Справа №127/8282/17
Провадження № 2/127/3293/17
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16.08.2017 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі: головуючого - судді Жмудя О.О., при секретарі Бедрак М.М.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 ,
представників відповідача Герасімової К.О., Херовимчук Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про визнання недійсним протоколу №1 засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_3 від 15.06.2012 року та зобов`язати вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_2 звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про визнання недійсним протоколу №1 засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_3 від 15.06.2012 року та зобов`язати вчинити певні дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_2 вперше став на квартирний облік з 11.01.2002 року у військовій частині НОМЕР_4 м. Чернівці. Згодом військові частини НОМЕР_4 , НОМЕР_5 (смт. Стрижавка, Вінницького району), НОМЕР_3 (м. Золотоноша, Черкаської області), в яких проходив службу та перебував на квартирному обліку позивач, були ліквідовані, а ОСОБА_2 переведено для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_2 (м. Черкаси).
14 травня 2008 року житловою комісією військової частини НОМЕР_3 (м. Золотоноша) надано позивачу та його сім`ї складом чотири особи службову однокімнатну квартиру по АДРЕСА_1 , житловою площею 19,4 кв.м. без зняття з квартирного обліку.
В зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, в 2011 році військову частину НОМЕР_3 було розформовано та ліквідовано, а позивача переведено для подальшого проходження служби до військової частини НОМЕР_1 (м. Вінниця). 15 червня 2012 року новим складом житлової комісії, вже ліквідованої в 2011 році військової частини НОМЕР_3 , постановлено рішення про зняття з квартирного обліку ОСОБА_2 , в зв`язку з зміною місця служби, зобов`язано звільнити та здати службову однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач зазначає, що на час постановлення даного рішення його дружина перебувала на шостому місяці вагітності третьою дитиною.
Також ОСОБА_2 зазначає, що житлова комісія військової частини НОМЕР_1 (м. Вінниця), до якої він прибув 27.10.2011 року, відмовила йому в зарахуванні на квартирний облік, оскільки останній не здав однокімнатну службову квартиру за місцем попередньої служби. Разом з тим, житлова комісія військової частини НОМЕР_2 (м. Черкаси), в якій наразі проходить службу позивач, зарахувала його на квартирний облік з 07.05.2015 року, а не з 11.02.2002 року. Оскільки рішення житлових комісій військових частин НОМЕР_3 від 15.06.2012 року, А2656 та НОМЕР_2 від 07.05.2015 року порушили житлові права позивача та його сім`ї, тому ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом та просить:
-визнати недійсним протокол №1 засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_3 від 15.06.2012 року;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (м. Вінниця) та військову частину НОМЕР_2 (м. Черкаси) зарахувати позивача на квартирний облік з 11.01.2002 року;
- в зв`язку з тим, що він має статус ветерана війни учасника бойових дій, та згідно діючого законодавства України звільнений від сплати судових витрат, покласти сплату судових витрат на відповідачів.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просив позов ОСОБА_2 задовольнити у повному обсязі.

Представники відповідача військової частини НОМЕР_1 Херовимчук Н.П., ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнали. Просили відмовити ОСОБА_2 в задоволенні даного позову.
В судове засідання представник військової частини НОМЕР_2 не з`явився, надіславши на адресу суду заяву з проханням розгляд справи провести без його участі. Позовні вимоги не визнає. Також на адресу суду було надіслано письмове заперечення на позову заяву ОСОБА_2 , відповідно до якого позов не підлягає задоволення, оскільки оскаржуване рішення житлової комісії в/ч НОМЕР_2 винесене згідно законодавства України. При зарахуванні позивача і членів його сім`ї на квартирний облік з 07.05.2015 року, військовою частиною НОМЕР_2 не були порушені вимоги діючого законодавства. Просив в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.
Вислухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1 , представників відповідача військової частини НОМЕР_1 Херовимчук Н.П., ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Отже, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті6та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).
У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".
Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 за період навчання в Полтавському військовою інституті зв`язку, з вересня 1997р. по липень 2001р. житловою площею не забезпечувався. Даний факт підтверджується довідкою Полтавському військовою інституті зв`язку №145 від 2001 року (а.с. 13).

