Справа № 761/786/16-ц
Провадження № 2/761/455/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Юзькової О.Л.,

при секретарі Голопич Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до Шевченківської районної у м. Києві ради, Шевченківської районної у м. Києві держаної адміністрації, Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради, фізичної особи - підприємця ОСОБА_2,Приватного підприємства «Оліфей-7», ОСОБА_3 про визнання недійсним рішень, договору купівлі - продажу та витребування майна,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача завернувся до суду зданим позовом та остаточно просив суд з урахування зміни та доповнення предмету спору визнати недійсним рішення Шевченківської районної у місті Києві ради від 21 жовтня 2004 року № 461, зі змінами, внесеними розпорядженням голови Шевченківської районної у м. Києві ради № 31 від 9 березня 2005 року «Про внесення змін до рішення Шевченківської районної у м. Києві ради «Про приватизацію об'єктів комунальної власності Шевченківського району міста Києва» в частині включення до переліку об'єктів комунальної власності Шевченківського району, що підлягають приватизації шляхом викупу нежитлового приміщення площею 18,70 м2 в буд. АДРЕСА_1; визнати недійсним наказ Головного управління комунальної власності міста Києва від 24 жовтня 2008 року № 1418-В; визнати недійсним Договір купівлі-продажу, укладений 15.12.2008 р. між Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва, в якості продавця, та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2, в якості покупця, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тимошенко Л.А., зареєстрований за №4920; витребувати у ОСОБА_3 нежитлові приміщення (група приміщень № 32) площею 18,7 м2 в житловому будинку АДРЕСА_1 у спільну сумісну власність власників квартир в будинку АДРЕСА_1. Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі рішення Київської міської ради від 27.12.2001 р. № 208/1642 (додаток № 11, таблиця № 7 «Житлове господарство», позиція 170) будинок по АДРЕСА_1 загальною площею 1680,81 м2, в тому числі нежилі приміщення площею 335,90 м2 передано до комунальної власності територіальної громади міста Києва. На підставі рішення Шевченківської районної у місті Києві ради від 21 жовтня 2004 року № 461 до переліку об'єктів комунальної власності Шевченківського району, що підлягають приватизації шляхом викупу включено нежитлові приміщення площею 17,00 м2 в буд. АДРЕСА_1. Розпорядженням голови Шевченківської районної у м. Києві ради № 31 від 9 березня 2005 року «Про внесення змін до рішення Шевченківської районної у м. Києві ради «Про приватизацію об'єктів комунальної власності Шевченківського району міста Києва» було уточнено площу спірного приміщення з 17,00 м2 до 18,70 м2. Наказом Головного управління комунальної власності міста Києва від 24 жовтня 2008 року № 1418-В Шевченківській районній у місті Києві раді оформлено право комунальної власності на вказане приміщення та видано відповідне Свідоцтво про право власності. Право комунальної власності територіальної громади Шевченківського району міста Києва було посвідчено свідоцтвом про право власності, виданим 24.10.2008 р. на підставі зазначеного вище наказу № 1418-В. На підставі свідоцтва про право власності на житло від 06.05.1993 р., виданого відділом приватизації державної адміністрації Шевченківського району, позивач - ОСОБА_1, є співвласником квартири АДРЕСА_1, тобто в будинку, в якому знаходиться спірне приміщення. Висновком № 29-05/05-13 експертного будівельно-технічного дослідження, складеного 10.06.2013 р. ТОВ «Сектор судових будівельно-технічних експертиз», встановлено, що приміщення, які значаться як група приміщень № 32 у складі № 1, № 2, № 3 та № 4, загальною площею 2,3+1,1+1,1+14,2 м2 = 18,7 м2, які розташовані в буд. АДРЕСА_1 є допоміжними приміщеннями даного житлового будинку та можуть використовуватися за функціональним призначенням відповідно до Додатку Б ДБН В.2.2.-15.2005, як приміщення призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців; спірні приміщення не є громадськими та не можуть використовуватися, як громадські, тому, що за об'ємно-планувальними і конструктивними характеристиками ці приміщення не відповідають вимогам пунктів 2, 12-2, 14, 2,50, 2,53 ДБН В.2.2.-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення». Висновком № 57 судової будівельно-технічної експертизи від 08.04.2014 р. ТОВ «Науково-технічний центр «Будівельна експертиза» встановлено: виходячи з термінології та вимог до допоміжних приміщень, що прописані в нормативних документах, приміщення площею 18,7 м2 в житловому будинку АДРЕСА_1 є допоміжними; приміщення площею 18,7 м2 в житловому будинку АДРЕСА_1 віднесене до категорії допоміжних, не зважаючи на зміну технічного стану, в функціональному плані залишилося таким як і було в 2001 році. Проте, 15.12.2008 р. між Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва, в якості продавця, та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2, в якості покупця, укладено Договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тимошенко Л.А., зареєстрований за №4920, на підставі якого право власності на спірне приміщення перейшло до ФОП ОСОБА_2 В подальшому, на підставі Договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 27.02.2009 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тимошенко Л.А., зареєстрованого за № 326, спірне приміщення продано Приватному підприємству «Оліфей - 7». В подальшому, а саме 28.12.2015 р. спірне приміщення було зареєстроване на праві приватної власності за ОСОБА_3 на підставі Договору міни № 1154, зареєстрованого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тимошенко Людмилою Анатолівною. Зважаючи на викладене, беручи до уваги вимоги чинного законодавства представник позивача і звернувся до суду з даним позовом.

