ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Провадження № 2-о/201/174/2017
Рішення

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2017 року місто Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Федоріщева С.С.,

за участю секретаря судового засідання Кияшко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі заяву ОСОБА_1, заінтересована особа Центральне обєднане управління Пенсійного Фонду України в м. Дніпрі про встановлення факту, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, в якій, з урахуванням уточнень, просить встановити факт, який має юридичне значення про те, що закрите постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.08.2010 провадження у справі № 3-1920/10 про адміністративне правопорушення відносно нього, в якій його визнано винним за ч.1 ст.185-3 КУпАП до теперішнього часу не завершено.

У своїй заяві заявник посилається на те, що постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.08.10 у справі № 33-1085/10 від 08.08.10 було закрито провадження у справі Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська № 3-1920/10 про адмінправопорушення відносно нього за ч.1 ст.185-3 КУпАП. Справу було закрито за реабілітуючих підстав - у звязку із недоведеністю вини ОСОБА_1, натомість, ніяких вибачень за незаконні санкції, застосовані відносно нього не принесено, відшкодувань його моральних страждань не відбулося.

В судове засідання заявник ОСОБА_1 не зявився, подав письмову заяву, згідно до якої просив суд розглянути справу у його відсутність, вимоги викладені в заяві підтримав в повному обсязі, просить суд задовольнити.

Представник заінтересованої особи Центрального обєднаного управління Пенсійного Фонду України в м. Дніпрі в судове засідання не зявився, подав до суду письмові заперечення, відповідно до яких вважає, що вимоги, які висуває заявник, не можуть бути предметом розгляду судом в порядку окремого провадження за правилами встановленими ЦПК України. Крім того, вважає, що Центрального обєднаного управління Пенсійного Фонду України в м. Дніпрі не є та не може бути заінтересованою особою у даній справі, враховуючи зміст заявлених вимог, та просить відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 у повному обсязі.

За таких обставин, враховуючи заяви сторін про розгляд справи за їх відсутності, підставі ст.169 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності сторін та винести рішення на загальних засадах цивільного судочинства, встановлених главою 7 розділу ІІІ ЦПК України.

Розгляд справи відбувався згідно положень ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксування процесу технічними засобами.

Суд, дослідивши матеріали справи, виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.ст. 57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.08.10 у справі №33-1085/10 було закрито провадження у справі Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська № 3-1920/10 про адмінправопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.185-3 КУпАП з підстав недоведеності його вини.

В розпорядження суду не надано відомостей про те, що на теперішній час відносно заявника проведено комплекс заходів, спрямованих на відновлення його становища, яке існувало до притягнення до відповідальності, а також направлених на відшкодування завданої йому шкоди. Докази, надані заявником, свідчать про зворотне. Зокрема, органами Пенсійного Фонду України в особі ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, на виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі «ОСОБА_1 проти України (№2)», спрямованого на адресу цього органу Урядовим уповноваженим у справах Європейського суду з прав людини, не зараховано час перебування заявника в психіатричному закладі по вказаному провадженню, як пенсійний в підвищеному розмірі. Цю відмову заявник був змушений оскаржувати в суді та постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03.08.2017 у справі №201/6298/17 такі дії ГУ ПФУ в Дніпропетровській області визнано незаконними. Зазначене судове рішення залишено в силі ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.09.2017.

Аналізуючи зазначене, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до положень п.5 ч.2 цієї статті суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно із п. 5 ч. 2 ст. 234 та п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо згідно закону вони породжують юридичні наслідки.

Відповідно до ч. 2 ст.256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно зі ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, тощо. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 р. №5 зазначено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Статтею 68 Конституції України визначено обов'язок кожного громадянина неухильно дотримуватись Конституції України, а також інших законів, не зазіхати на права і свободи інших людей.

До відомостей, що ганьблять особу, слід відносити ті з них, які принижують честь, гідність і ділову репутацію громадянина або організації в громадській думці чи думці окремих громадян з точки зору додержання законів, загальновизнаних правил співжиття та принципів людської моралі.

