Справа № 462/6352/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Румілова Н.М.
Провадження № 22-ц/783/3899/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Я. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні відповідача ОСОБА_2, позивача ОСОБА_3, представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4, представника третьої особи Органу опіки та піклування в особі Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради ОСОБА_5, третьої особи ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 26 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_7 до ОСОБА_2, треті особи Орган опіки та піклування в особі Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_6 про надання дозволу на укладення договору міни, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 26 квітня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_7, до ОСОБА_2, треті особа Орган опіки та піклування в особі Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_6 про надання дозволу на укладення договору міни задоволено.Надано дозвіл на укладення договору міни нерухомого майна від імені та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, а саме надано дозвіл на укладення договору міни 1/2 частки квартири №63 «а» в будинку №113 на вул. Зеленій у м.Львові, яка належить малолітній ОСОБА_7, на 1/2 частку квартири №58 в будинку №118 на вул. Кульпарківській у м.Львові.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить постановити рішення, яким скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 26 квітня 2017 року, а саме не надавати дозвіл на укладення договору міни. Вважає рішення необґрунтованим, необєктивним, суд не сприяв повному, обєктивному та неупередженому розгляду справи. Зазначає, що комісія органу опіки і піклування не здійснювала виїзд до квартири №58 в будинку №118 на вул. Кульпарківській у м.Львові, щоб дослідити теперішні умови проживання дитини. Вказує на те, що не доведено той факт, на який посилається позивачка, що вона не має матеріальної можливості зробити належний ремонт у квартирі №63а в будинку №113 на вул. Зеленій у м. Львові.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, позивача, її представника, представника третьої особи Органу опіки та піклування та третьої особи ОСОБА_6 в заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ч.1 ст. 64, ст. 33 Конституції України, ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, підписану Українською РСР 21 лютого 1990 року та ратифіковану постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року, ч.ч. 7, 8 ст. 7, ч.2 ст. 154 СК України, ст.11, ч.3 ст. 17 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства», ст.ст. 361, 716 ЦК України та задовольняючи позов, виходив з того, що, як вбачається з Свідоцтва про право власності на квартиру № Л-00175 від 19 грудня 2014 року, виданого згідно з наказом Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 19 грудня 2014 року № 407-Ж-Л квартира за адресою АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та членам сімї ОСОБА_7. Загальна площа квартири становить 47 кв.м. Згідно до даних технічної характеристики квартири, зазначених в технічному паспорті, складеним Обласним КП ЛОР «БТІ та ЕО» 24.10.2014р., квартира розташована на 1 поверсі 5-ти поверхового будинку та складається з однієї кімнати , житловою площею 19,7 кв.м, загальна площа квартири 47,0 кв.м. Таким чином, розмір частки в житловій площі становить по 9,85 кв.м кожному власнику (19,7 кв.м : 2). Згідно до довідки, наданої ЛКП №500 від 10.08.2016 року , в квартирі 63а будинку 113 на вул.Зеленій зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_7. Згідно до Акту обстеження умов проживання від 10.02.2017 року, складеного відділом у справах дітей Личаківської районної адміністрації, квартира 63а будинку 113 на вул.Зеленій перебуває у стадії ремонтних робіт, відсутні умови для проживання, перебування та виховання малолітньої дитини. Як вбачається з Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30.11.2006 року, виданого Корпорацією «Укрбуд» ДП «Житлово-комунальна контора» на підставі розпорядження від 16.11.2006 р. за №1128, квартира 58 будинку 118 на вул. Кульпарківській в м.Львові на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_9. Загальна площа квартири 47, 6 кв.м, житлова - 33,3 кв.м. Таким чином, розмір частки в житловій площі становить по 11,1 кв.м кожному власнику (33,3кв.м : 3). Згідно технічної характеристики квартира розташована на 4-му поверсі 4-х поверхового будинку та складається з двох кімнат. За результатами розгляду 21.07.2016 комісією з питань захисту прав дитини про надання дозволу на укладання договору міни належних їм частин квартири Личаківською районною адміністрацією, як органом опіки та піклування, відмовлено у їх задоволенні у звязку з відсутністю згоди батька, ОСОБА_2, на укладення договори міни. Суд вважає, що права малолітньої ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, ніяким чином не будуть порушені при укладенні договору міни житла, оскільки фактично вона вже проживає в квартирі №58 в будинку №118 на вул. Кульпарківській у м.Львові як член сімї разом з її співвласниками, адаптована до умов. Також, суд враховує, що за місцем її реєстрації в квартирі №63 «а» в будинку №113 на вул. Зеленій її проживання неможливо, а матеріальної можливості здійснити ремонт у квартирі позивачка не має. При укладенні договору міни розмір частки житлової площі, що належить малолітній на теперішній час, збільшиться з 9,85 кв.м до 11,1 кв.м., умови її проживання значно покращаться. Суд не прийняв до уваги товарні чеки про придбання будівельних матеріалів, надані відповідачем на підставу своїх заперечень, оскільки вони не стосуються предмету позову. Таким чином, суд вважав позов таким, що підлягає задоволенню.

