АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Унікальний номер 761/3281315ц Головуючий у 1 інстанції -Малинников О.Ф.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів: Поливач Л. Д., Вербової І.М.

при секретарі Горак Ю.М.

розглянула в відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1,поданого його представником ОСОБА_2 до Українського центру оцінювання якості освіти, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Кабінет Міністрів України про затримку розрахунку після звільнення та стягнення заборгованості по заробітній платі

за апеляційною скаргою ОСОБА_2,який діє в інтересах ОСОБА_1

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від13 липня 2017 року

В С Т А Н О В И Л А :

В листопаді 2016 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в інтересах останнього, звернувся до суду з зазначеним позовом,який обґрунтовував тим, що позивач працював на посаді директора Українського центру оцінювання якості освіти ( далі УЦОЯО, Центр) з 26 березня 2014 року. За дорученням Прем'єр-міністра України від 23 липня 2015 року № 168 в Центрі було призначено проведення службового розслідування в УЦОЯО і позивач, розпорядженням КМУ від 22 липня 2015 р. №756-р був тимчасово відсторонений від виконання повноважень за посадою директора на час проведення службового розслідування. Проте службова перевірка та відсторонення позивача від виконання директора Центру проведено безпідставно,з порушенням Порядку проведення службового розслідування стосовно осіб,уповноважених на виконання функцій держави або обов'язків місцевого самоврядування і рішення про вчинення ним корупційного діяння не приймалось, 22 жовтня 2015 року його було звільнено за власним бажанням відповідно до поданої ним заяви та наказу №403 о/с від 22.09.2015 р. на підставі розпорядження Кабінету міністрів України №973-р від 21.09.2015 р. Після звільнення з ним було проведено частковий розрахунок, але заробітну плату за час відсторонення його від роботи за період з 23 липня 2015 року по дату звільнення 22 жовтня 2015 року не було виплачено. Після уточнення вимог представник позивача остаточно просив стягнути з відповідача на користь позивача 97 529,64 грн, з яких: 23 467,08 грн. заробітна плата за час вимушеного прогулу, 74 062,56 грн. компенсація за час затримки розрахунку після звільнення.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва суду від 27 січня 2016 року до участі в справі в якості третьої особи на стороні відповідача залучено Кабінет Міністрів України.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 липня 2017 року в задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог ОСОБА_1

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема,що під час розгляду справи суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи,не надав належної оцінки доводам та обставинам по справі та звернув увагу на те, що відповідно до Положення про Український центр оцінювання якості освіти затв. Постановою КМУ від 31 грудня 2005 року №1312 "Про невідкладні заходи щодо запровадження зовнішнього незалежного оцінювання та моніторингу якості освіти "Український центр оцінювання якості освіти є бюджетною установою,що належить до сфери управління МОН і директор Центру не є державним службовцем та не входить в коло осіб уповноважених на виконання функцій держави чи місцевого самоврядування відповідно до Порядку проведення службового розслідування стосовно осіб,уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. Тому, вважає представник, що службове розслідування,а відтак і відсторонення відносно позивача від обов'язків директора Центру є протиправним та призвело до вимушеного прогулу, в той час як позивач за період відсторонення його та до звільнення щоденно перебував на робочому місце.

Окрім цього, представник позивача в апеляційній скарзі зазначає, що суд дійшов помилкових висновків про відмову в позові про стягнення середньої заробітної плати у зв'язку з затримкою розрахунку за відсутністю вини відповідача в такій затримці,оскільки власником роботодавця,в даному випадку є держава і відсторонення позивача від роботи та несплата йому заробітної плати відбулася через неправомірні дії КМУ та бездіяльність відповідача.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача, доводи апеляційної скарги підтримав і просив задовольнити апеляційну скаргу.

Представники відповідача та третьої особи проти апеляційної скарги заперечували,вважаючи що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням вимог закону і підстав для його скасування немає.

Заслухавши доповідь судді Шахової О.В., пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши апеляційну скаргу, в межах її доводів, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

За ст.46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; відмови або ухилення від обов'язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Відповідно до ст.117 КЗпП в разі не виплати з вини власника або уповноваженого органу належних звільненому працівникові сум у строк, зазначені в ст.116 КЗпП , при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом,з 26 березня 2014 року ОСОБА_1 згідно розпорядження КМУ №260-р від 25 березня2014 року займав посаду директора Українського центру оцінювання якості освіти.

23 липня 2015року за дорученням Прем'єр-міністра України № 168 призначено проведення службового розслідування, у зв'язку з чим розпорядженням КМУ від 22.07.2015року № 756-р позивача тимчасово відсторонено від виконання повноважень за посадою директора на час проведення службового розслідування.