Згідно довідки військової частини НОМЕР_4 від травня 2003 року, лейтенант ОСОБА_2 перебував на квартирному обліку у в/ч НОМЕР_4 з 11.01.2002р., складом сім`ї три особи (а.с. 14).

Як вбачається з витягу із протоколу засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_5 від 9 грудня 2003 року № 119 (а.с. 15), було прийнято документи б/квартирного в/службовця ст. л-та ОСОБА_4 з сім`єю із трьох чоловік ( дружина ОСОБА_5 , дочка ОСОБА_6 , 2002 р.н.) та внесено в списки із 11 січня 2002 року (прот. Виписка наказ № 20 в/ч НОМЕР_6 ) на постановлення в чергу для отримання житла. Отже, позивач перебував на квартирному обліку у військовій частині НОМЕР_5 з 19.12.2003 року протокол № 119, та витяг з протоколу №20 від 11.01.2002р. в/ч НОМЕР_6 м. Чернівці, складом сім`ї три особи (а.с. 17).

Матеріалами справи встановлено, що в зв`язку з реформуванням військової частини НОМЕР_5 було зобов`язано житлову комісію частини передати усі наявні документи у військову частину НОМЕР_1 . Також зобов`язано надати уточнені списки безквартирних військовослужбовців військової частини НОМЕР_5 у житлову групу військової частини НОМЕР_1 . Позивач входив до даного списку, на підставі прот. №119 від 19.12.2003 року з 11.01.2002р. Підтвердженням даного факту є витяг із протоколу №134 засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_5 від 25.06.2004 року (а.с. 16).

Слід зазначити, що позивач проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 у Вінницькому гарнізоні з 11.01.2002 року по 27.02.2006 рік, однак житлом від МО України не забезпечувався, що підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_1 № 1438 (а.с. 18).

Згідно виписки з протоколу №31 від 19.01.2007 року засідання житлової комісії в/ч НОМЕР_3 , позивача було поставлено на квартирний облік при в/ч НОМЕР_3 з 11.01.2002 року в складі чотирьох осіб (а.с. 19).

Суд встановлено, що 14 травня 2008 року житловою комісією військової частини НОМЕР_3 (м. Золотоноша) надано позивачу та його сім`ї складом чотири особи службову однокімнатну квартиру по АДРЕСА_1 , житловою площею 19,4 кв.м., без зняття з квартирного обліку. Даний факт підтверджується витягом з протоколу №44 засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_3 від 14.05.2008р. (а.с. 20).
З відмітки зробленої в паспорті громадянина України, суд вбачає, що ОСОБА_2 з 2008 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8-10).
Отже, в 2008 році позивача та його сім`ю в складі чотирьох осіб було забезпечено тимчасовим житлом, а саме однокімнатною квартирою житловою площею 19,4 кв.м. без зняття з квартирного обліку. Таким чином, позивач надалі перебував на квартирному обліку.
З свідоцтва про народження серії НОМЕР_7 , виданого 12.10.2012 року, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача народився син ОСОБА_7 (а.с. 23).
Разом з тим, 15 червня 2012 року було знято з квартирного обліку військової частини НОМЕР_3 капітана ОСОБА_2 , в зв`язку зі зміною місця служби, на підставі п. 2.19 «Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилим приміщенням, затвердженої наказом МО України від 30.11.2011 року № 737, складом сім`ї чотири особи. Також на підставі п. 3.14 вказаної Інструкції, було постановлено звільнити та здати службову однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 22).

Однак, згідно ч.1 стаття 125 ЖК УРСР, не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, зокрема, сім`ї військовослужбовців; осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників. Таким чином, зобов`язання позивача звільнити та здати службову квартиру суперечить вимогам вищевказаної статті 125 ЖК УРСР.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що 15 червня 2012 року ОСОБА_2 було знято з квартирного обліку та зобов`язано звільнити і здати службову однокімнатну квартиру, а ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача народився син. Тобто, коли дружина позивача перебувала на шостому місяці вагітності третьою дитиною, ОСОБА_2 було знято з квартирного обліку та зобов`язано звільнити службову квартиру.