Згідно ч. 3 ст. 273 ЦК України діяльність фізичних та юридичних осіб не може порушувати особисті немайнові права.

Відповідно до ч. 3, 7 ст. 277 Цивільного кодексу України негативна інформація поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила не доведе протилежного. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Зазначена норма відповідає нормі ч. 2 ст. 10 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, якою передбачено, що захист репутації визнається легітимною метою для обмеження реалізації права вільно поширювати інформацію та ідеї.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

В даному випадку заявник висуває вимогу про визнання юридичного факту, який породжує особисто для нього можливість задоволення конкретних прав, а саме: від цього факту залежить не тільки реалізація його нематеріальних потреб, як-то, наприклад, вибачення з боку офіційної влади за необґрунтоване притягнення до адміністративної відповідальності із утриманням в місцях обмеження свободи, але й можливість поновлення його потреб, повязаних із матеріальними благами, зокрема, щодо врахування органами Пенсійного Фонду України в пенсійний стаж заявника періоду незаконного утримання в місцях обмеження свободи (місці відбування адміністративного арешту та в місці проведення стаціонарної психіатричної експертизи) у збільшеному розмірі відповідно до вимог законодавства.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффре де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992 р.).

Отже, за відсутністю спеціальної процедури визнання порушень прав заявника, повязаних із наслідками закриття адміністративної справи відносно нього, слід керуватися загальними нормами цивільного процесу, зокрема тими, які регулюють встановлення фактів, що мають юридичне значення, адже невиконання уповноваженими органами приписів закону стосовно дій, повязаних із закриттям таких справ, може тягнути за собою цілу низку порушень цивільних справ для незаконно притягнутих осіб.

Так, відповідно до «Основних принципів та керівних положень, що стосуються права на правовий захист і відшкодування шкоди для жертв грубих порушень міжнародних норм в області прав людини і серйозних порушень міжнародного гуманітарного права», прийнятих резолюцією 60/147 Генеральної Асамблеї від 16 грудня 2005 передбачено такі форми репарації: реституцію, компенсацію, реабілітацію, сатисфакцію і гарантії неповторення.

При реституції слід, по можливості, відновити первісне положення жертви, що існувало до вчинення грубих порушень міжнародних норм в галузі прав людини або серйозних порушень міжнародного гуманітарного права. Реституція включає в себе відповідно: відновлення свободи, користування правами людини, документів, що засвідчують особу, сімейного життя і громадянства, повернення на колишнє місце проживання, поновлення на роботі і повернення майна.

Компенсацію слід надавати за будь-який збиток, що піддається економічній оцінці, в установленому порядку і пропорційно серйозності порушення і обставинам кожного випадку, що є результатом грубих порушень міжнародних норм в області прав людини і серйозних порушень міжнародного гуманітарного права, включаючи:

а) фізичну або психічну шкоду;

b) упущені можливості, в тому числі в галузі працевлаштування, освіти та отримання соціальних пільг;

с) матеріальну шкоду і упущену вигоду, у тому числі втрату можливості заробітку;

d) моральну шкоду;

е) витрати на правову або експертну допомогу, ліки та медичне обслуговування, а також на послуги психологічних і соціальних служб.

Реабілітація повинна включати в себе надання медичної та психологічної допомоги, а також юридичних та соціальних послуг.

