22-ц/775/700/2017(м)
Головуючий у 1 інстанції Демочко Д.О.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

25 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого Попової С.А.,

суддів Биліна Т.І., Принцевської В.П.,

за участю секретаря Брежнєва Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_3, до Урзуфської сільської ради Мангушського району Донецької області про визнання права власності на спадкове майно за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 15 вересня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2017 року ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_3, звернулась до суду із даним позовом до Урзуфської сільської ради Мангушського району Донецької області, посилаючись на наступні обставини. Позивач з 1951 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4, від шлюбу має сина - ОСОБА_5 Позивач разом зі своїм чоловіком протягом багатьох років за спільні гроші під час спільного проживання і ведення спільного господарства будували жилий будинок № 51 по вул. Леніна (нині вул. Центральна) в селі Урзуф Мангушського району Донецької області. По закінченні будівництва в 1988 році отримано на ім'я чоловіка (ОСОБА_4Я.) свідоцтво про право особистої власності на цей жилий будинок загальною площею 57,8кв.м., жилою площею 32,6кв.м., який є спільною сумісною власністю подружжя.

12.04.1990р. ОСОБА_4 помер. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частини цього будинку № 51. У встановленому законом порядку позивач із сином звернулися в нотаріальну контору із заявами про прийняття спадщини, на підставі яких було заведено спадкову. Свідоцтва про право на спадщину вони не отримали. 22.05.2017р. помер син - ОСОБА_5, у звязку з чим виникла потреба завершити оформлення спадщини після смерті чоловіка. Незважаючи на те, що вона фактично прийняла спадщину, нотаріус відмовила у видачі їй свідоцтва про право власності на частку у спільному майні, як за пережившою дружиною, і на частку у спадщині за законом, з мотивів перебування спадкової справи в архіві в місті Донецьку, що є зараз окупованою територією і доступу до документів немає.

Оскільки власником будинку згідно даних БТІ досі значиться чоловік, спадок після його смерті нікому не передавався, то просила визнати в судовому порядку за нею право власності на ? частину цього жилого будинку як на частину обєкту спільної власності подружжя, за нею як за дружиною, що пережила свого чоловіка, а також право власності на ? частину цього будинку в порядку спадкування за законом, як спадкоємицею ОСОБА_4 першої черги (поряд із сином ОСОБА_5М.)

Рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 15 вересня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2, в інтересах якої діє за договором представник ОСОБА_3, до Урзуфської сільської ради Мангушського району Донецької області про визнання права власності на спадкове майно відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3, посилаючись на неповне зясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити новее рішення, яким задовольнити позов.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 ОСОБА_3, яка підтримала доводи скарги, розглянувши справу відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України у відсутність повідомлених належним чином про дату і час розгляду справи позивача ОСОБА_2 і представника сільської ради, від яких надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутність, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214, 315 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище Будика) перебувала у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_4 з 18.12.1951р., актовий запис № 28 (а.с. 4).

12.04.1990р. ОСОБА_4 помер.

Після його смерті залишилось спадкове майно у вигляді домоволодіння № 51 по вул. Центральній (колишня Леніна) в с. Урзуф Першотравневого району Донецької області, яке за даними ДКП «Першотравневе бюро технічної інвентаризації» зареєстровано до сьогодення за спадкодавцем на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 22.10.1988р. № 107 (а.с. 8).

На момент смерті спадкодавця ОСОБА_4 з ним в одному помешканні проживали однією сімєю: дружина ОСОБА_2 та син ОСОБА_5 (помер згодом - 22.05.2017р.) (а.с. 5-7, 10).

За даними інформаційної довідки зі Спадкового реєстру 23.10.1990р. була заведена спадкова справа після смерті ОСОБА_4; 10.12.2001р. було змінено місце зберігання спадкової справи у звязку із здачею матеріалу до архіву (а.с.11, 12).