22 жовтня 2015 року позивача звільнено з посади відповідно до поданої ним заяви за Наказом №403 о/с від 22.09.2015 р. на підставі розпорядження Кабінету міністрів України №973-р від 21.09.2015 р.

Ухвалюючи рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсторонення його від роботи було здійснено на підставі розпорядження КМУ ,яке ним у судовому порядку не оскаржувалось, є чинним, а відтак його виконання було для відповідача обов'язковим.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що відповідач -Український центр оцінювання якості освіти є бюджетною установо та належить до сфери управління МОН і директор Центру не є державним службовцем та не входить в коло осіб уповноважених на виконання функцій держави чи місцевого самоврядування були предметом розгляду суду першої інстанції.

Так, вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 щодо відсторонення його від роботи на підставі ст.46 КЗПП України, судом перевірені випадки відсторонення від роботи відповідно до цієї норми,в тому числі і інші випадки відсторонення, передбачені певними нормативним актами. Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з п.1 ч.1 ст.42 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Прем'єр-міністр України керує роботою Кабінету Міністрів України (далі КМУ). Одним з основних повноважень уряду передбачених ст.2 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» є забезпечення проведення політики у сфері освіти. Пунктами 1 та 2 постанови КМУ від 31.12.2005р. № 1312 «Про невідкладні заходи щодо запровадження зовнішнього незалежного оцінювання та моніторингу якості освіти», якою затверджено Положення про Український центр оцінювання якості освіти (далі Центр) визначено, що Центр є бюджетною установою, що належить до сфери управління Міністерства освіти і науки України (далі МОН).

Проте, відповідно до пунктів, 1, 2 Порядку проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого Постановою КМУ від 13.06.2000 № 950 (далі порядок) рішення щодо проведення службового розслідування приймається вищими посадовими особами України.

Відповідно до п.4 вказаного Порядку, службове розслідування проводиться з відстороненням особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, від виконання повноважень за посадою або без такого відсторонення. Рішення про відсторонення приймається за поданням голови комісії з проведення службового розслідування керівником органу державної влади, в якому працює особа. З огляду на викладене, суд першої інстанції вірно встановив, що Український центр оцінювання якості освіти очолює директор, який призначається на посаду за поданням МОН і звільняється з посади КМУ. При цьому, директор Центру здійснює керівництво діяльністю Центру, несе персональну відповідальність перед КМУ за виконання покладених на Центр завдань. Крім цього, директор Центру згідно покладених на нього повноважень, зокрема: видає у межах своєї компетенції накази, забезпечує здійснення контролю за їх виконанням; в установленому порядку призначає на посаду та звільняє з посади працівників Центру. В порядку ч.4 ст.10 ЦПК України, позивачу роз'яснювалось його право на звернення у порядку передбаченому КАС України щодо оскарження розпорядження КМУ від 22.07.2015року № 756-р. З огляду на викладене,доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу та є такими, що не спростовують правильність висновків суду першої інстанції про те, що відсторонення ОСОБА_1 від роботи проведено за рішенням уповноважених на це компетентних органів і з підстав, передбачених законом. Вирішуючи заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги у відповідності до ст.11 ЦПК в заявлених межах, суд першої інстанції,таким чином не встановивши в діях відповідача будь-яких порушень прав та законних інтересів позивача щодо незаконного відсторонення його від обов'язків, дійшов також вірного висновку про відмову йому в позові про стягнення заробітної плати за час відсторонення та компенсації за затримку розрахунку при звільненні, оскільки не вбачав вини відповідача у невиплаті належних йому сум після звільнення відповідно до ст. 117 КЗпП України. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. За частиною першою статті третьої ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Стаття 15 ЦПК передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України.

У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 31 ЦПК України крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог.

Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням (постанова Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справі № 6-20цс11).

З огляду на зазначене кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб (правова позиція викладена в Постановах Верховного Суду України у справах № 6-2552цс16 від 18.01.2017 року та від 01.02.2017 року у справі №6-2360цс16.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09.03.2011 року вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов'язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), N 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).

За таких обставин вирішення спору за позовом ОСОБА_1, у спосіб ним обраний не є можливим, оскільки заявлені ним вимоги підпадають під інший юридичний механізм їх вирішення.

Ухвалюючи судове рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції вірно вирішив спір по суті і за таких обставин колегія суддів приходить висновку, що судове рішення першої інстанції є законним та обгрунтованим.

У силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

В поданій представником ОСОБА_1 апеляційній скарзі відсутні доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду при розгляді справи у апеляційному суді представник позивача не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303,304, 307,308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2,який діє в інтересах ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 липня 2017 року залишити без змін .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий

Судді