Суд звертає увагу, що ОСОБА_2 не перебував на квартирному обліку у А 2656 за час проходження служби з 27.10.2011 року по 26.11.2013 року, складом сім`ї п`ять осіб. Житлом за рахунок Міністерства оборони України він не забезпечувався, що підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_1 № 07 від 11.02.2015 року (а.с. 24).

Отже, позивачу необхідно було звільнити службову однокімнатну квартиру в м. Золотоноша, проте на час проходження служби в м. Вінниці останній житлом не забезпечувався. Тобто, позивача зі складом сім`ї 5 осіб, одна з дітей є новонародженою, хотіли позбавити права на житло, оскільки попередню квартиру їм необхідно було звільнити, а іншого житла їм не надавали.

З витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 02.12.2013 року № 237, суд вбачає, що капітана ОСОБА_2 , який прибув із військової частини НОМЕР_1 м. Вінниця для подальшого проходження військової служби, призначено на посаду офіцера мобілізаційної групи, ВОС 2901003А. 2 грудня 2013 року зараховано в списки військової частини та на всі види забезпечення (а.с. 25).

23 квітня 2015 року позивачем було складено рапорт з проханням зарахувати його на облік для поліпшення житлових умов у м. Черкаси сім`єю з 5 осіб, а також включити в списки на першочергове отримання жилого приміщення як багатодітна родина, учасник БД (а.с. 26). В зв`язку з цим, капітана ОСОБА_2 було зараховано на квартирний облік при військовій частині НОМЕР_2 у загальну чергу з 07.05.2015 року, на підставі рапорту №1439 від 23.04.2015 року та першочергову чергу згідно копії посвідчення № НОМЕР_8 від 13.11.2012р. (багатодітна родина) складом сім`ї п`ять чоловік. Даний факт підтверджується витягом з протоколу засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_2 від 07.05.2015 року № 93, в якому також зазначено, що позивач утримує службове жиле приміщення в м. Золотоноша (а.с. 27).

Як вбачається з довідки про склад сім`ї № 38 від 10.11.2016 року, виданої Житлово-будівельним кооперативом №7, до складу сім`ї позивача ОСОБА_2 входять: дружина ОСОБА_8 , дочка ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дочка ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та дочка ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 28). Тобто, сім`я є багатодітною.

Суд звертає увагу, що ОСОБА_2 11 січня 2002 року був поставлений на квартирний облік в загальну чергу під № 84 на трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 51).

Крім того, відповідно до посвідчення серії НОМЕР_9 , позивач ОСОБА_2 є ветераном війни учасником бойових дій (а.с. 7).
Згідно із ст. 22 Основного Закону, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Також відповідно до ст. 11 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19.10.73р., держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на достатній життєвий рівень для нього і його сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг і житло, і на неухильне поліпшення умов життя. Держави-учасниці вживуть належних заходів щодо забезпечення здійснення цього права, визнаючи важливе значення в цьому відношенні міжнародного співробітництва, основаного на вільній згоді.

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу УРСР, громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.
Держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами. Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства(стаття 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей»).

Отже, ОСОБА_2 вимушено змінив місце проходження служби, однак за новим місцем служби іншим службовим житлом він не був забезпечений.

У службовій квартирі, яку отримав ОСОБА_2 під час проходження служби у військовій частині НОМЕР_3 , проживають і зареєстровані його дружина та четверо дітей.

