівської сільської ради, а.с.6). Вона доглядає за будинком, сплачує комунальні послуги (квитанції, а.с. 22-134). Будь-які інші особи, які б претендували на будинок та оспорювали право позивачки на отримання вказаного майна у власність за набувальною давністю, відсутні.

Враховуючи, що позивачка з 2000 року по даний час відкрито, безперервно володіє житловим будинком, що розташований по вул. Коцюбинського, 4 в с. Лозовий Яр Яготинського району Київської області, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Керуючись ст. 174 ЦПК України, ст. 344 ЦК України, суд

Вирішив:

Позов ОСОБА_2 до Лозовоярівської сільської ради Яготинського району Київської області про визнання права власності на житловий будинок задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на будинок № 4 по вул. Коцюбинського в с. Лозовий Яр Яготинського району Київської області.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області шляхом подачі через Яготинський районний суд апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Литвин Л.І.