У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Євграфової Є.П., Євтушенко О.І., Карпенко С.О., Мостової Г.І.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, про визнання правочинів удаваними, за касаційними скаргами представника ОСОБА_7 - ОСОБА_11 та представника ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 - ОСОБА_12 - на рішення Подільського районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з указаним позовом, у якому зазначала, що 23 травня 2012 між нею та ОСОБА_7 був укладений договір № 602 купівлі-продажу нежилих приміщень, згідно з умовами якого позивач продала, а відповідач купила нежитлове приміщення (склад, магазин) загальною площею 11,60 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

25 травня 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 був укладений договір № 609 купівлі-продажу нежилих приміщень, згідно з умовами якого позивач продала, а відповідач купила нежилі приміщення № № 11, 14, 16, 17 (в літ. «А»), загальною площею 102,90 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2.

Позивач вказувала, що вона з відповідачем підписали зазначені договори, усвідомлюючи відсутність реального наміру її як продавця передавати право власності, а відповідача як покупця прийняти у власність спірне нерухоме майно; зазначені договори були укладені з метою приховати інші угоди, а саме, договори управління нерухомим майном. Фактичного розрахунку за договорами купівлі-продажу нерухомого майна не було, відповідач їй грошові кошти за спірне нерухоме майно не передавала.

Крім того, пізніше позивач дізналася, що ОСОБА_7, не маючи права власності, подарувала нежилі приміщення № № 11, 14, 16, 17 (в літ. «А»), загальною площею 102,90 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2, своєму батькові ОСОБА_8, позбавивши права власності на спірне майно її законного власника.

Посилаючись на вказані обставини та з урахуванням уточнень позовних вимог, просила суд визнати удаваними договори № № 602, 609 від 23 та 25 травня 2012 року купівлі-продажу нежилих приміщень № № 11, 14, 16, 17 (в літ. «А»), загальною площею 102, 9 кв. м, розташованих за адресою: АДРЕСА_2, та нежитлового приміщення (склад, магазин) загальною площею 11,60 кв. м, розташованого по проспекту АДРЕСА_1.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року, позов задоволено.

Визнано удаваним договір № 609 від 25 травня 2012 року купівлі-продажу нежилих приміщень № № 11, 14, 16, 17 (в літ. «А»), загальною площею 102, 9 кв. м, розташованих за адресою: АДРЕСА_2.

Визнано удаваним договір № 602 від 25 травня 2012 року купівлі-продажу нежитлового приміщення (склад, магазин) загальною площею 11, 60 кв. м, розташованого по проспекту АДРЕСА_1.

У касаційних скаргах заявники просять скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

Судами встановлено, що 23 травня 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 був укладений договір № 602 купівлі-продажу нежилих приміщень, згідно з умовами якого позивач продала, а відповідач купила нежитлове приміщення (склад, магазин) загальною площею 11,60 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

25 травня 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 був укладений договір № 609 купівлі-продажу нежилих приміщень, згідно з умовами якого позивач продала, а відповідач купила нежилі приміщення № № 11, 14, 16, 17 (в літ. «А»), загальною площею 102,90 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2.

Із витягу КП КМБТІ про державну реєстрацію прав від 05 червня 2012 вбачається, що нежилі приміщення № № 11, 14, 16, 17 (в літ. «А»), загальною площею 102,90 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2, на праві приватної власності належать ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу № 609 від 25 травня 2012 року (а. с. 5).

Із витягу Чернівецького КО БТІ про державну реєстрацію прав від 12 червня 2012 року вбачається, що нежитлові приміщення, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, належить на праві приватної власності ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 23 травня 2012 року (а. с. 9).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомості від 30 жовтня 2015 року, нежилі приміщення № № 11, 14, 16, 17 (в літ. «А»), загальною площею 102,9 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2, належить ОСОБА_9 та ОСОБА_10 по 1/2 частині на підставі договору купівлі-продажу від 22 квітня 2015 року, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_9, ОСОБА_10 Нежитлове приміщення (склад, магазин) в житловому будинку літ. «А» загальною площею 11,60 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на праві приватної власності належить ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 23 травня 2012 року.

Відповідно до квитанцій від 12, 15 листопада 2013 року, від 16 червня, 10, 11 липня, 16 вересня 2014 року оплата за електроенергію за адресою: АДРЕСА_2 здійснювала ОСОБА_6 на підставі договору від 9 жовтня 2009 року (а. с. 44-49).