Згідно із п. 11 Положення про порядок забезпечення жилою площею в Збройних силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 03.02.1995р. № 20, військовослужбовці беруться на квартирний облік рішенням житлової комісії військової частини, затвердженим командиром військової частини. Датою постановки на квартирний облік вважається день, коли було винесене рішення житловою комісією військової частини про прийняття на квартирний облік. День прийняття на квартирний облік визначає місце військовослужбовця на одержання житлового приміщення. Військовослужбовці Збройних Сил України, які перебувають на квартирному обліку, при переміщенні по службі на вищу, рівнозначну посаду, а також з вищих посад на нижчі за підставами, передбаченими підпунктами "а", "б" та "д" пункту 36 Тимчасового положення про проходження військової служби особами офіцерського складу та підпунктами "а" та "б" пункту 27 Тимчасового положення про проходження військової служби прапорщиками та мічманами, пов`язаному з переїздом до іншого гарнізону, приймаються на квартирний облік за новим місцем служби разом з членами їх сімей із збереженням попереднього часу перебування на квартирному обліку за останнім місцем служби, а також у списках осіб, що користуються правом першочергового та позачергового одержання жилих приміщень.
Також, пунктом 3.14 «Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилим приміщенням», затвердженої наказом
Міністра оборони України від 06.10.2006 № 577, військовослужбовці, які перебувають на обліку, у разі переміщення по військовій службі, пов`язаного з переїздом до іншого гарнізону (в іншу місцевість), зараховуються на облік за новим місцем служби разом з членами їх сімей із збереженням попереднього часу перебування на обліку, а також у списках осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житла.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в разі переїзду військовослужбовця до іншого гарнізону, його приймають на квартирний облік за новим місцем служби разом з членами його сімей із збереженням попереднього часу перебування на квартирному обліку за останнім місцем служби.
Таким чином, враховуючи норми зазначеного Положення та Інструкції, суд вважає, що житловою комісією військової частини НОМЕР_2 було незаконно зарахованого позивача на квартирний облік з 07.05.2015 року, оскільки його необхідно було зарахувати із збереженням попереднього часу перебування на квартирному обліку за останнім місцем служби, тобто з 11.01.2002 року.
Щодо оскарження протоколу №1 засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_3 від 15.06.2012 року про звільнення та здачі службової однокімнатної квартири, то судом враховано наступне.
Даний протокол було винесено на підставі п. 2.19, 3.14 «Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями», затвердженої наказом МО України від 30.11.2011 року № 737.
Так, п. 2.19 передбачено, що КЕВ (КЕЧ) району має право клопотати перед командуванням військової частини та житловою комісією військової частини про зняття з обліку військовослужбовця чи особи, звільненої з військової служби, облікові справи яких не пройшли щорічну перереєстрацію, у випадку, коли ними не надано: Ф-3; Ф-5 (у разі звільнення з військової служби довідка надається військовим комісаріатом); Ф-7 (у разі звільнення з військової служби довідка надається військовим комісаріатом).
Отже, даний пункт передбачає зняття з обліку військовослужбовця облікові справи яких не пройшли щорічну перереєстрацію. Однак, в оскарженому протоколі посилається на зміну місця служби позивача, в результаті чого ОСОБА_2 було знято з квартирного обліку військової частини НОМЕР_3 . Таким чином, судом встановлено не відповідність підставі зняття з обліку (зміна місця служби) та правової підстави для цього (п. 2.19 Інструкції).
Пунктом 3.14 вказаної Інструкції визначено, що про забезпеченість службовим жилим приміщенням зазначається у наказі про виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини. Виходячи зі змісту даного пункту, в оскаржуваному протоколі необхідно було лише зазначити, що позивача було забезпеченено службовим жилим приміщенням, а не - звільнення та здачі службової однокімнатної квартири.
З огляду на вищевказане, суд приходить до висновку, що протоколу №1 засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_3 від 15.06.2012 року є недійсним, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, установленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.
Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Частиною першою ст. 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України).
Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Разом з тим, абзацом 6 пункту 3.15 «Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями» визначено, що військовослужбовець, особа, звільнена з військової служби, та члени їх сімей зобов`язані у двомісячний строк звільнити займане ними службове жиле приміщення в разі одержання жилого приміщення для постійного проживання або вибуття для виконання службових обов`язків за кордон разом із членами сім`ї.
Отже, позивач разом зі своєю родиною мав звільнити надане йому житло в м. Золотоноша, лише в разі одержання ним іншого жилого приміщення для постійного проживання за новим місцем служби. Однак, в супереч вимогам даної Інструкції, позивачу не було надано житло за новим місцем служби, однак зобов`язано звільнити попереднє, що суперечить вимогам закону. Крім того, на час постановлення оскаржуваного протоколу дружина позивача перебувала на шостому місяці вагітності третьою дитиною. Таким чином, його було поставлено в умови виїхати на нове місце служби в інше місто з двома дітьми та вагітною дружиною, без забезпечення новим житлом.
Розглядаючи справи, суд враховував інтереси сторін, встановив обставини справи, дослідив законодавство, а також враховувати, що внаслідок виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення, у зв`язку з переміщенням по службі позивача, пов`язаним з переїздом в іншу місцевість, без забезпечення житлом, порушується право ОСОБА_2 і членів його сім`ї на житло.