Колегія суддів вважає що такі висновки суду першої інстанції, обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону не відповідають; обставини, які суд вважав встановленими, не доведені; крім цього, судом помилково застосовано норми закону, на які він посилався.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

За ст. 5 Конвенції, держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов'язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім'ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються.

Згідно ст. 1 Протоколу першого до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права . Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Згідно ст. 177 СК України, батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов'язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Якщо малолітня дитина може самостійно визначити свої потреби та інтереси, батьки здійснюють управління її майном, враховуючи такі потреби та інтереси. Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини. Батьки мають право дати згоду на вчинення неповнолітньою дитиною правочинів, передбачених частиною другою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування. Дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло. Органи опіки та піклування можуть відмовити у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини з одночасним зверненням до нотаріуса щодо накладення заборони відчуження такого майна лише у випадках, якщо ними встановлено, що:

1) мати та/або батько дитини, які (яка, який) звернулися за дозволом, позбавлені судом батьківських прав відповідно до статті 164 цього Кодексу;

2) судом, органом опіки та піклування або прокурором постановлено (прийнято) рішення про відібрання дитини від батьків (або того з них, який звернувся за дозволом) без позбавлення їх батьківських прав відповідно до статті 170 цього Кодексу;

3) до суду подано позов про позбавлення батьків дитини (або того з них, який звернувся за дозволом) батьківських прав особами, зазначеними у статті 165 цього Кодексу;

4) особа, яка звернулася за дозволом, повідомила про себе неправдиві відомості, що мають суттєве значення для вирішення питання про надання дозволу чи відмову в його наданні;

5) між батьками дитини немає згоди стосовно вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини;

6) між батьками дитини або між одним з них та третіми особами існує судовий спір стосовно нерухомого майна, за дозволом на вчинення правочину щодо якого звернулися батьки дитини (або один з них);

7) вчинення правочину призведе до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини.

При вчиненні одним із батьків правочинів щодо майна малолітньої дитини вважається, що він діє за згодою другого з батьків. Другий з батьків має право звернутися до суду з вимогою про визнання правочину недійсним як укладеного без його згоди, якщо цей правочин виходить за межі дрібного побутового. На вчинення одним із батьків правочинів щодо транспортних засобів та нерухомого майна малолітньої дитини повинна бути письмова нотаріально засвідчена згода другого з батьків. Якщо той з батьків, хто проживає окремо від дитини протягом не менш як шість місяців, не бере участі у вихованні та утриманні дитини або якщо місце його проживання невідоме, правочини, зазначені в абзаці другому цієї частини, можуть бути вчинені без його згоди. Батьки вирішують питання про управління майном дитини спільно, якщо інше не передбачено договором між ними. Спори, які виникають між батьками щодо управління майном дитини, можуть вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Після припинення управління батьки зобов'язані повернути дитині майно, яким вони управляли, а також доходи від нього. Неналежне виконання батьками своїх обов'язків щодо управління майном дитини є підставою для покладення на них обов'язку відшкодувати завдану їй матеріальну шкоду та повернути доходи, одержані від управління її майном. Порядок провадження органами опіки та піклування визначеної законом діяльності, пов'язаної із захистом майнових прав дитини, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 11 Закону України від 26 квітня 2001 року «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Наведені норми вказують про те, що батьки, а також і державні органи вирішуючи питання, що стосуються прав та обовязків дітей, зокрема, і питань їх майна, зобовязані першочергово приділяти увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини і відповідно при вирішенні таких питань не допускати порушень (недотримання) цих інтересів.

