Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І.,Закропивного О.В.,
Хопти С.Ф., Штелик С.П.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Київського районного суду м. Харкова, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 08 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду із позовом до Київського районного суду м. Харкова, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

В обгрунтування позовних вимог вказувала, що 06 квітня 2009 року вона була звільнена з наукової посади з Українського державного науково-дослідного інституту проблем водопостачання, водовідведення та охорони навколишнього природного середовища «УкрВодгео» з порушенням вимог діючого законодавства. 30 квітня 2009 року вона звернулася до Київського районного суду м. Харкова про поновлення її на роботі та стягнення заробітної плати. 21 квітня 2009 року досягла пенсійного віку і з 29 квітня 2009 року їй призначена пенсія. Рішення за її позовом прийнято Київським районним судом м.Харкова лише 19 грудня 2011 року, а набрало чинності 22 лютого 2012 року після зміни його рішенням апеляційного суду.

Зазначала, що Київський районний суд м. Харкова порушив її права на належний та розумний строк розгляду справи, оскільки під час розгляду її позову відбувалося постійне затягування процесу, своїми діями суд викликав сумніви у своїй неупередженості. Вищевказані обставини призвели до її моральних страждань, викликали стрес, у неї загострилися хронічні захворювання. В період довгого розгляду справи вона намагалася працевлаштуватися, проте відмітка у трудовій книжці та велика перерва у трудовій діяльності призвели до втрати її ділової репутації. Крім того, в цей час органи Пенсійного фонду незаконно зменшили їй пенсію, що також пов'язано із довготривалим розглядом її позову, що також завдало їй моральних страждань.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_6 з урахуванням уточнених позовних вимог просила стягнути з Київського районного суду м. Харкова, Державної казначейської служби України відшкодування моральної шкоди у розмірі 127 440 грн.

Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 08 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 08 червня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення судів та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Вирішуючи спір, суди виходили із того, що правові підстави для застосування порядку відшкодування шкоди відсутні, оскільки, покладаючи на відповідача відшкодування шкоди, позивач, не довів у відповідності до ст. 60 ЦПК України склад цивільного правопорушення, за наявності якого настає відповідальність заподіювача шкоди, а саме те, що шкода стала об'єктивним наслідком неправомірних дій відповідача (незаконності рішення, дії чи бездіяльності) між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок.

Разом з тим, не можна погодитися із висновками судів про те, що спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно із ч. 1 ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

За змістом ч. 1 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в зазначеній вище редакції судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Таким чином, суддя виступає як посадова особа, уповноважена на виконання функцій держави, а не як приватна особа, до якої можна звернутися з позовом.

Відповідно до ч. 2 ст.124 Конституції України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно із ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди.

Проте у справі, яка переглядається, між позивачем та судом (суддею) зазначені правовідносини не виникли, тому такі справи не можуть бути підсудні судам загальної юрисдикції.

Відповідно до ст. 125 Конституції України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) в Україні діють місцеві, апеляційні, вищі спеціалізовані та Верховний Суд України.

Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві.

Отже, чинне законодавство дає можливість особі повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Аналогічну позицію висловлено у п. 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів, де зазначено, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

У Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

За таких обставин, слід дійти висновку, що належним відповідачем у таких спорах може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-3139цс16 від 01 березня 2017 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Враховуючи наведене, у справі, яка переглядається, суди, розглядаючи вимогу ОСОБА_6 до Київського районного суду м. Харкова про відшкодування моральної шкоди по суті, не звернули уваги на те, що така позовна заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Після відкриття провадження у справі суд своєю ухвалою закриває провадження, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України).

З урахуванням викладеного, провадження у справі за позовом ОСОБА_6. до Київського районного суду м. Харкова про відшкодування моральної шкодипідлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205, 340 ЦПК України.

Враховуючи те, що позовні вимоги до Державної казначейської служби України заявлено лише як до виконавця рішень суду про стягнення коштів з державного органу, тобто ці вимоги мають похідний характер від позову до Київського районного суду м. Харкова про відшкодування моральної шкоди, провадження у справі підлягає закриттю й у цій частині на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205, 340 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 205, 340 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 08 червня 2016 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_6 до Київського районного суду м. Харкова, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди закрити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик