Справа № 466/9442/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2017 року

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Ковальчука О.І.

при секретарі - Ваврин М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інформаційне агентство Корупція інфо» про визнання незаконним звільнення, визнання недійсним запису у трудовій книжці, зобовязання видати дублікат трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,-

у с т а н о в и в:

10.11.2016 р. позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила суд ухвалити рішення, яким визнати незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади журналіста ОСОБА_2 «Інформаційне агентство «Корупція інфо» з 27.10.2016 р. відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України та скасувати наказ директора ОСОБА_2 «Інформаційне агентство «Корупція інфо» №44 від 27.10.2016 р. «Про звільнення з роботи ОСОБА_1В.»; визнати формулювання причини та дату звільнення ОСОБА_1 з посади журналіста ОСОБА_2 «Інформаційне агентство «Корупція інфо» з 27.10.2016 р. відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України неправильним та змінити формулювання причини та дату звільнення ОСОБА_1 на правильне «Звільнена з посади журналіста ОСОБА_2 «Інформаційне агентство «Корупція інфо» з 02.11.2016 р. за власним бажанням відповідно до ч.1 ст. 38 КЗпП України»; визнати недійсним запис у трудовій книжці ОСОБА_1: «Зарекомендувала себе вкрай незадовільно»; зобов'язати ОСОБА_2 «Інформаційне агентство «Корупція інфо» видати ОСОБА_1 дублікат трудової книжки, оформленої відповідно до вимог чинного законодавства, з зазначенням правильної причини та дати звільнення: «Звільнена з посади журналіста ОСОБА_2 «Інформаційне агентство «Корупція інфо» з 02.11.2016 року за власним бажанням відповідно до ч.1 ст. 38 КЗпП України без зазначення інформації що не передбачена чинним законодавством; стягнути з ОСОБА_2 «Інформаційне агентство «Корупція інфо» (79020, АДРЕСА_1 Код 39361904) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.10.2016р. до моменту ухвалення судового рішення по даній справі; стягнути з ОСОБА_2 «Інформаційне агентство «Корупція інфо» (79020, м. Львів, пр..Чорновола 101, кв.159 Код 39361904) на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5800 гривень.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що ОСОБА_1 перебувала в трудових відносинах з ОСОБА_2 «Інформаційне агентство «Корупція інфо».

17.06.2016 р. позивач була прийнята на роботу на посаду журналіста в ОСОБА_2 «ІА «Корупція інфо».

19.10.2016 р. позивач подав заяву про звільнення за власним бажанням, яка була вручена директору ОСОБА_2 «Інформаційне агентство «Корупція інфо» особисто.

Вказує, що 25.10.2016 р. близько 20:00год. при виконанні трудових обов'язків у процесі обміну електронними повідомленнями через мережу інтернет між позивачем та директором ОСОБА_2 «Інформаційне агентство «Корупція інфо» ОСОБА_3 стався конфлікт. Після нагадування позивача про подану заяву про звільнення директор ОСОБА_2 «Інформаційне агентство «Корупція інфо» в грубій формі вимагав у позивача продовжувати виконувати свої трудові обов'язки допоки товариство не знайде іншу людину на цю посаду. Такі ж вимоги директор висував того вечора в нецензурній формі з погрозами під час телефонної розмови з позивачем. Позивач повідомила, що відмовляється допрацьовувати понад встановлений законом строк. За результатами таких електронних повідомлень та телефонної розмови, директор ОСОБА_2 «Інформаційне агентство «Корупція інфо» заявив, що позивача «звільнено з роботи по статті», повідомив інших працівників про це та змінив усі паролі доступу позивача до облікових записів та систем, які були необхідні для виконання трудових обов'язків.

Так, 26.10.2016 р. позивач прибула за фактичною адресою місця знаходження офісу ОСОБА_2 «Інформаційне агентство «Корупція інфо» у м. Львові на вул. Чорновола 63, офіс 808, однак директор відповідача знову в грубій формі заявив про звільнення позивача, не допустив позивача до роботи та вимагав покинути приміщення, при цьому відмовився пояснити причину звільнення, надати наказ чи видати трудову книжку, мотивуючи це відсутністю часу та бухгалтера.