Як вбачається із матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорювалось та не спростовано мати дитини ОСОБА_7 звернулась в суд з даним позовом в інтересах малолітньої дитини сторін до батька їх спільної дитини, у якому вважає, має намір захистити її (дитини) права щодо можливості обміну належного дитині сторін нерухомого майна. Відповідач же з підстав захисту прав, інтересів дитини, які, при обміні майна, який пропонує позивач, на його думку, будуть порушені, позов заперечує.

Як вбачається із матеріалів справи мати ОСОБА_3 та дитина сторін є співвласниками (на праві спільної сумісної власності) квартири №63 «а» в будинку №113 на вул. Зеленій в м.Львові. Мати має намір обміняти таку квартиру, зокрема, і частку належну неповнолітній дитині сторін на квартиру №58, що розташована в будинку №118 на вул. Кульпарківській в м.Львові та належить на даний час батькам та сестрі позивача по 1/3 частині (ОСОБА_6, ОСОБА_8 ОСОБА_10Я.).

Необхідність обміну мати пояснює неналежним станом квартири на вул. Зеленій в м.Львові та неможливістю там проживати; тривалим проживанням дитини сторін у квартирі на вул. Кульпарківській; незручністю у звязку із реєстрацією дитини у квартирі на вул. Зеленій отримання довідок за місцем фактичного проживання, влаштування до школи; кращими умовами проживання на вул. Кульпарківській, тощо.

Батько ж заперечуючи позов вказує на кращі умови у квартирі на вул. Зеленій; те, що квартиру, співвласником якої є дитина позивач разом із своїми батьками має намір продати не в інтересах дитини; посилаючись на те, що ним вкладено кошти в ремонт квартири, співвласником якої є дитина для її комфортного проживання; те, що частку дитину обміняють на меншу у квартирі на вул. Кульпарківській.

Колегія суддів вважає, що обмін квартири, зокрема, частки малолітньої дитини сторін, про дозвіл на проведення якого подано позов, не можна вважати таким, що відповідатиме інтересам дитини та за таким обміном дитина ставитиметься у гірше становище, ніж існує на даний час.

Як вбачається із матеріалів справи, зокрема, технічної документації на квартири, довідок з місця проживання, правовстановлюючих документів на квартири, тощо (а.с. 5, 11, 13, 15, 16, 61-66, 10, 12, 14, 17, 79), квартира №63 «а» на вул. Зеленій в м.Львові, співвласником якої є дитина сторін, розташована на 1-му поверсі цегляного, багатоквартирного, житлового будинку (матеріал перекриття залізобетон), є повноцінною ізольованою квартирою та складається із: житлової кімнати, площею 19,7 кв.м.; кухні, площею 11,7 кв.м.; ванної кімнати, площею 4,7 кв.м.; коридору, площею 3,8 кв.м.; балкону, площею 7,1 кв.м. Висота приміщень 2,46 кв.м. Загальна площа квартири складає 47 кв.м. При цьому при заселенні в квартиру у квартирі було дві житлові кімнати (одна із яких на даний час переобладнана у кухню) та мешканцям кватири була надана у користування кухня загального користування. У квартирі зареєстровано лише двоє осіб мати ОСОБА_3 та донька сторін. На даний час квартира перебуває у стадії ремонтних робіт, санвузли у квартирі не функціонують, у квартирі наявне індивідуальне опалення.

Квартира ж №58 на вул. Кульпарківській, 118 в м.Львові розташована на 4 поверсі чотириповерхового, цегляного, багатоквартирного, житлового будинку (перекриття залізобетон), є квартирою, у якій лише дві житлові кімнати та невеликий балкон розміщені спільно, решта приміщень квартири розташовані окремо та частина перебуває у спільному користуванні з мешканцями інших квартир будинку. Так квартира складається із двох житлових кімнат площею 33,3 кв.м. (16,5 та 16,8 кв.м.), балкон 0,8 кв.м. Також співвласникам належить окремо розташована на тому ж поверсі будинку комірка, площею 3,3 кв.м. Окрім цього, співвласники володіють 10 % у приміщеннях кухні спільного користування 1,5 кв.м.; умивальниках, вбиральнях та коридорах, площами: 0,5; 0,5; 0,1; 0,1; 1,1; 0,5; 0,4; 0,3; 0,1; 0,1; 0,1; 0,5; 4,1; 0,3; 0,3; 0,1. Таким чином загальна площа квартири складає 47,6 кв.м. Висота приміщень 2,5 кв.м. У квартирі офіційно зареєстровано, тобто мають право на проживання троє осіб, сестра ОСОБА_3 та її батьки.