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги, просив задовольнити. Просив покласти судові витрати на позивача.

Представник Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні, оскільки дії відповідачів щодо прийняття рішення про передачу приміщень, що їх оскаржує позивач відповідали вимогам чинного законодавства України.

Представник ПП «Оліфей-7» надав заперечення на позов та також просив відмовити у задоволенні вимог у зв»язку із його безпідставністю. Відповідач набув майно на підставах не заборонених законом і в подальшому розпорядився нежитловими приміщеннями.

Представник Шевченківської районної у місті Києві ради надав пояснення на позов, де зазначив, що рішення відповідача в частині включення до переліку об»єктів, які підлягають приватизації шляхом викупу спірних приміщень (нежитлових) прийняте в межах компетенції та повноважень Ради.

ОСОБА_3 повідомила, що перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною та просила прийняти до уваги дані обставини.

Інші учасники повідомлялись про розгляд справи належним чином, в судове засідання не з»явились. Заяв та клопотань від них в адресу суду не надходило.

Вислухавши пояснення представника ОСОБА_1, Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлено, що ОСОБА_1 є співвласником квартири АДРЕСА_1, що не заперечується сторонами і підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 06.05.1993 року, виданим відділом приватизації державної адміністрації Шевченківського району.

Як вбачається із матеріалів справи, Рішенням Київської міської ради за № 208/1642 від 27.12.2001 року «Про формування комунальної власності територіальних громад районів м. Києва» будинок АДРЕСА_1, у якому позивачу належить на праві власності квартира АДРЕСА_1 було включено до комунальної власності територіальної громади Шевченківського району. (п.170 Додатку до Рішення)

На підставі Рішення Шевченківської районної у м. Києві ради від № 461 від 21 жовтня 2004 року до переліку об'єктів комунальної власності, що підлягають приватизації шляхом викупу включено нежитлові приміщення площею 17 кв.м у будинку АДРЕСА_1, згодом площа нежитлового приміщення була уточнена до 18,70 кв.м.

Наказом Головного управління комунальної власності м. Києва від 24 жовтня 2008 року № 1418-В оформлено право власності на нежитлове приміщення у будинку АДРЕСА_1 з видачею свідоцтва про право власності Шевченківської районної у м. Києві ради на вказане приміщення.

Згідно із п.1 Наказу - Шевченківська районна у м. Києві рада була замовником оформлення права власності на нежитлове приміщення у будинку АДРЕСА_1 з видачею свідоцтва про право власності Шевченківської районної у м. Києві ради на вказане приміщення.

На підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 15.12.2008 року зазначене нежитлове приміщення було відчужено Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, яким за договором купівлі-продажу від 27.07.2009 року спірне нежитлове приміщення відчужено Приватному підприємству «Оліфей-7».

28.12.2015 р. між Приватним Підприємством «Оліфей-7» та ОСОБА_3 було укладено договір міни, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тимошенко Л.А. за умовами якого ОСОБА_3 стала власником спірних нежитлових приміщень.

Встановлені обставини не заперечувались учасниками процесу.

Представник позивача зазначає, що порушено права ОСОБА_1, як співвласника будинку АДРЕСА_1, посилаючись на те, що приміщення площею 18,7 кв.м у будинку АДРЕСА_1, належить співвласникам будинку, як неподільне майно,яке є невід'ємною частиною будинку - допоміжним приміщенням, що підтверджено експертними дослідженнями.

Згідно із ч.2 ст.382 ЦК України власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Рішенням Конституційного Суду України від 2 березня 2004 року за № 4-рп/2004 року надані тлумачення щодо положення п.1 частини першої статті 1, положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», які треба розуміти так: «Допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т.ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього» .

Як встановлено судом прийняттю Рішення Шевченківської районної у м. Києві ради 12 сесії 14 скликання за №461 від 21 жовтня 2001 року передувало Рішення Київської міської ради 9 сесії 23 скликання за №208/1642 від 27.12.2007 року, яким у п.2 було затверджено перелік об'єктів комунального майна територіальної громади м. Києва, що передаються до сфери управління районних у м. Києві державних адміністрацій згідно із додатком №12.

У додатку № 11 таблиця 7 «житлове господарство» позиція 170 вказано будинок площею 1680.81 кв.м. у тому числі нежилі приміщення 335,90 кв.м.

На підставі Рішення Шевченківської районної у м. Києві ради від № 461 від 21 жовтня 2004 року до переліку об'єктів комунальної власності, що підлягають приватизації шляхом викупу включено нежитлові приміщення площею 17 кв.м у будинку АДРЕСА_1, згодом площа нежитлового приміщення була уточнена до 18,70 кв.м.