Постановою державного нотаріусу Першотравневої державної нотаріальної контори від 06.07.2017р. відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, через знаходження спадкової справи на зберіганні в Донецькому обласному нотаріальному архіві, який розміщено на непідконтрольній Україні території в місті Донецьку (а.с. 16).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з неможливості встановити коло спадкоємців у зв'язку з відсутністю спадкової справи.

З такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

В розумінні ст. 22 КпШС України (1969р. зі змінами, які діяли на час придбання у власність будинку і зведення господарських споруд), майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 Закону України «Про нотаріат» вiд 02.09.1993 р. № 3425 XII: у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається державним нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з них видається державним нотаріусом за місцем відкриття спадщини.

Як зясовано, перешкодою до оформлення нотаріусом спадкових прав позивача є знаходження спадкової справи, відкритої після смерті її чоловіка, в обласному нотаріальному архіві в місті Донецьку, що внаслідок озброєного конфлікту в державі є зараз непідконтрольною Україні територією. Доступ до архіву на даний час відсутній.

Законом 12 лютого 2015 року № 189-VIII прийнято низку додаткових гарантій по забезпеченню реалізації права на спадкування (ст. 11-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ст. 9-1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції»), в яких врегульовано питання щодо місця відкриття спадщини, яка знаходиться на непідконтрольній Україні.

Втім, як зазначено в розділі 6 Інформаційного листа Нотаріальної палати України «Деякі питання оформлення спадкових прав на майно, яке знаходиться на тимчасово окупованій території України та на території проведення антитерористичної операції. Особливості відчуження нерухомого майна, що знаходиться на непідконтрольній Україні території», що стосується питання доступу до архівів нотаріальних документів, які залишилися на непідконтрольній Україні території, а також можливості їх передачі з вказаних територій, то на законодавчому рівні воно залишається відкритим.

Отже, як слушно відзначено в апеляційній скарзі представника позивача, в умовах перебування архівної спадкової справи в Донецьку і відмови нотаріуса у видачі відповідадних свідоцтв ОСОБА_2 не має змоги відновити свої спадкові права. Нотаріальною відмовою (а.с. 16) підтверджено неможливість заведення додаткової спадкової справи нотаріусом на заміну тієї, що залишилась на зберіганні у м. Донецьку.

В контексті поширення державою додаткових гарантій прав громадян в оформленні спадкових прав, перешкодою до чого є проведення антитерористичної операції, при вирішенні даної справи, коли у позивача відсутні будь-яки способи відновлення своїх майнових прав, слід орієнтуватись на положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За вищеокреслених негативних умов, які склались у позивача, способом відновлення існуючих у неї майнових прав, має бути судовий захист.

Вирішуючи даний спір в судовому порядку, за наявності відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину і свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, суд з дотриманням вимог, що врегульовані цивільним законодавством, що не суперечить і Закону України «Про нотаріат», має встановити: факт смерті спадкодавця й місце відкриття спадщини; коло спадкоємців; факт реєстрації шлюбу; склад та місцезнаходження майна, набутого під час шлюбу; а також інші обставини, які можуть стати правовою перешкодою до видачі вказаних свідоцтв.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, шлюбні відносини ОСОБА_2 і ОСОБА_4 зареєстровані у встановленому порядку, підтвердженням до цього є свідоцтво про реєстрацію шлюбу, видане Приморською сільрадою Першотравневого району Сталінської області, актовий запис № 28 від 18.12.1951р.; свідоцтво серії ЯФ № 471050 (а.с. 4, 79). Відомості про розірвання шлюбу за життя спадкодавця відсутні.

В розумінні ст. 525 ЦК України (1963р.) часом відкриття спадщини є день смерті ОСОБА_4 12.04.1990р. Факт смерті спадкодавця підтверджено свідоцтвом про смерть серії V-НО № 369168 (а.с. 6).

Місцем відкриття спадщини згідно зі ст. 526 ЦК України є смт. Мангуш Першотравневого району Донецької області. Спадкова справа заведена Першотравневою державною нотаріальною конторою.

