АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Ратнікової В.М., Гаращенка Д.Р.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 червня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми страхового відшкодування, пені, інфляційних втрат, 3 % річних та моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2016 року позивач звернувся із зазначеним позовом, уточнивши який зазначив, що 17 вересня 2013 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю належного відповідачці ОСОБА_2 транспортного засобу «Daihatsu Terios», р.н. НОМЕР_1 та автомобіля марки «Citroen Berlingo», р.н.НОМЕР_2, належного позивачу.

Постановою Печерського районного суду міста Києва від 01 листопада 2013 року ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні вказаної дорожньо-транспортної пригоди.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 на момент настання дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у ПАТ «УСК «Гарант-Авто».

У листопаді 2013 року позивач подав до ПАТ «УСК «Гарант-Авто» заяву-повідомлення про страхову подію та необхідні документи для виплати страхового відшкодування, після чого страховою компанією було проведено оцінку та визначено вартість матеріального збитку в результаті пошкодження при ДТП у розмірі 3055,03 грн.

14 листопада 2014 року позивачем отримано листа від ПАТ «УСК «Гарант-Авто» із повідомленням про вжиття дій щодо виплати страхового відшкодування, проте на час подання позову жодної виплати не здійснено.

Враховуючи викладене, а також посилаючись на порушення Господарським судом міста Києва провадження у справі про банкрутство ПАТ «УСК «Гарант-Авто», позивач просив стягнути на свою користь із ОСОБА_2 суму страхового відшкодування в розмірі 3055,03 грн., пеню в розмірі 3150,59 грн., витрати від інфляції в розмірі 2700,65 грн., моральну шкоду в сумі 8000,00 грн. та судові витрати в розмірі 1929,21 грн. (а.с.6-8, 22, 63-65, 70-72)

Відповідач ОСОБА_2 проти позовних вимог заперечувала із посиланням на їх безпідставність, зазначила, що заявлений позивачем розмір матеріального збитку не підтверджений доказами по справі. (а.с.79-81)

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 12 червня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. (а.с.92, 94-97)

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 червня 2017 року, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. На обґрунтування скарги зазначив, що суд не врахував обставин і доказів, які викладені на обґрунтування заявленого позову і дійшов помилкового висновку про відмову в його задоволенні. (а.с.100-104)

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 підтримав скаргу і просив її задовольнити. Відповідачка ОСОБА_2, її представник ОСОБА_4 визнали скаргу в частині вимог про стягнення 3055.03 грн. матеріальної шкоди, в іншій частині просили скаргу відхилити.

Інші особи до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином про що у справі є докази. (а.с.114-117)

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 76, ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині відшкодування матеріальної і моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із її недоведеності позивачем.

Такий висновок колегія суддів визнала помилковим, враховуючи наступне.

Відповідно до частин першої та другої статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

З огляду на зазначені положення статті 509 та з урахуванням приписів статей 11, 22, 599, 1166 - 1168 ЦК України факт завдання особі шкоди, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов'язане з виконанням цими особами обов'язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов'язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов'язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов'язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають з обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року N 1961-IV "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон N 1961-IV).

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон N 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону N 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 цього Закону страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом статей 9, 22 - 31, 35, 36 Закону N 1961-IV настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

З огляду на зазначене, сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (в договірному зобов'язанні ним є страховик).

Разом з тим зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, у якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, унаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому, потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 цього Кодексу).

Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно із частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, у якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на зазначене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий може відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в межах деліктного зобов'язання, незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. У такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором з відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Відповідна правова позиція міститься і в постановах Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі 6-2808цс15 та від 14 вересня 2016 року у справі N 6-725цс16, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України.

Судом встановлено, що 17 вересня 2013 року о 19 год. 40 хв. ОСОБА_2, керуючи автомобілем «Daihatsu Terios», р.н. НОМЕР_1 та рухаючись по бульвару Лесі Українки, 10 в м. Києві, під час паркування не дотрималась безпечного бокового інтервалу, внаслідок чого здійснила зіткнення з автомобілем «Citroen Berlingo», р.н. НОМЕР_2, який належав позивачу ОСОБА_1, та з автомобілем «Volkswagen Jetta» р.н. НОМЕР_3. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди три автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Печерського районного суду міста Києва від 01 листопада 2013 року, ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні вказаної дорожньо-транспортної пригоди. (а.с.10)

За довідкою Управління Державтоінспекції ГУ МВС України в м. Києві, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, належний позивачу автомобіль зазнав пошкоджень у вигляді розриву переднього бампера з права, переднього правого крила, деформовано переднє ліве крило. (а.с.9)

Сторонами по справі не заперечувалось, що згідно Полісу №АЕ/1854529 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 на момент дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 17 вересня 2013 року була застрахована в ПАТ «УСК» Гарант-Авто».