Враховуючи вказане, а саме те, що квартира на вул. Зеленій є повноцінною, ізольованою, окремою квартирою, у квартирі потенційно наявні всі умови для проживання, неповне проведення у такій ремонту та відсутність у такій сантехнічного обладнання та меблів не свідчить про гірший стан такої по відношенню до квартири на вул. Кульпарківській. У іншій фактично окремо співвласникам належить лише дві кімнати, невеликий балкон та комірка. Решта приміщень належать до спільного користування з іншими співвласниками квартир у будинку. Крім цього, у вказаних житлових кімнатах зареєстроване місце проживання трьох родичів ОСОБА_3 та її доньки, які при переході права власності на таке приміщення до позивача та її доньки, зважаючи на їх спільне тривале проживання (окрім сестри позивача) та фактичні сімейні стосунки між ними претендуватимуть на подальше спільне проживання у квартирі, що значно погіршує становище доньки сторін. Фактично на даний час маючи у співвласності повноцінну ізольовану квартиру та лише двох зареєстрованих у такій осіб, дитина отримає взамін частину приблизно такої ж загальної площі квартири, однак, у якій немає фактично повноцінних індивідуальних кухні, вбиральні, ванни, інших вигод, при цьому право на користування такою матимуть ще окрім неї та матері двоє осіб (батьки матері).

Що стосується доводів про проживання доньки на даний час у квартирі на вул. Кульпарківській та незручності повязані із реєстрацією її на вул. Зеленій, то такі жодним чином не вказують на необхідність позбавлення дитини згаданої власності та необхідність зміни її на наведену вище. Окремо, що стосується влаштування дитини до школи за місцем фактичного проживання, то вказане питання позивачем вирішне та дитина навчається за місце фактичного проживання та будь-яких проблем з цим повязаних немає.

Неможливість на даний час завершити ремонт у квартирі матері позивача та дитини не свідчить, зважаючи на забезпечення дитини та позивача житлом у іншому місці, на нагальну необхідність такої дії. Крім цього, мати не навела жодних доказів про те у який спосіб вона намагалась вирішити таке питання, зокрема, і з врахуванням можливості залучення батька доньки сторін до такого процесу. А про бажання забезпечити доньці повноцінні умови проживання у квартирі на вул. Зеленій у м.Львові відповідач ствердив та вказав на намагання його це робити у період 2007-2009 років, представивши чеки на придбання будівельних та інших матеріалів необхідних для проведення ремонту у квартирі.

Зважаючи на наведене колегія суддів вважає, що жодних підстав вважати, що обміном квартир, про який вказує позивач будуть захищені інтереси доньки сторін та такий є нагальним та необхідним з метою захисту її інтересів немає. Навпаки, треба вважати, що таким порушуватимуться її інтереси, відновлення яких потребуватиме докладення значних додаткових зусиль. Натомість проведений обмін сприятиме задоволенню інтересів інших членів сімї позивача та її доньки (батьків позивача та її сестри), які набудуть у власність повноцінну, ізольовану квартиру замість згаданої, частково спільного користування.

Враховуючи наведене, позов слід вважати необґрунтованим та таким, що до задоволення не підлягав та таким, що безпідставно задоволений судом першої інстанції. Доводи ж апеляційної скарги треба вважати підставними, а саму скаргу такою, що підлягає до задоволення.

Тому, рішення суду слід скасувати з ухваленням нового про відмову у задоволені позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.2-4, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, -

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 26 квітня 2017 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_7 до ОСОБА_2, треті особи Орган опіки та піклування в особі Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_6 про надання дозволу на укладення договору міни відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3в користь ОСОБА_2 606,32 грн. сплаченого ним судового збору за подання апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

ОСОБА_11