Зазначені відомості також відображені в інформаційній довідці зі Спадкового реєстру (а.с. 11), якою підтверджено наявність заведеної спадкової справи.

Матеріали справи, що були в розпорядженні суду першої інстанції, свідчать про те, що ОСОБА_2 є пережившою дружиною свого чоловіка ОСОБА_2, яка фактично прийняла спадщину.

Так, довідкою виконкому Урзуфської сільської ради Першотравневого району окреслюється коло спадкоємців ОСОБА_4, які проживали разом з ним у спадковому будинку № 51 по вул. Леніна (нині Центральна) на момент відкриття спадщини: дружина ОСОБА_2 (позивач) і син - ОСОБА_5 (помер згодом 22.05.2017р.).

Відповідно до п.п. 1, 2 ст. 549 ЦК України визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він: фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Як пояснила представник позивача в суді апеляційної інстанції, спадкова справа була заведена на підставі заяви ОСОБА_2 і сина ОСОБА_5

Вказані особи за правилами ст. 529 ЦК України є спадкоємцями за законом першої черги після смерті ОСОБА_4, які прийняли спадщину фактично. Спадщину становить 1/2 частина вказаного жилого будинку № 51 (за мінусом 1/2 частини будинку, на яку як переживша дружина претендує позивач), що має розподілятись порівну між спадкоємцями по 1/4 частині за кожним.

Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України (1963р.) прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Оскільки відомостей про наявність інших спадкоємців судовим розглядом не здобуто, то позивач відшукує право на ту частину (1/4), на яку вона за законом має право і яка належить їй з моменту відкриття спадщини.

За положеннями ст. 560 ЦК України спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину.

В даному випадку, як зясовано, спадкова справа не була завершена такою кінцевою процедурою, як видачею свідоцтва про право на спадщину, оскільки за фактичним прийняттям спадщини, як зазначила представник позивача, цей документ спадкоємцем не вимагався.

Втім, граничний строк видачі свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежений (ст. 561 ЦК України, підпункт 4.10 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5).

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).

Як вбачається з довідки БТІ, право власності на жилий будинок № 51 з належними господарськими спорудами по вулиці Центральній (колишня Леніна) в селі Урзуф Першотравневого району Донецької області належить ОСОБА_4 на підставаі свідоцтва про право приватної власності від 22.10.1988р. за № 107.

Як пояснила представник позивача, оригінал правовстановлюючого документу був предявлений довірителькою до нотаріальної контори разом із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка. Можливість здобути оригінал або дублікат цього свідоцтва відсутня, що вбачається з відповіді органу технічної інвентаризації і архівного відділу Мангушської районної державної адміністрації (а.с. 63-64).

Згідно із технічним паспортом в період шлюбу позивача із чоловіком на території домоволодіння було побудовано: жилий будинок літ. А-1 (рік побудови 1958), сені літ. а-1 (1958р.), літня кухня літ. Б, Г-1 (1961р.), гараж літ. В-1 (1974р.), уборна літ. К-1 (1983р.), сарай літ. Л.-1 (1989р.), забор № 1, колодязь літ. м (1958р.). Загальна площа будинку 57,8кв.м., житлова площа 32,6кв.м. (а.с. 13-15, 74-77).

Довідкою БТІ підтверджено придбання вказаного будинку № 51 у власність в період шлюбу ОСОБА_2 і ОСОБА_4, який в сенсі ст. 22 КпШС України є спільною власністю подружжя. Частки кожного з подружжя згідно із ч. 1 ст. 28 цього кодексу є рівними. Отже, частка ОСОБА_2 у спільному майні становить - 1/2 частини спірного будинку.

Крім того, це саме той будинок, з якого позивач була угнана в підлітковому віці на примусові роботи в Германію в період Великої Вітчизняної Війни (а.с. 72), що вказує на родинні корні цього нерухомого майна.