У зв'язку з неможливістю отримання будь-якої інформації та вирішення конфлікту з директором, позивач звернулась до останнього з письмовою заявою (копія додається), в якій просила пояснити причини не допуску до роботи 25.10.2016 р. приблизно о 20:00 год. та 26.10.2016 p., причину звільнення, надати наказ про звільнення, трудову книжку та провести розрахунок.

Цю заяву позивач вручила директору особисто, однак ОСОБА_3 відмовився розписатись на її копії про отримання цієї заяви. Тому позивач відправила цю заяву поштою на юридичну адресу відповідача ОСОБА_2 «Інформаційне агентство «Корупція інфо».

02.11.2016 р. позивач отримала на пошті рекомендований лист від відповідача ОСОБА_2 «Інформаційне агентство «Корупція інфо», надісланий 28.10.2016 р., в якому знаходився наказ від 27.10.2016 р. №44 директора ОСОБА_2 «ІА «Корупція інфо» «Про звільнення з роботи» та трудова книжка позивача.

Як вбачається з наказу, позивача звільнено з займаної посади з 27.10.2016 р. за прогул (відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України. Підстава: 1. Акт про відсутність на роботі від 26.10.2016 р. 2. Акт про відсутність на роботі від 27.10.2016 р. Позивач ввертає увагу, що копій вказаних актів їй не було надано.

Трудова книжка ОСОБА_1 без підпису позивача на першій сторінці, містить наступні записи на стор. 2-3 «Відомості про роботу»: 17.06.2016 р. Прийнята на роботу на посаду журналіста ОСОБА_2 «ІА «Корупція інфо» - Наказ №19 від 16.06.2016 р.; 27.10.2016 р. Звільнена за прогул відповідно п.4 ст. 40 КЗпП України - Наказ №44 від 27.10.2016 р. Зарекомендувала себе вкрай незадовільно.

Позивач вважає, що звільнення було проведено незаконно, без належних підстав, формулювання підстав звільнення не відповідає дійсності, а деякі записи в трудовій книжці порушують права позивача та повинні бути виключені,оскільки позивач не порушувала трудову дисципліну, тобто не вчиняла прогулу, а відповідач, в будь-якому випадку, вважаючи наявним прогул, порушив процедуру звільнення позивача з цієї підстави, оскільки не відібрав письмових пояснень у позивача щодо причин начебто відсутності на робочому місці.

Крім того ОСОБА_1 зазначає, що хоча звільнення позивача за прогул з 27.10.2016 р. було здійснено відповідачем незаконно, однак вона не бажає поновлення на роботі, зважаючи на поведінку директора ОСОБА_2 «Інформаційне агентство «Корупція інфо» та написану позивачем заяву про звільнення за власним бажанням з 02.11.2016 р. Відповідно до цієї заяви, з урахуванням незаконності звільнення за прогул з 27.10.2016 р., затримку видачі трудової книжки, яка була отримана поштою 02.11.2016 р., та, як наслідок, час вимушеного прогулу з 26.10.2016р. по 02.11.2016 включно, позивача слід вважати звільненим з 02.11.2016 р. за власним бажанням відповідно до ч.1 ст. 38 КЗпП України.

Окрім цього позивач вказує, що відповідачем грубо порушено порядок ведення трудових книжок:

- Трудова книжка була заповнена не протягом тижня з дня прийняття позивача на роботу, а значно пізніше вже фактично при її звільненні, у зв'язку з чим в трудовій книжці відсутній підпис позивача на першій сторінці;

- Не видано трудову книжку в день звільнення;

- Надіслано трудову книжку позивачеві поштою рекомендованим листом без згоди позивача на це;

- Внесено запис «Зарекомендувала себе вкрай незадовільно», наявність якого не передбачена та недопустима у трудовій книжці. Отже зазначає, що початок заповнення трудової книжки тільки при звільнення та відсутність у ній підпису працівника є порушенням порядку ведення трудових книжок. Також трудову книжку відповідач надіслав позивачеві поштою рекомендованим листом без згоди на це позивача, чим порушив трудове законодавство.

