АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 639/9255/16-ц Головуючий суддя І інстанції Труханович В. В.
Провадження № 22-ц/790/3928/17 Суддя доповідач Піддубний Р.М.
Категорія: Спори, пов'язані із застосуванням Закону України "Про захист прав споживачів"
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2017 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: судді Піддубного Р.М.,

суддів: Колтунової А.І., Котелевець А.В.,

за участю секретаря: Кравченко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізінг Холдінг» на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 квітня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізінг Холдінг» про визнання договору недійсним, стягнення коштів, -

встановила:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, мотивуючи який зазначив, що 30 жовтня 2015 року між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг» (далі ТОВ «Євролізинг Холдінг») було укладено договір фінансового лізингу №000133 (спірний договір), предметом якого є придбання автомобіля «Geely Emgrand». Відповідно до умов указаного договору товариство зобов'язалося придбати та передати йому у користування на умовах фінансового лізингу автомобіль «Geely Emgrand 7», а він, у свою чергу, зобов'язався його прийняти та оплатити обумовлені договором платежі. 30 жовтня 2015 року ним на виконання умов договору було сплачено на рахунок ТОВ «Євролізинг Холдінг» грошові кошти: 14849 гривень за договором фінансового лізингу та 11841 гривень за послуги за договором фінансового лізингу, а всього 26690 гривень. Посилаючись на те, що умови договору фінансового лізингу суперечить вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів», позивач просив визнати укладений 30 жовтня 2015 року між ним та ТОВ «Євролізінг Холдінг» договір лізингу №000133 недійсним; стягнути на його користь з ТОВ «Євролізінг Холдінг»: 53 676,98 гривень - кошти перераховані ним на рахунок відповідача у подвійному розмірі; 12 077,32 гривень неустойки; 20000 гривень компенсації моральної шкоди, та також витрати на правову допомогу.

Відповідач проти задоволення позову заперечував, посилаючись на його безпідставність.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 26 квітня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 000133 від 30 жовтня 2015 року, стягнуто з ТОВ «Євролізинг Холдінг» на користь ОСОБА_1 26 690 гривень, сплачених за договором. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з відповідача 1929,20 гривень судового збору в дохід держави.

В апеляційній скарзі представник ТОВ «Євролізинг Холдінг», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. В обґрунтування скарги зазначив зокрема, що суд невірно застосував норми матеріального права та дійшов помилкового висновку щодо недотримання сторонами нотаріальної форми договору, щодо обов'язковості отримання відповідачем відповідної ліцензії для укладення договору лізингу. Вважав також хибними висновки суду першої інстанції стосовно порушення відповідачем при укладення договору прав позивача, як споживача через несправедливість умов договору та введення позивача в оману. Крім того зазначив, що суд невірно вирішив питання про розподіл судових витрат.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення скарги.

Враховуючи, що позивач рішення суду першої інстанції не оскаржує, а доводи апеляційної скарги відповідача стосуються лише задоволеної частини позовних вимог, судова колегія перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в цій частині.

Судовим розглядом встановлено, що 30 жовтня 2015 року між ТОВ «Євролізинг Холдінг» (лізингодавець) та ОСОБА_1 (лізингоодержувач) було укладено спірний договір фінансового лізингу №000133.

Відповідно до п.1.1 зазначеного договору лізингодавець взяв на себе зобов'язання придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (предмет лізингу визначений у п. 3.1 цього договору), а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору.

Згідно п.3.1 спірного договору, предметом лізингу є автомобіль «Geely Emgrand 7».

Додатком №3 до договору визначено специфікацію предмета лізингу, та зазначено його якості: марка Geely, модель Emgrand, кількість 1, ціна 266900 гривень.

Умовами договору фінансового лізингу також передбачено, що складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів, визначені у Графіку лізингових платежів у Додатках №1, 2 до цього договору, які є його невід'ємною частиною. (п. 8.1 договору)

До складу лізингових платежів включаються: 1) перший лізинговий платіж, який складається з комісійної винагороди за організаційні заходи, авансу ціни предмета лізингу, комісійної винагороди за передачу предмета лізингу; 2) періодичний авансовий платіж ціни предмета лізингу, 3)другий авансовий платіж, який складається з періодичних лізингових платежів (п. 8.2 договору).

Усі поточні авансові та лізингові платежі (в тому числі періодичні лізингові платежі) по спірному договору сплачуються лізингоодержувачем рівними частинами з 1-го по 10-е число поточного місяця, що вказується в Додатках №1,2 (п.8.5 договору).

Згідно Додатку №1 (Графік сплати першого лізингового платежу), вартість предмета лізингу становить 266900 гривень, відсоток платежів 50,00%, сума виплат 133450 гривень, щомісячний платіж 11120,83 гривень, комісія за організацію 26690 гривень, комісія за передачу 8007 гривень.

Суми зазначені у Додатку №1 відповідно до п.2.1. договору є Авансовим платежем - сумою, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, в розмірі вказаному в Додатку №1, сплачена лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця до дати передачі предмета лізингу.