Відповідно до квитанцій від 24 березня та 17 вересня 2014 року, рахунку-фактури від 11 липня та 20 серпня 2014 року сплата за комунальні послуги та водопостачання за адресою: АДРЕСА_2, та в кінці 2014 року здійснювалась від імені ОСОБА_7 на підставі договору від 25 травня 2013 року.

Обґрунтовуючи підстави позову, ОСОБА_6 посилалась на те, що оспорювані договори купівлі-продажу нежитлових приміщень не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, а фактично були укладені з метою приховати інші угоди, а саме, договори управління нерухомим майном.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину, тобто правочин, який вчинений, щоб приховати інший, має на меті виникнення правових наслідків, але не тих, які афішуються фактом його вчинення. Фактично сторони прагнуть до вчинення іншого правочину. Дефектність прикриваючого правочину очевидна. Тобто удаваний правочин вчиняється для прикриття іншого правочину, внаслідок чого наявні два правочини - той, що прикривається, тобто прихований, і удаваний - такий, що прикриває перший правочин. Його мета полягає не тільки в тому, щоб приховати дійсну волю сторін, а й спричинити інші наслідки, які випливають із правочину, що прикривається. Саме в цьому і полягає дійсна воля сторін удаваного правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Оскільки згідно із ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні оспорюваного договору, а також з'ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16, яка розглянута ним у порядку глави 3 розділу V ЦПК України.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що оспорювані договори купівлі-продажу не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, оскільки ОСОБА_6 продовжувала рахувати себе власником спірного нерухомого майна та несла витрати на його утримання. Фактично між сторонами оспорювані договори було укладено з метою приховати договори управління нерухомим майном.

Відповідно до ст. 1029 ЦК України за договором управління майном одна сторона (установник управління) передає другій стороні (управителеві) на певний строк майно в управління, а друга сторона зобов'язується за плату здійснювати від свого імені управління цим майном в інтересах установника управління або вказаної ним особи (вигодонабувача). Договір управління майном може засвідчувати виникнення в управителя права довірчої власності на отримане в управління майно. Законом чи договором управління майном можуть бути передбачені обмеження права довірчої власності управителя.

У той же час, констатуючи факт удаваності оспорюваного правочину № 609 від 25 травня 2012 року з метою приховування договору управління нерухомим майном, який насправді мав місце, на порушення приписів ст. ст. 212-214, 303 ЦПК України суди не з'ясували, якими доказами підтверджується існування між позивачем та відповідачем відносин з управління майном; які між сторонами виникли права та обов'язки, які характерні для договору управління майном; якими доказами підтверджується, що воля обох сторін оспорюваних правочинів, була спрямована на виникнення цивільно-правових відносин, що випливають із договору управління майном; не дослідили наявність в оспорюваних правочинах ознак, притаманних договору управління майном, зокрема, строковість, оплатність.

Будь-які висновки щодо дослідження зазначених обставин в судових рішеннях відсутні.

За положеннями ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Натомість, вирішуючи спір по суті, суди послалися лише на твердження позивача, яка вважаючи себе й надалі власником спірного майна, після укладання оспорюваних правочинів, продовжувала нести витрати на його утримання, дослідивши надані позивачем квитанції про сплату комунальних послуг та послуг водопостачання за адресою: АДРЕСА_2.

Проте сам по собі факт витрачання коштів на утримання майна не свідчить про наявність в особи права власності на нього. Крім того, після укладання оспорюваних правочинів, ОСОБА_7 зареєструвала своє право власності на нього у встановленому законом порядку та в подальшому здійснила його відчуження третім особам.

Крім того, обставини відносно удаваності правочину щодо об'єкту нерухомості, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, позивачем не наводилися. Будь-які докази щодо удаваності договору купівлі-продажу від 23 травня 2012 року щодо вказаного об'єкту нерухомості судами не досліджувалися.

З огляду на зазначене висновки судів про обґрунтованість та доведеність позову є передчасними.

Порушення судами при розгляді справи норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення, тому ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу вимог ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи, судам необхідно з врахуванням ч. 1 ст. 3 ЦПК України, ч. 4 ст. 10 ЦПК України, ч. 2 ст. 16 ЦК України встановили які права, свободи чи інтереси позивача у справі були порушені, невизнані або оспорені, не перевірили чи підлягає захисту право, яке позивач вважає порушеним, у обраний ним спосіб.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги представника ОСОБА_7 - ОСОБА_11 та представника ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 - ОСОБА_12 - задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов Є.П. Євграфова О.І. Євтушенко С.О. Карпенко Г.І. Мостова