Відповідно до ч. 4 ст. 48 КЗпП України, до трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Згідно із п. 2.2. Інструкції, до трудової книжки вносяться:

- відомості про працівника: прізвище, ім'я та по батькові, дата народження;

- відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення;

- відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України;

- відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв'язку з цим винагороди.

Стягнення до трудової книжки не заносяться. Цей перелік відомостей є вичерпним та не підлягає розширеному тлумаченню.

Натомість відповідачем у трудовій книжці позивача зроблено запис: «Зарекомендувала себе вкрай незадовільно», які не належить до переліку відомостей, які заносяться до трудової книжки, і не є навіть стягненням. Такий запис по суті відображає суб'єктивне відношення до позивача особи, що його внесла, очевидно, що директора відповідача, та його особистий стан задоволення чи незадоволення працівником. А відтак, наявність такого запису є не тільки незаконними та такими, що не відповідають дійсності, а також принижують честь та гідність позивача, викликають сумнів у його професійних та ділових якостях в потенційних роботодавців. Це у свою чергу знову ж таки свідчить про порушення відповідачем процедури ведення трудових книжок. Жодних відомостей щодо наказу чи будь-якої іншої правової підстави для внесення такого запису у трудову у позивача немає і не зазначено в самій трудовій книжці, отже вважає, що цей запис слід визнати недійсним.

Оскільки запис у трудовій книжці позивача про звільнення за прогул та запис «Зарекомендувала себе вкрай незадовільно» ОСОБА_1 вважає образливим, принизливим та таким, що може в подальшому ускладнити працевлаштування позивача, викликати у потенційних роботодавців безпідставні сумніви щодо професійних та ділових якостей позивача, вважає за необхідне вимагати видачі дублікату трудової книжки без внесення до неї цих записів.

Частиною третьою ст. 235 КЗпП України передбачено, що якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Згідно із п 22. Інструкції, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (100-95-п )

Формулювання причин звільнення (за прогул) та запис в трудовій «Зарекомендувала себе вкрай незадовільно» є не тільки незаконними та такими, що не відповідають дійсності, а також принижують честь та гідність позивача, викликають сумнів у його професійних та ділових якостях в потенційних роботодавців, а відтак, фактично перешкоджають працевлаштуванню позивача та отриманню законного доходу.

На підставі наведеного, керуючись ч.3 ст. 235 КЗпП України, позивач змушена просити про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тобто з 28.10.2016 р. до моменту ухвалення рішення суду у даній справі.

У зв'язку з цим, позивач звертає увагу суду, що вона на разі не володіє достовірною інформацією щодо своєї середньої зарплати, оскільки в червні, липні та серпні позивач був оформлений на роботу на 0,5 ставки, а сама зарплата виплачувалась відповідачем один раз в місяць не в строки, передбачені чинним законодавством.

Усні звернення позивачки за довідкою про зарплату не дали жодного результату, на сьогодні ОСОБА_1 вже звернулась з письмовим проханням до відповідача про надання довідки про зарплату, після отримання якої буде проведено та надано суду розрахунок середньоденної заробітної плати позивача за останні два місяці, на підставі якої може бути розраховано середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Вищенаведені обставини щодо незаконного звільнення позивача, безпідставні звинувачення в порушенні трудової дисципліни, порушення порядку ведення трудової книжки позивача, внесення в трудову книжку незаконних, принизливих та образливих записів, переживання щодо неотримання особисто трудової книжки заподіяли позивачеві сильних моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають додаткових зусиль для організації свого життя та матеріального забезпечення, оскільки позивач не має можливості нормально працевлаштуватись до внесення відповідних виправлень у трудову книжку. Відтак ОСОБА_1 оцінює заподіяну їй моральну шкоду в сумі 5800 грн., що становить чотири мінімальні заробітні плати в цей період.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві. Просили позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги заперечив, підтримавши письмові заперечення, долучені до матеріалів справи, просив відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, зясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтею 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

У відповідності до частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За положенням статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

В судовому засіданні встановлено, що 17.06.2016 р. позивач ОСОБА_1 була прийнята на роботу на посаду журналіста в ОСОБА_2 «Інформаційне агентство «Корупція інфо» та відповідно перебувала в трудових відносинах з ОСОБА_2 «ІА Корупція інфо».