Крім того, житлова площа квартири в м. Золотоноша становить лише 19,4 кв.м., а проживає в ній шестеро осіб.
Згідно зі ст. 47 ЖК УРСР, норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу.
Таким чином, дана квартира є лише тимчасовим житлом для позивача та має незначну житлову прожу, в якій проживає сім`я ОСОБА_2 .
Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.
Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).
Крім того, пунктом 3.1 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затверджена наказом Міністерства оборони України №737 від 30.11.2011 року передбачає, що військовослужбовці та члени їх сімей, за відсутності в них за місцем проходження служби жилого приміщення, мають право на отримання службових жилих приміщень. Надання службових жилих приміщень військовослужбовцям та членам їх сімей здійснюється після здавання ними жилої площі, отриманої від МО України, яку вони займали за попереднім місцем служби (навчання), крім тимчасово окупованої території України та населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження.
Отже, виходячи з вищевикладеного, надання службових жилих приміщень військовослужбовцям та членам їх сімей здійснюється після здавання ними жилої площі, отриманої від МО України, яку вони займали за попереднім місцем служби. Тобто, позивачу можуть безпосередньо надати нове службове жиле приміщення лише після здавання ним житла за попереднім місцем служби. Однак, це не обмежує право позивача на зарахування його на квартирний облік за новим міцем проходження військової служби.
Крім того, при розгляді справи судом враховані аргументи позивача про неможливість звільнення квартири в м. Золотошова через не надання іншого жилого приміщення за новим місцем служби, багатодітність родини (четверо дітей), неможливість отримання житла за новим місцем призначення, перевід до нового місця служби не залежав від відповідача. Враховуючи дані фактори, суд вважає, що сім`я позивача потребує житла, а звільнення житла в м. Золотошова без надання іншого буде порушувати права дітей на житло.