Сатисфакція повинна включати, коли це можливо, будь-яке або все з нижченаведеного:

а) ефективні заходи, спрямовані на припинення триваючих порушень;

b) перевірку фактів і повне і публічне оприлюднення правди за умови, що таке оприлюднення не заподіє додаткового збитку або не поставить під загрозу безпеку та інтереси жертв, їхніх родичів, свідків або осіб, які здійснювали втручання з метою надання допомоги жертвам або запобігання подальших порушень;

с) пошук місцезнаходження зниклих осіб, встановлення особистості викрадених дітей, а також упізнання тіл убитих і надання допомоги у поверненні, упізнанні і перепохованні тіл відповідно з вираженим або передбачуваним побажанням жертв або культурними традиціями сімей та громад;

d) офіційну заяву чи судове рішення про відновлення гідності, репутації та прав жертви та осіб, тісно повязаних з жертвою;

е) принесення публічних вибачень, у тому числі визнання фактів і відповідальності;

f) судові та адміністративні санкції щодо осіб, які несуть відповідальність за порушення;

g) поминання і віддання належного памяті жертв;

h) включення точної інформації про вчинені порушення в навчальні програми з міжнародним нормам у галузі прав людини і міжнародного гуманітарного права і в навчальні посібники всіх рівнів.

Зважаючи на викладене, суд керується вимогами статей 213, 214, 316 ЦПК України, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

В даному випадку, з метою додержання зазначених вимог закону, зясуванню підлягає, чи отримав заявник повне відновлення його прав, порушених внаслідок необґрунтованого притягнення до адміністративної відповідальності у відповідність до вищенаведеного, або проведення цих процедур триває до теперішнього часу.

Це випливає із вимог ст.296 КУпАП щодо наслідків скасування постанови із закриттям справи про адміністративне правопорушення, якою встановлено такі правила:

Скасування постанови із закриттям справи про адміністративне правопорушення тягне за собою повернення стягнених грошових сум, оплатно вилучених і конфіскованих предметів, а також скасування інших обмежень, звязаних з цією постановою. У разі неможливості повернення предмета повертається його вартість.

Відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконним накладенням адміністративного стягнення у вигляді адміністративного арешту або виправних робіт, провадиться в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч.1 ст.1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Наданими доказами факт повного відновлення прав заявника, порушених внаслідок необґрунтованого притягнення до адміністративної відповідальності, на теперішній час не підтверджено. Відтак, слід визнати, що заява про встановлення цього юридичного факту, що має значення для заявника, підлягає задоволенню.

Окремо суд звертає увагу на те, що заяву про встановлення факту в даній справі викладено заявником на російській мов. З цього приводу суд керується статтею 12 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», якою встановлено, що судочинство і діловодство в судах України провадиться державною мовою. Суди забезпечують рівність прав громадян у судовому процесі за мовною ознакою. Суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право громадян на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють. У судах, поряд з державною, можуть використовуватися регіональні мови або мови меншин відповідно до Закону України "Про ратифікацію Європейської хартії регіональних мов або мов меншин" в порядку, встановленому процесуальним законом.

Статтею 14 Закону України «Про засади державної мовної політики», із змінами, внесеними станом на 13.04.2012 року, визначено, що судочинство в Україні у цивільних, господарських, адміністративних і кримінальних справах здійснюється державною мовою. У межах території, на якій поширена регіональна мова (мови), що відповідає умовам частини третьої статті 8 цього Закону, за згодою сторін суди можуть здійснювати провадження цією регіональною мовою (мовами). Сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою. У межах території, на якій поширена регіональна мова (мови), що відповідає умовам частини третьої статті 8 цього Закону, допускається подача до суду письмових процесуальних документів і доказів, викладених цією регіональною мовою (мовами), з перекладом, у разі необхідності, на державну мову…

Враховуючи, що заінтересована особа, як сторона по справі не висловлювала незгоду із викладенням заяви на російській мові, судом прийнято до розгляду цей документ в редакції, поданій заявником.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 60, 61, 88, 203, 208, 209, 212-215, 224-226, 275 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1, заінтересована особа Центральне обєднане управління Пенсійного Фонду України в м. Дніпрі про встановлення факту - задовольнити.

Встановити факт, який має юридичне значення про те, що закрите постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.08.2010 провадження у справі № 3-1920/10 про адміністративне правопорушення відносно нього, в якій його визнано винним за ч.1 ст.185-3 КУпАП до теперішнього часу не завершено.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С.С. Федоріщев