Номер провадження: 22-ц/785/7038/17
Головуючий у першій інстанції Бузовський В. В.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Комлевої О.С.,

Кононенко Н.А.,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 липня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні власністю, вселення, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа приватний нотаріус Білоусова Наталія Володимирівна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

встановила:

04 серпня 2016 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеним позовом та просив вселити його в належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1, а також визнати ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6 такими, що втратили право користування жилим приміщенням в зазначеній квартирі.

В обґрунтування вимог посилався на те, що АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 27.07.2016р., згідно якого ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_4 придбав зазначену квартиру (далі - спірна квартира).

Посилаючись на те, що ОСОБА_5, як колишня власниця квартири та члени її сім'ї мати ОСОБА_3, син ОСОБА_6, після набуття ним права власності не знялися з реєстраційного обліку та перешкоджають йому у вселенні в квартиру, просив його вимоги задовольнити.

ОСОБА_3 вимоги позову не визнала, пред'явила зустрічний позов та просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений між її донькою ОСОБА_5 та ОСОБА_4, посилаючись на те, що договір було укладено з метою її виселення з квартири, зазначивши, що такий договір є фіктивним в силу ст. 234 ЦК України та має бути визнаний недійсним.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 27 липня 2017 року позов ОСОБА_4 було задоволено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування даного судового рішення із ухваленням нового про задоволення її позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, спірна квартира належить ОСОБА_4 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 27.07.2016р. (а.с.5), згідно якого ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_4 придбав зазначену квартиру. Разом із тим, колишній власник квартири ОСОБА_5 та члени її сім'ї - син ОСОБА_6, мати ОСОБА_3 не здійснили зняття з реєстрації свого місця проживання в зазначеній квартирі.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Крім того, суд вказав, що статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

З такими висновками суду повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Так, за змістом ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Таким чином, суд дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку (квартири) користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок (квартиру) в особи, членами сім'ї якого вони є. Із припиненням права власності особи на будинок (квартиру), втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Правовий висновок ВСУ у справі №6-158цс14.

Тобто, оскільки ОСОБА_5, ОСОБА_3, і ОСОБА_6 не є членами сім'ї нового власника спірної квартири - позивача ОСОБА_4, то суд дійшов правильного висновку про необхідність визнання вказаних відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою і усунення перешкод ОСОБА_8 у здійсненні права власності спірною квартирою, шляхом його вселення до неї.

Разом з тим, враховуючи, що ОСОБА_5 є рідною донькою ОСОБА_3, а ОСОБА_6 - онуком ОСОБА_3, яка мешкала у спірній квартирі в якості члена сім'ї ОСОБА_5 і ОСОБА_6, попереднім судовим рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 10 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26.05.2016 року ОСОБА_3 було вселено у спірну квартиру, а в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування спірною квартирою було відмовлено (а.с.147-156).

Таким чином, посилання ОСОБА_3 на вказані судові рішення є безпідставними, оскільки згідно цих рішень спір виник між членами однієї сім'ї, а в даному випадку позивач ОСОБА_4 не є членом сім'ї ОСОБА_5, ОСОБА_3, і ОСОБА_6, оскільки набув право власності на спірну квартиру у відповідності до договору купівлі-продажу від 27 липня 2016 року (а.с.5).

Що стосується зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про визнання вказаного договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним, то суд першої інстанції також обгрунтовано відмовив в їх задоволенні.

При цьому слід зазначити, що ОСОБА_3 не є стороною у вказаному договорі купівлі-продажу спірної квартири.

Посилання ОСОБА_3 на те, що вона була власником вказаної спірної квартири, не можуть слугувати підставою для задоволенні її зустрічних позовних вимог, так як ще 04.07.2007 року спірна квартира була подарована ОСОБА_3 своїй доньці - ОСОБА_5 і вказаний договір дарування протягом 10 років не оспорений і не спростований.

Вказані обставини свідчать про те, що ОСОБА_5 була належним власником спірної квартири, а тому мала право на укладення спірного договору купівлі-продажу на ім'я позивача ОСОБА_4

У відповідності до ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог які встановлені частиною першою ст. 203 цього Кодексу.

В силу ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Пунктом 24 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, зазначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

На виконання зазначеного правочину ОСОБА_5, як колишній власник квартири, звільнила приміщення, передала ключі новому власнику ОСОБА_4, забрала з квартири всі свої речі, що є підтвердженням виконання договору з боку продавця. В свою чергу покупець, придбавши квартиру 27.07.2016р., вже 04.08.2016р. звернувся із позовом до суду про усунення перешкод у здійсненні права власності з боку членів сім'ї колишнього власника. Вчинення зазначених дій, як продавцем так і покупцем підтверджує, що сторонами укладено правочин із реальним виконанням договору купівлі-продажу від 27.07.2016р.

Також безпідставними є доводи апелянта ОСОБА_3 про те, що згідно вищевказаного договору дарування спірної квартири від 04.07.2007 року, вона залишила за собою право постійного користування спірною квартирою, так як зазначені обставини не підтверджуються вказаним договором дарування (а.с.60).

Що стосується посилання ОСОБА_3 на те, що вона подарувала спірну квартиру своїй рідній доньці, яка виїхала на проживання в Норвегію, а спірну квартиру продала ОСОБА_4, у зв'язку з чим на даний час ОСОБА_3 ніде проживати, то колегія суддів зазначає, що ОСОБА_3 у спірній квартирі не проживає, в ній перебувають лише її речі, а проживає вона в квартирі АДРЕСА_2, яку 28 вересня 2015 року подарувала своєму синові ОСОБА_9

Статтями 10-11 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти первісних позовних вимог, доводів зустрічних позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3відхилити.

РішенняСуворовського районного суду м. Одеси від 27 липня 2017 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції України.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

О.С. Комлева

Н.А. Кононенко