Перевіряючи наявність інших перешкод правового характеру до визнання за позивачем права власності на нерухоме майно, підлягає перевірці: законність використання/володіння земельною ділянкою, наявність/відсутність на земельній ділянці самочинних забудов.

За положеннями у розділі 3.2 «Порядок проведення обмірювальних робіт» Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Держбуду України N 127 від 24.05.2001р., зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 р. за N 582/5773: не належать до самочинного будівництва, зокрема: індивідуальні (садибні) житлові будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 5 серпня 1992 року.

Оглянутий в апеляційній інстанції оригінал технічного паспорту на спірне домоволодіння № 51, копія якого мається у справі (а.с. 13-16), не містить штампу встановленого зразку («Збудовано самочинно») із засвідченням наявності самочинних будівель і споруд.

Отже, із урахуванням роз'яснень у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» № 6 від 30.03.2012р., листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013р., колегія суддів не вбачає підстав для відмови у задоволенні позову, оскільки домоволодіння № 51 по вулиці Леніна (нині Центральна) не містить відомостей про зведення самочинних забудов.

В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на вказане нерухоме майно станом на 14.06.2016р. відомості про власника відсутні (а.с. 9), оскільки цей реєстр запроваджений з 2013 року.

Таким чином, понад 27 років з моменту смерті ОСОБА_4 за ним зберігається вчинена БТІ реєстрація права власності на спадковий будинок.

Під забороною (арештом, обтяженням) згідно з інформаційною довідкою № 61350348 (а.с. 9) спірний спадковий будинок № 51 не перебуває.

З відомостей Урзуфської сільської ради, як землевпорядника, і погосподарських книг ( в періоді на 1958р.-1960р.р., 1986-1990р.р.) на домоволодіння № 51 по вул. Центральній (Леніна) в с. Урзуф Першотравневого району Донецької області вбачається використання на правових підставах земельної ділянки площею 0,17га, що узгоджується із даними технічного паспорту (а.с. 14). Державний акт на право власності не видавався (а.с. 65-68).

Відомостей про незаконне використання цієї земельної ділянки під будинком не здобуто. Правовий режим використання земельної ділянки охоплюється виданим свідоцтвом про право власності на будинок від 22.10.1988р. за № 107.

Тож, в ході апеляційного розгляду справи доведено відсутність перешкод правового характеру щодо визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно як в порядку спадкування за законом, як за спадкоємицею першої черги, так і на половину майна, що було придбано нею із чоловіком ОСОБА_4 за його життя у шлюбі.

Підсумовуючи викладене, колегія доходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову про визнання за позивачем права власності на 1/4 частину спадкового будинку в порядку спадкування за законом і права власності на 1/2 частину цього будинку, як на обєкт спільної власності, набутий за час шлюбу із чоловіком - ОСОБА_4 У зв'язку з цим рішення суду першої інстанції внаслідок неповного з'ясування судом обставин у справі, порушення норм матеріального права, підлягає скасуванню у відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_2 згідно вищенаведеного мотивування.

Набуте за наслідками апеляційного провадження право власності позивача підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку у відповідних органах.

Керуючись ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 15 вересня 2017 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину жилого будинку № 51 з належними господарськими будівлями і спорудами загальною площею 57,8кв.м., житловою площею 32,6кв.м., розташованого в селі Урзуф Першотравневого району по вулиці Центральній (колишня Леніна), як на спільне майно, набуте із чоловіком ОСОБА_4, який помер 12.04.1990р.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину жилого будинку № 51 з належними господарськими будівлями і спорудами загальною площею 57,8кв.м., житловою площею 32,6кв.м., розташованого в селі Урзуф Першотравневого району по вулиці Центральній (колишня Леніна), в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_4, який помер 12.04.1990р.

Рішення набуває чинності з моменту проголошення і може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий С.А.Попова

Судді Т.І.Биліна

ОСОБА_6