28 жовтня 2014 року позивач звернувся до ПАТ «УСК «Гарант-Авто» із заявою про виплату страхового відшкодування. (а.с.12)

Листом ПАТ «УСК «Гарант-Авто» від 14 листопада 2014 року позивачу було повідомлено про те, що ПАТ «УСК «Гарант-Авто» вживаються дії щодо виплати страхового відшкодування в розмірі 3055,03 грн. (а.с.13)

Цих обставин, зокрема винності у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, завдання матеріальної шкоди пошкодженням автомобіля позивача відповідачка ОСОБА_2 не заперечувала в суді апеляційної інстанції і заявила, що визнає заявлені позивачем вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 3055.03 грн.

Колегія суддів на виконання положень ч. 4 ст. 10 ЦПК України роз'яснила наслідки часткового визнання позову і забезпечила право заявити в суді апеляційної інстанції клопотання про призначення судової товарознавчої експертизи проте такого клопотання сторонами заявлено не було про що свідчить журнал та звукозапис судового засідання.

З власної ініціативи суд не вправі призначати таку експертизу.

З огляду на вищезазначене та положення частини 1 ст. 61 ЦПК України, колегія суддів визнала вищевказані обставини встановленими та дійшла висновку про стягнення із відповідачки на користь позивача 3055 грн. 03 коп. матеріальної шкоди, завданої пошкодженням автомобіля.

Помилкове зазначення позивачем вказаної суми як страхового відшкодування не спростовує фактичних обставин справи, якими обґрунтовані заявлені вимоги, і підстав заявленого позову за якими позивач, посилаючись на завдання йому матеріальної шкоди, просив стягнути вищезазначену суму саме з відповідачки, як особи винної у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Проте районний суд не звернув уваги на доводи позивача в заявленому ним позові, що внаслідок пригоди був пошкоджений належний йому автомобіль, внаслідок чого позивач був змушений займатись проведенням відновлювального ремонту. Необхідність звернення до відповідача та суду за захистом порушеного права примушували позивача порушити звичайний порядок організації свого життя та докладати додаткових зусиль для захисту своїх прав щодо належного йому автомобіля і відновлення попереднього стану, тому колегія суддів вбачає наявність причинного зв'язку між винними діями відповідачки ОСОБА_2 і наслідками про які зазначав позивач.

Виходячи з обставин справи, засад розумності, виваженості і справедливості, колегія суддів визначила розмір 1 000 грн. грошової компенсації на відшкодування моральної шкоди, яка має бути стягнута із відповідачки на користь позивача.

Відповідачка та її представник не заявляли про зобов'язання позивача після відшкодування заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди шкоди повернути, пропорційно відшкодованій шкоді, пошкоджені автомобільні деталі, що не можуть використовуватись за призначенням але мають певну цінність, тому колегія суддів не обговорювала цього питання.

Рішення районного суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення на його користь із відповідачки 3150,59 грн. пені та 2700.65 грн. інфляційних втрат, як заявлених безпідставно, є законним і обґрунтованим.

Враховуючи викладене та положення частини 2 ст. 314 ЦПК України, оскаржуване рішення підлягає частковому скасуванню.

На підставі ст. 88 ЦПК України, слід стягнути на користь позивача із відповідачки, пропорційно до частини задоволених вимог, 551 грн. 20 коп. судового збору за розгляд справи районним судом та 606 грн. 32 коп. судового збору за розгляд справи апеляційним судом, сплата яких підтверджується доказами по справі.(а.с. 2-4, 98-99)

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Керуючись ст. 303, п. 1, 2 ч. 1 ст. 307, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309, ст. 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 червня 2017 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, завданої пошкодженням автомобіля, грошової компенсації моральної шкоди і ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 задовольнити частково і стягнути на його користь із ОСОБА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5:

- 3055 (три тисячі п'ятдесят п'ять) грн. 03 коп. матеріальної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою;

- 1000 (одна тисяча) грн. грошової компенсації спричиненої моральної шкоди.

Стягнути із ОСОБА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 на користь ОСОБА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 - 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн.. 20 коп. судового збору за розгляд справи районним судом та 606 (шістсот шість) грн.. 32 коп. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 червня 2017 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили негайно з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді Апеляційного суду міста Києва: Б.Б.Левенець

В.М.Ратнікова

Д.Р.Гаращенко

Справа № 22-ц/796/10487/2017

Унікальний номер 757/52885/16-ц

Головуючий у першій інстанції - Москаленко К.О.

Доповідач Левенець Б.Б.