У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючої судді - Шеремет А.М.,

суддів: Григоренко М.П., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання: Вихотень Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" в особі Рівненського міського відділення та ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат та 3 % річних за прострочення виплати страхового відшкодування,-

в с т а н о в и л а :

29 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ПАТ «НАСК «Оранта» в особі Рівненського міського відділення та ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат та 3 % річних за прострочення виплати страхового відшкодування.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 26 квітня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ПАТ «НАСК «Оранта» та ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 26350 грн. 29 коп. інфляційних витрат та 25516 грн.19 коп. три проценти річних, а всього: 51866 грн.48 коп.

Стягнуто з ПАТ «НАСК «Оранта» на користь ФОП ОСОБА_1 275 грн.60 коп. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 275 грн.60 коп. судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ПАТ «НАСК «Оранта» подало апеляційну скаргу в якій доводить про незаконність та необґрунтованість вказаного рішення через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що позивач датував позовну заяву 29 серпня 2016 року, трирічний строк позовної давності по заявлених вимогам відліковується починаючи з 29 серпня 2013 року до дати виконання зобов'язання. Позивач не заперечує, що ПАТ «НАСК «Оранта» сплатила 22 листопада 2013 року 70000 грн., 26 листопада 2013 року 100 000 грн., 28 листопада 2013 року 85 751,42 грн. Саме на дані суми позивач нарахував інфляційні та три відсотки річних, які і є предметом даного позову, але обрав період нарахування починаючи з 16 липня 2010 року по дату отримання коштів.

Дані доводи підтверджує посиланням на постанову пленуму ВГСУ №10 від 29 травня 2013 року «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів».

Просить рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 квітня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судом встановлено, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 10 вересня 2013 року по цивільній справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ПАТ «НАСК «ОРАНТА», ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_3 стягнуто з ПАТ «НАСК «ОРАНТА» 253 219,42 грн. страхового відшкодування та 2532,00 грн. понесених судових витрат (а.с.8-11).

Рішення суду набрало законної сили.

Виплата страхового відшкодування за рішенням суду була здійснена ПАТ НАСК «ОРАНТА» після відкриття провадження 22.11.2013 року в сумі 70 000,00 грн., 26.11.2013 року в сумі 100 000,00 грн., 28.11.2013 року в сумі 85 751,42 грн., що підтверджується копіями платіжних доручень (а.с. 38-40).

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Враховуючи те, що зобов'язання страховиків у разі настання страхового випадку зводиться до здійснення страхової виплати, то таке зобов'язання є грошовим і в разі прострочення його виконання настає відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України (постанова Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12).

Відповідно до ч. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» положення статті 625 ЦК України не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов'язанням, яке виникає з договірних зобов'язань. Винятком є відповідальність страховика (стаття 992 ЦК України).

Відповідно до ч. 21 зазначеної постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року при безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу страхувальника зобов'язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Водночас за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6- 49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями, а передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України наслідки порушення боржником грошового зобов'язання не є неустойкою (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс11).

Пунктом 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України встановлюється спеціальна позовна давність в один рік до вимог про стягнення неустойки. Зважаючи на те, що передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання не є неустойкою, положення про скорочену позовну давність в один рік стосується лише вимог про стягнення неустойки і не регулює стягнення боргу з урахуванням відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України. Відповідно до позовних вимог щодо застосування відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України, встановлений загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Вказане спростовує заперечення відповідача, що позивачем пред'явлені вимоги із пропуском строків позовної давності.

Інфляційні та проценти, передбачені ст. 625 ЦК України за порушення грошового зобов'язання, погашаються після суми основного боргу.

Таким чином, суд першої інстанції, врахувавши, що страховою компанією фактично було здійснено виплату страхового відшкодування 22 листопада 2013 року, прийшов до обґрунтованого висновку, що вимога щодо стягнення інфляційних та 3 % річних заявляється в межах загального строку позовної давності та здійснив правильний розрахунок з моменту відмови у виплаті страхового відшкодування до моменту фактичного виконання.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності оскаржуваного рішення, оскільки ці доводи зводяться до посилання на ті ж самі обставини та наведення відповідного обґрунтування про безпідставність заявлених вимог, які надавались відповідачем у запереченнях на заявлений позов, яким суд першої інстанції надав належну оцінку в оскаржуваному рішенні і колегія суддів повністю погоджується із цією оцінкою та прийнятим рішенням у даній цивільній справі.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене без порушень норм матеріального та процесуального права, судом в повній мірі з'ясовано обставини, що мають значення для справи, апеляційна скарга не спростовує правильності висновків суду, а тому відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча

Судді :