19.10.2016 р. позивач подала заяву про звільнення за власним бажанням, яка була вручена директору ОСОБА_2 «Інформаційне агентство «Корупція інфо».

25.10.2016р. при виконанні трудових обов'язків у процесі обміну електронними повідомленнями через мережу інтернет між позивачем та директором ОСОБА_2 «Інформаційне агентство «Корупція інфо» ОСОБА_3 виник конфлікт, в процесі якого директор ОСОБА_2 «Інформаційне агентство «Корупція інфо» заявив, що позивача звільнено з роботи по статті, повідомив про це інших працівників та змінив усі паролі доступу ОСОБА_1 до облікових записів та систем, які були необхідні для виконання трудових обов'язків.

Так, 26.10.2016р. позивач прибула за фактичною адресою місця знаходження офісу ОСОБА_2 «Інформаційне агентство «Корупція інфо» у м. Львові на вул. Чорновола 63, офіс 808, однак директор заявив про звільнення позивача, не допустив позивача до роботи та вимагав покинути приміщення, при цьому відмовився пояснити причину звільнення, надати наказ чи видати трудову книжку, мотивуючи це відсутністю часу та бухгалтера.

У зв'язку з неможливістю отримання будь-якої інформації та вирішення конфлікту з директором, позивач звернулась до останнього з письмовою заявою, в якій просила пояснити причини не допуску до роботи 25.10.2016 р. приблизно о 20:00 год. та 26.10.2016 p., причину звільнення, надати наказ про звільнення, трудову книжку та провести розрахунок.

Вказану заяву позивач ОСОБА_1 відправила поштою на юридичну адресу відповідача ОСОБА_2 «Інформаційне агентство «Корупція інфо».

02.11.2016 р. позивач отримала рекомендований лист від відповідача ОСОБА_2 «Інформаційне агентство «Корупція інфо», надісланий 28.10.2016 р., в якому знаходився наказ від 27.10.2016 р. №44 директора ОСОБА_2 «ІА «Корупція інфо» «Про звільнення з роботи ОСОБА_1В.» та трудова книжка позивача.

З наказу директора ОСОБА_2 «ІА «Корупція інфо» №44 від 27.10.2016 року «Про звільнення з роботи ОСОБА_1В.» вбачається, що ОСОБА_1 звільнено з посади журналіста ОСОБА_2 «Інформаційне агентство «Корупція інфо» з 27.10.2016 р. за прогул (відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України. Підстава: акт про відсутність на роботі від 26.10.2016 р.; акт про відсутність на роботі від 27.10.2016 р.

З копії трудової книжки ОСОБА_1, серія АН №362814 вбачаються наступні записи: Відомості про роботу: 17.06.2016 р. - прийнята на роботу на посаду журналіста ОСОБА_2 «ІА «Корупція інфо» - Наказ №19 від 16.06.2016 р.; 27.10.2016 р. - звільнена за прогул відповідно п.4 ст. 40 КЗпП України - Наказ №44 від 27.10.2016 р. Зарекомендувала себе вкрай незадовільно.

Відповідно до Акту про відсутність на роботі від 27.10.2016р., складеного директором та головним редактором ОСОБА_2 «Інформаційне агентство «Корупція інфо» про те, що 27.10.2016р. журналіст ОСОБА_2 «Інформаційне агентство «Корупція інфо» ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці закріплено Кодексом законів про працю України.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу законів про працю України).

Відповідно до статті 139 Кодексу законів про працю України, працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохоченням за сумлінну працю. У трудових колективах створюється обстановка нетерпимості до порушень трудової дисципліни, суворої товариської вимогливості до працівників, які несумлінно виконують трудові обов'язки. Щодо окремих несумлінних працівників застосовуються в необхідних випадках заходи дисциплінарного і громадського впливу (стаття 140 Кодексу законів про працю України).

У відповідності до вимог статті 147 Кодексу законів про працю України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосоване тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Згідно статті 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

За положеннями п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Як роз'яснено у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Відповідно до частини 2, 3 статті 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини 1, 3, 4 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 179 ЦПК України визначено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтями 58,59 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1статті 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу сторони у справі зобов'язані довести в судовому засіданні обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, а відповідач як заперечення проти позову.