Згідно із Наказом Головного управління комунальної власності у м. Києві виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 1418/В від 24 жовтня 2008 року про оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна вирішено згідно із п.1 наказу, замовник - Шевченківська районна у м. Києві рада форма власності - комунальна. У додатку до Наказу вказано об'єкт - нежилі приміщення 3 № 1-№4 групи приміщень № 32 загальна площа 18,70 кв.м, вбудовані в жилий будинок.

Згідно із свідоцтвом про право власності від 24 жовтня 2001 року визнано власність територіальної громади Шевченківського району на групу нежилих приміщень №1-№4 вбудованих у жилий будинок за адресою АДРЕСА_1.

Згідно із висновком № 57 судової будівельно-технічної експертизи від 08.04.2014 року, наданим ТОВ Науково-технічним центром «Будівельна експертиза» слідує, що приміщення 18,7 кв.м. у житловому будинку АДРЕСА_1 віднесено до категорії допоміжних, не зважаючи на зміну технічного стану, у функціональному плані залишилось таким як було у 2001 році.

Відповідно до статті 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Питання правомірності розпорядження спільним майном співвласників квартир житлового будинку, а саме горищами, з боку органів державної влади було предметом розгляду Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» в межах, якої 10 травня 2011 року прийнято остаточне рішення.

Вказаним рішенням Європейського суду з прав людини встановлено, що рішення місцевого органу щодо укладення договору на реконструкцію горища третьою особою становить втручання у право заявників володіти своїм майном (п. 41 рішення), а також незаконність позбавлення заявників права власності на горище внаслідок його продажу органом державної влади (п. 46 - п. 54).

Крім того, Верховний Суд України в аналізі деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ від 01.07.2013 року встановив, що допоміжними приміщеннями мають вважатися всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов'язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень.

Виходячи з системного аналізу положень п. 2 ст. 10 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», рішення Конституційного Суду України від 02.03.2004 р. №4-рп/2004 у справі № 1-2/2004, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.05.2011 р., позицію Верховного Суду України із зазначеного питання, а також беручи до уваги висновки № 29-05/05-13 від 10.06.2013 р. та № 57 від 08.04.2014 р. спірне приміщення є допоміжним приміщенням будинку АДРЕСА_1 є об'єктом спільної сумісної власності мешканців вказаного будинку.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Стаття 368 ЦК України вказує, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

З урахуванням вказаних норм матеріального права, оспорюваними рішенням Шевченківської районної у місті Києві ради від 21 жовтня 2004 року № 461, зі змінами, внесеними розпорядженням голови Шевченківської районної у м. Києві ради № 31 від 9 березня 2005 року та наказом Головного управління комунальної власності міста Києва від 24 жовтня 2008 року № 1418-В порушено право спільної сумісної власності позивача на спірне приміщення, внаслідок чого вказані акти не відповідають вимогам чинного законодавства України.

Частиною 1 статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 203 ЦПК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Враховуючи, що Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва фактично не мала обсягу цивільної дієздатності на розпорядження спірним приміщенням шляхом укладання Договору купівлі-продажу від 15.12.2008 р., а його укладання суперечить актам цивільного законодавства, вказаний договір підлягає визнанню недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно правової позиції судових палат у цивільних та адміністративних справах Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 р. у справі N 6-164цс14 та від 19 листопада 2014 р. у справі N 6-170цс14 Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення переданого на виконання недійсного правочину майна, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Із вказаних підстав, спірне приміщення, яке належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору міни від 28.12.2016 р. , підлягає витребуванню у відповідача на користь співвласників квартир будинку АДРЕСА_1 в порядку ст. 388 ЦК України.

Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України, поте враховує прохання представника позивача покласти останні на ОСОБА_1

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. 3,11,57,60,88,169,212-215 ЦПК України, ст.ст. 203,215,216, 316,319,388 ЦК України, Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним рішення Шевченківської районної у місті Києві ради від 21 жовтня 2004 року № 461, зі змінами, внесеними розпорядженням голови Шевченківської районної у м. Києві ради № 31 від 9 березня 2005 року «Про внесення змін до рішення Шевченківської районної у м. Києві ради «Про приватизацію об'єктів комунальної власності Шевченківського району міста Києва» в частині включення до переліку об'єктів комунальної власності Шевченківського району, що підлягають приватизації шляхом викупу нежитлового приміщення площею 18,70 м2 в буд. АДРЕСА_1;

Визнати недійсним наказ Головного управління комунальної власності міста Києва від 24 жовтня 2008 року № 1418-В;

Визнати недійсним Договір купівлі-продажу, укладений 15.12.2008 р. між Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва, в якості продавця, та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2, в якості покупця, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тимошенко Л.А., зареєстрований за №4920;

Витребувати у ОСОБА_3 нежитлові приміщення (група приміщень № 32) площею 18,7 м2 в житловому будинку АДРЕСА_1 у спільну сумісну власність власників квартир в будинку АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення набирає законної сили в разі закінчення вищезазначених строків або якщо його не скасовано після розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Суддя