Додатком №2 (Графік сплати другого лізингового платежу) передбачено, що вартість предмета лізингу становить 266900 гривень, авансовий платіж 50,00%, сума лізингу 133450,00 гривень, викупна вартість 4004 гривень, відсоткова ставка 22,00%, комісія 5,00%, період лізингу 60 місяців, щомісячний платіж 4074,94 гривень.

Пунктом 5.1 спірного договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувач протягом строку, який становить не більше 90 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця Авансового платежу та Комісії за передачу предмета лізингу.

Встановлено також, що на виконання умов договору ОСОБА_1 на рахунок ТОВ «Євролізинг Холдінг» було сплачено 14849 гривень з призначенням платежу: «сплата за договором фінансового лізингу №000133 від 30 жовтня 2015 року» та комісію за прийняття даного платежу у розмірі 148,49 гривень, а також було сплачено 11841 гривень, з призначенням платежу «сплата за послуги по договору лізингу № 000133 від 30 жовтня 2015 року».

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір фінансового лізингу нотаріально посвідчено не було, що свідчить про нікчемність договору з моменту його укладання; крім того, самостійними підставами для визнання вказаного договору недійсним є і несправедливі умови спірного договору, нечесна підприємницька діяльність, яка полягає у введення споживача послуг в оману щодо ціни та предмету лізингу та проведення відповідачем діяльності без наявності відповідної ліцензії.

Судова колегія з такими висновками погоджується.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що сторонами було дотримано вимоги закону щодо письмової форми договору, а нотаріальне посвідчення договору законом не вимагається, є помилковими.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст.628 ЦК України.

Згідно ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Судом встановлено, що спірний договір фінансового лізингу нотаріально посвідчено не було, що свідчить про його нікчемність.

Правову позицію з приводу нікчемності договору фінансового лізингу з підстав недодержання обов'язкової нотаріальної форми висловив Верховний Суд України 16 грудня 2015 року у справі №6-2766цс15, і така позиція в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Необґрунтованими слід визнати і доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд дійшов помилкового висновку про обов'язковість отримання відповідачем ліцензії для укладення договору фінансового лізингу.

Так, згідно з п.4 ч.1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п.11-1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до ч.1 ст.227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Як встановлено судом ліцензія для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб у відповідача відсутня, що суперечить вимогам законодавства.

Посилання відповідача на те, що відповідно до п.2.1 Положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, на підставі Довідки про взяття на облік юридичної особи від 18 лютого 2015 року з правом надання послуги з фінансового лізингу ТОВ «Євлолізинг Холдінг» мав право укладати спірний Договір без ліцензії, не ґрунтується на законі, а є суб'єктивною позицією відповідача.

З огляду на те, що недійсність спірного договору встановлена законом, доводи апеляційної скарги стосовно помилковості твердження суду першої інстанції щодо несправедливості умов договору фінансового лізингу згідно Закону України «Про захист прав споживачів», та укладення цього договору шляхом провадження нечесної підприємницької практики, на правильність висновку про наявність правових підстав для визнання спірного договору недійсним, не впливають.

Обставини, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, і висновків суду щодо наявності правових підстав для визнання спірного договору недійсним не спростовують.

Доводи апеляційної скарги в цій частині за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів чи непогодження з їх оцінкою судом першої інстанції, та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

За перелічених вище обставин, посилання в апеляційній скарзі на ст.ст.627, 638 ЦК України та на те, що сторони при укладанні договору дійшли згоди щодо істотних умов договору, правового значення немає.

Частинами 1 - 3 ст. 216 ЦК України встановлено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Враховуючи, що ОСОБА_1 на виконання умов договору сплатив відповідачу 26690 гривень, предмет лізингу у користування не отримав, договір визнано недійсним, суд дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача зазначених коштів.

Погоджуючись з рішенням суду в частині наявності правових підстав для визнання спірного договору недійсним та стягнення на користь позивача сплаченим ним за договором коштів, судова колегія не може погодитися з рішенням суду в частині розподілу судових витрат.

За приписами ст.88 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог; якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

При визначені розміру судового збору, що підлягав стягненню з відповідача в дохід держави, суд невірно застосував положення ст.88 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», та помилково стягнув з відповідача в дохід держави 1929,20 гривень з розрахунку: 1378 гривень (за майнову вимогу) + 551,20 гривень (за немайнову вимогу). Тоді як стягненню підлягала сума пропорційна до задоволеної частини вимог - 818,10 гривень, з розрахунку: 551,20 гривень за немайнову вимогу та 266,90 гривень (за майнову вимогу).

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнення судового збору в дохід держави необхідно змінити - стягнути з ТОВ «Євролізинг Холдінг» в дохід держави судовий збір в розмірі 818,10 гривень, а в іншій частині рішення залишити без змін.

Керуючись ст.303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізінг Холдінг» задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 квітня 2017 року змінити в частині розміру стягнення судового збору.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізінг Холдінг» в дохід держави судовий збір в розмірі 818 (вісімсот вісімнадцять) гривень 10 копійок.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з моменту набрання ним законної сили.

Головуючий Р.М. Піддубний

Судді А.І. Колтунова

А.В. Котелевець