Таким чином, з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

За змістом ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Так, судом встановлено, що позивача ОСОБА_1 звільнено з порушенням законодавства, що регулює правовідносини між роботодавцем та працівником. В суді не було встановлено фактичних обставин, які стали б підставою для звільнення позивача з посиланням на п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Крім того, згідно ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення як догана або звільнення.

Згідно ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебуванням його у відпустці.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі і повідомляється працівникові під розписку.

Згідно пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно зясувати в чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом для звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7,8 ст. 40 і п.1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147- 1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

На думку суду, застосовуючи таке дисциплінарне стягнення як звільнення, відповідач не врахував вказані положення закону, не звернув увагу на ступінь тяжкості вчиненого «проступку»,заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено «проступок».

Разом з тим, суд вважає обґрунтованими доводи позивача і в частині порушення відповідачем порядку застосування дисциплінарного стягнення, передбаченого ст. 149 КЗпП України.

Таким чином, враховуючи наведене, неврахування положень частини 3 статті 149 КЗпП України при обранні виду дисциплінарного стягнення, не витребування від працівника згідно статті 149 КЗпП України письмового пояснення, тягне за собою незаконність звільнення.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, пояснень сторін та наданих суду доказів, до застосування дисциплінарного стягнення позивачці не пропонувалось надати письмові пояснення. Докази повідомлення позивача про стягнення під розписку також відсутні. Докази повідомлення позивача про звільнення з роботи та запропонування їй з'явитися на роботу за отриманням трудової книжки та проведення розрахунку не надано. Відсутні також докази, що при обранні виду стягнення відповідачем було враховано ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, попередню роботу працівника.

Відповідачем - ОСОБА_2 «Інформаційне агентство «Корупція інфо» також не наведено достатніх, обґрунтованих підстав звільнення ОСОБА_1 за статтею 40 п.4 КЗпП України, а тому наказ №44 від 27.10.2016 року «Про звільнення з роботи ОСОБА_1В.» підлягає скасуванню, як такий, що прийнятий з порушенням вимог трудового законодавства.

Позивач, яка перебувала у трудових відносинах не погодилась з наказом про її звільнення, заявила про його незаконність та скасування, з підстав неможливості подальшого перебування у трудових відносинах із відповідачем та заявила вимогу про зміну підстав її звільнення, зобов»язавши відповідача звільнити її за власним бажанням - ч.1 ст.38 КЗпП України, зазначивши датою її звільнення 02.11.2016 року.

За змістом ч. 3 ст.235 КЗпП України у разі визнання звільнення таким, що не відповідає чинному законодавству, суд на прохання працівника, який у зв»язку з допущеними щодо нього порушеннями законодавства про працю не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, може визнати звільнення незаконним і, не поновлюючи працівника на роботі, змінити дату звільнення та формулювання причини з посиланням на відповідну статтю(пункт) закону.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідач незаконно звільнив позивача, порушив порядок застосування дисциплінарного стягнення, а відтак є необхідність визнати незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади журналіста ОСОБА_2 «Інформаційне агентство «Корупція інфо» з 27.10.2016 р. відповідно до п.4 ст. 40 КзпП України, скасувати наказ директора ОСОБА_2 «Інформаційне агентство «Корупція інфо» №44 від 27.10.2016 р. «Про звільнення з роботи ОСОБА_1В.» та визнати формулювання причини та дату звільнення ОСОБА_1 з посади журналіста ОСОБА_2 «Інформаційне агентство «Корупція інфо» з 27.10.2016 р. відповідно до п.4 ст. 40 КзпП України неправильним та змінити формулювання причини та дату звільнення ОСОБА_1 на правильне «Звільнена з посади журналіста ОСОБА_2 «Інформаційне агентство «Корупція інфо» з 02.11.2016 р. за власним бажанням відповідно до ч.1 ст. 38 КЗпП України».

