У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на майно, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна спільним сумісним майном подружжя, стягнення суми за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою її представником - ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Житомирської області від 21 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що у період з 24 липня 2004 року до 30 листопада 2015 року він з ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, за час якого на ім'я останньої був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку і в цей час ними був побудований за спільні грошові кошти житловий будинок, у зв'язку з чим вказане майно є спільним сумісним майном подружжя.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 та на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування даного будинку.

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що за час шлюбу нею та ОСОБА_3 придбано автомобіль ЗАЗ-1103, номерний знак НОМЕР_1, який зареєстровано за останнім і є спільним сумісним майном подружжя,

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просила суд передати вказаний автомобіль у власність ОСОБА_3 та стягнути з нього на її користь грошову компенсацію 1/2 частки вартості автомобіля.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 11 лютого 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано спільною сумісною власністю сторін житловий будинок АДРЕСА_1

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 та визнано за ним право власності на 1/2 частку земельної ділянки під даним будинком площею 0,1000 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_1

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 3 658 грнна відшкодування судовихвитрат.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнаноавтомобіль марки «ЗАЗ 1103», номерний знак НОМЕР_1, 1999 року випуску, спільною сумісною власністю сторін. Залишено за сторонами право власності на автомобіль по 1/2 частці за кожним.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 801 грн 20 коп. на відшкодування судовихвитрат.

Справа апеляційним судом розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням апеляційного суду Житомирської області від 21 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині визнання житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки під даним будинком спільною сумісною власністю сторін скасовано. У решті - рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі представника - ОСОБА_5, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи повністю позов ОСОБА_3 та частково зустрічний позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що спірне майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя і їх частки у майні є рівними. Разом з тим компенсація вартості 1/2 частки автомобіля може бути надана лише за згодою ОСОБА_3, однак останній такої згоди не надавав.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визнання житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки під даним будинком спільною сумісною власністю сторін, виходив із того, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, вирішивши спір про визнання будинку та земельної ділянки спільним майном сторін за відсутності відповідної позовної вимоги.

Проте повністюпогодитись із таким висновкомапеляційного суду не можна, тому що суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішенняапеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 липня 2004 року до 30 листопада 2015 року.

На підставі рішення Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 11 липня 2008 року ОСОБА_4 видано державний акт на право власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку.

Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 14 лютого 2013 року ОСОБА_6 є власником житлового будинку АДРЕСА_1

ОСОБА_3 є власником автомобіля ЗАЗ-1103, номерний знак НОМЕР_1, який зареєстровано за ним 20 вересня 2014 року.

У ст. ст. 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Статтею 61 СК України (у редакції, чинній до внесення змін Законом № 2913-VI) було встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

9 лютого 2011 року набрав чинності Закон № 2913-VI , яким ст. 61 СК України доповнено частиною п'ятою такого змісту: об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Судом установлено, що спірна земельна ділянка набута ОСОБА_4 за час шлюбу 11 липня 2008 року, тобто до внесення змін до ч. 5 ст. 61 СК України.

Таким чином, правовідносини сторін щодо спірної земельної ділянки виникли у 2008 році, а тому регулюються нормами СК України, за якими приватизована земельна ділянка не є спільним майном подружжя та не підлягає поділу.

Закон № 2913-VI не має зворотної дії в часі і не може бути застосований до спірних правовідносин.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 22 лютого 2012 року № 6-99цс11, яка у силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Відповідно до положень ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин, а апеляційний суд за правилами ст. 303 ЦПК України перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Проте в порушення ст. ст. 11, 214, 316 ЦПК України апеляційний суд не звернув увагу на те, що предметом позову є, зокрема, і земельна ділянка та не перевірив всі доводи апеляційної скарги, не надав їм належної правової оцінки, погодившись з висновком суду першої інстанції щодо спірної земельної ділянки, який застосував положення ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, не врахував, що вказані норми підлягають застосуванню при вирішенні питання про перехід права власності на частину земельної ділянки при поділі будинку в натурі.

Вирішуючи спір, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України не з'ясував належним чином всіх фактичних обставин справи щодо заявлених вимог; які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам і доводам сторін, що має суттєве значення для правильного вирішення спору.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану її представником - ОСОБА_5, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 21 грудня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний ОСОБА_7

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик ОСОБА_2