Згідно із п.п. 19, 20 «Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2006 р. № 1081, у разі переміщення військовослужбовців по службі, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість, службові житлові приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню, якщо інше не передбачено законодавством. Військовослужбовець та члени його сім`ї зобов`язані вивільнити займане ними службове житлове приміщення у разі одержання або придбання житла для постійного проживання.
Отже, даним Порядком передбачено звільнення службового приміщення, проте в оскаржуваному протоколі на нього не посилаються. Разом з тим, п. 20 Порядку чітко визначає, що військовослужбовець та члени його сім`ї зобов`язані вивільнити займане ними службове житлове приміщення у разі одержання або придбання житла для постійного проживання. З матеріалів справи вбачається, що після переміщення позивача пов`язаного з переїздом в іншу місцевість, його не було забезпечено іншим житлом. Таким чином, суду стає зрозумілі дії позивача щодо не звільнення службової квартири в м. Золотоноша, оскільки його сім`я, в складі вагітної дружини та двох дітей, не одержала житла в новій місцевості.
Щодо вимоги позивача про зобов`язання військову частину НОМЕР_1 (м. Вінниця) та військову частину НОМЕР_2 (м. Черкаси) зарахувати його на квартирний облік з 11.01.2002 року, то судом встановлено наступні обставини.
Відповіднодо п. 22 «Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2006 р. № 1081, облік військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов, ведеться у військових частинах та квартирно-експлуатаційних органах.
Пунктом 26 вказаного Порядку передбачено, що військовослужбовці, які перебувають на обліку, у разі переміщення по військовій службі, пов`язаного з переїздом до іншого гарнізону (в іншу місцевість), зараховуються на облік за новим місцем служби разом з членами їх сімей із збереженням попереднього часу перебування на обліку, а також у списках осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житла.
Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 перебував на службі у військові частині НОМЕР_1 (м. Вінниця) з 27.10.2011 року по 26.11.2013 рік, а у військовій частині НОМЕР_2 (м. Черкаси) з 02.12.2013 року і досі.
Таким чином, при переміщені позивача з військової частини НОМЕР_1 у військову частину НОМЕР_2 , ОСОБА_2 , згідно п. 26 вказаного Порядку, зарахували на облік за новим місцем служби. Одночасне перебування на квартирному обліку в різних частинах є неможливим. Тому, суд не задовольняє вимогу позивача про зобов`язання військову частину НОМЕР_1 (м. Вінниця) зарахувати його на квартирний облік з 11.01.2002 року, оскільки його було зараховано на квартирний облік у військовій частині НОМЕР_2 (м. Черкаси), де він досі проходить військову службу.
Щодо військової частини НОМЕР_2 , то позивач зарахований в ній на квартирний облік з 07.05.2015 року, що суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки його необхідно було зарахувати з 11.01.2002 року, тобто із збереженням попереднього часу перебування на квартирному обліку за останнім місцем служби. Тому вимога ОСОБА_2 про зобов`язання військової частини НОМЕР_2 (м. Черкаси) зарахувати його на квартирний облік з 11.01.2002 року підлягає задоволенню.
Посилання представника відповідача військової частини НОМЕР_2 на положення п.18,22 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов та надання їм жилих приміщень, затверджених Постановою РМ УРСР від 11.12.1984 року №470, не приймаються судом до уваги, оскільки доводи в цій частині обумовлені помилковим тлумаченням закону так, як зазначена норма права регулює лише порядок взяття на квартирний облік, розподіл та надання житлових приміщень. Проте, вказаний пункт не містить підстав для зняття з квартирного обліку. Ці підстави визначені пунктом 26 зазначених Правил і їх перелік є вичерпним.

У рішенні «Меньшакова проти України» від 08.04.2010 року Європейський суд з прав людини виклав конвенційні стандарти стосовно доступу до суду. Суд повторює, що пункт 1 ст.6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою Суду, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом.
Згідно із ст. 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (ч.1 ст. 60 ЦПК України).
У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Вимоги ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначають, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_2 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про визнання недійсним протоколу №1 засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_3 від 15.06.2012 року та зобов`язати вчинити певні дії знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов підлягає задоволенню.
Згідно ст. 88 ЦПК України, з відповідача військової частини НОМЕР_2 в дохід держави слід стягнути 1280,00 грн. (640,00 + 640,00) судового збору, оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 11 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ст. 47 Конституції України,ст.ст. 15, 16, 202, 215 ЦК України, ст. 9 Житлового кодексу УРСР, п.п. 19, 20 «Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями», п. 3.1 «Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями», п. 11 «Положення про порядок забезпечення жилою площею в Збройних силах України», ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", ст.ст. 1, 3, 10, 11, 57-60, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:
Позов ОСОБА_2 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про визнання недійсним протоколу №1 засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_3 від 15.06.2012 року та зобов`язати вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати недійсним протокол №1 засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_3 від 15.06.2012 року.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 (м. Черкаси) зарахувати ОСОБА_2 на квартирний облік з 11.01.2002 року.
Стягнути з військової частини НОМЕР_2 в дохід держави 1 280 (тисяча двісті вісімдесят) грн. 00 коп. судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області через суд першої інстанції протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, у відсутність яких воно ухвалене, - протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя О.О. Жмудь