Що стосується позовних вимог про визнання недійсним запис у трудовій книжці ОСОБА_1: «Зарекомендувала себе вкрай незадовільно»; зобов'язання ОСОБА_2 «Інформаційне агентство «Корупція інфо» видати ОСОБА_1 дублікат трудової книжки, оформленої відповідно до вимог чинного законодавства, з зазначенням правильної причини та дати звільнення: «Звільнена з посади журналіста ОСОБА_2 «Інформаційне агентство «Корупція інфо» з 02.11.2016 року за власним бажанням відповідно до ч.1 ст. 38 КЗпП України без зазначення інформації що не передбачена чинним законодавством, суд вважає, що такі підлягають до задоволення з наступних підстав.

Згідно ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ст.48 КЗпП України, трудова книжка є основним документом про діяльність працівника. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Зідно п.2.2 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», до трудової книжки вносяться: вiдомостi про працiвника: прiзвище, iмя та по батьковi, дата народження;вiдомостi про роботу, переведення на iншу постiйну роботу, звiльнення;вiдомостi про нагородження i заохочення: про нагородження державними нагородами України та вiдзнаками України, заохочення за успiхи в роботi та iншi заохочення вiдповiдно до чинного законодавства України; вiдомостi про вiдкриття, на якi виданi дипломи, про використанi винаходи i рацiоналiзаторськi пропозицiї та про виплаченi у звязку з цим винагороди. Стягнення до трудової книжки не заносяться.

Натомість відповідачем у трудовій книжці позивача зроблено запис: «Зарекомендувала себе вкрай незадовільно», який не належить до переліку відомостей, які заносяться до трудової книжки.

Відповідно до пункту 2.10. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58 у розділі «Відомості про роботу», «Відомості про нагородження», «Відомості про заохочення», трудової книжки (вкладиша) закреслення раніше внесених неточних або неправильних записів не допускається. У разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: Запис за № таким-то недійсний. Прийнятий за такою-то професією (посадою)» і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки. У такому ж порядку визнається недійсним запис про звільнення і переведення на іншу постійну роботу у разі незаконного звільнення або переведення, установленого органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі або зміни формулювання причини звільнення. Наприклад, пишеться: «Запис за N таким-то є недійсним, поновлений на попередній роботі». У графі 4 в такому разі робиться посилання на наказ про поновлення на роботі або зміну формулювання причини звільнення. При наявності в трудовій книжці запису про звільнення або переведення на іншу роботу, надалі визнаної недійсною, на прохання працівника видається «Дублікат» трудової книжки без внесення до неї запису, визнаного недійсним.

З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про визнання недійсним запис у трудовій книжці ОСОБА_1: «Зарекомендувала себе вкрай незадовільно»; зобов'язання ОСОБА_2 «Інформаційне агентство «Корупція інфо» видати ОСОБА_1 дублікат трудової книжки, оформленої відповідно до вимог чинного законодавства, з зазначенням правильної причини та дати звільнення: «Звільнена з посади журналіста ОСОБА_2 «Інформаційне агентство «Корупція інфо» з 02.11.2016 року за власним бажанням відповідно до ч.1 ст. 38 КЗпП України без зазначення інформації що не передбачена чинним законодавством.

Що стосується позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 «Інформаційне агентство «Корупція інфо» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.10.2016р. до моменту ухвалення судового рішення по даній справі, то така, на думку суду, не підлягає до задоволення з наступних підстав.

За правилами частини другої статті 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до положень статей 10 і 11 ЦПК ( 1618-15 ) суд

розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та

зазначених і доведених ним обставин.

Відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог

(вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

Враховуючи вищевикладене, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження даної позовної вимоги, а саме не вказано яка сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 28.10.2016р. до моменту ухвалення судового рішення по даній справі підлягає стягненню в її користь з ОСОБА_2 «Інформаційне агентство «Корупція інфо», а суд в даному випадку не може вийти за межі позовних вимог, відтак вважає, що позовні вимоги в тій частині не підлягають до задоволення.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди з відповідача ОСОБА_2 «Інформаційне агентство «Корупція інфо», суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен відшкодувати заподіяну моральну шкоду працівнику, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина 1 статті 23 Цивільного кодексу України).

У відповідності із частиною 2 статті 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

За положенням статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Як роз»яснено у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 року №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду).

Згідно практики Європейського суду з прав людини завжди призначається компенсація за порушення прав людини. Розмір компенсації зазвичай становить 1000 - 5000 євро. Таким чином визначений розмір спричиненої позивачеві моральної шкоди цілком відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Так рішенням від 27.07.2004 р. по справі «Ромашов проти України» Європейський суд з прав людини присудив заявнику у відшкодуванні моральної шкоди 3000 євро, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. У процесі розгляду заяви Суд звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій і може бути представлено письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, «без наявності яких (Суд) може відхилити вимогу повністю або частково». Проте суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень позивач зазнав моральної шкоди, яка не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення.

Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України.

Отже, суд визнає факт заподіяння моральної шкоди діями відповідача ОСОБА_2 «Інформаційне агентство «Корупція інфо», а саме виданням 27.10.2016 року наказу №44 «Про звільнення з роботи ОСОБА_1В.», та враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, вважає позовні вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 2000 грн. співрозмірними із завданою шкодою, їх розмір знайшов своє підтвердження у судовому засіданні. Так, позивачеві були спричинені моральні страждання, що безумовно змінило її нормальний життєвий ритм, докази на підтвердження немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення, істотність змін в житті, тощо) наявні у матеріалах справи, а тому керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, вважає за необхідним стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 2000,00 грн.

Одночасно суд наголошує, що доводи відповідача щодо відсутності моральних страждань позивача спростовуються наступним.

У відповідності із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Як визначено у Рішенні Європейського суду з прав людини «Справа Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого королівства»(Case ofABDULAZIZ, CABALES AND BALKANDALI), 1985 р., з огляду на її природу, моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення.

Таким чином, керуючись конституційним принципом верховенства права, оцінивши всебічно, повно та об'єктивно всі наявні у справі докази окремо та у сукупності, застосовуючи відповідні норми матеріального права, утверджуючи та забезпечуючи права людини і основоположні свободи сторін, враховуючи принципи справедливості та неупередженості, суд прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інформаційне агентство Корупція інфо» про визнання незаконним звільнення, визнання недійсним запису у трудовій книжці, зобовязання видати дублікат трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди підлягає задоволенню частково.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 10,11,60,62,88,209,212-215,218 ЦПК України, -

в и р і ш и в:

Позов задовольнити частково.

1. Визнати незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади журналіста ОСОБА_2 «Інформаційне агентство «Корупція інфо» з 27.10.2016 р. відповідно до п.4 ст. 40 КзпП України та скасувати наказ директора ОСОБА_2 «Інформаційне агентство «Корупція інфо» №44 від 27.10.2016 р. «Про звільнення з роботи ОСОБА_1В.».

2. Визнати формулювання причини та дату звільнення ОСОБА_1 з посади журналіста ОСОБА_2 «Інформаційне агентство «Корупція інфо» з 27.10.2016 р. відповідно до п.4 ст. 40 КзпП України неправильним та змінити формулювання причини та дату звільнення ОСОБА_1 на правильне «Звільнена з посади журналіста ОСОБА_2 «Інформаційне агентство «Корупція інфо» з 02.11.2016 р. за власним бажанням відповідно до ч.1 ст. 38 КЗпП України».

3. Визнати недійсним запис у трудовій книжці ОСОБА_1: «Зарекомендувала себе вкрай незадовільно».

4. Зобов'язати ОСОБА_2 «Інформаційне агентство «Корупція інфо» видати ОСОБА_1 дублікат трудової книжки, оформленої відповідно до вимог чинного законодавства, з зазначенням правильної причини та дати звільнення: «Звільнена з посади журналіста ОСОБА_2 «Інформаційне агентство «Корупція інфо» з 02.11.2016 року за власним бажанням відповідно до ч.1 ст. 38 КЗпП України без зазначення інформації що не передбачена чинним законодавством.

5. Стягнути з ОСОБА_2 «Інформаційне агентство «Корупція інфо» (79020, м. Львів, пр..Чорновола101, кв.159 Код 39361904) на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 2000 (дві тисячі) гривень.

6. У решті задоволенні позовних вимог - відмовити

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Шевченківський районний суд м. Львова шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя ОСОБА_4