Номер провадження: 22-ц/785/4202/17
Номер справи місцевого суду: 497/1445/16-ц
Головуючий у першій інстанції Раца В. А.
Доповідач Погорєлова С. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.10.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Калараш А.А., Заїкіна А.П.

при секретарі - Гарбуз В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 на рішення Болградського районного суду Одеської області від 13 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Дослідне господарство імені О.В. Суворова національного наукового центру «Інститут виноградарства і виноробства імені В.Є. Таїрова» про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,-

встановила:

ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди в розмірі 5 000 гривень (а. с. 1-3).

В обґрунтування свого позову посилався на те, що з 18.03.2014 року він працює трактористом в ДП «Дослідне господарство імені О.В. Суворова національного наукового центру «Інститут виноградарства і виноробства імені В.Є. Таїрова». 06.11.2015 року його за порушення трудової дисципліни, без його згоди, було переведено на три місяці у виноградну бригаду № 2 із добовою оплатою праці. У зв'язку з незгодою позивача з переводом на іншу роботу, він не виходив на роботу два місяці та не отримав за цій період заробітну плату, тому просить стягнути її з відповідача. Також позивач посилається на те, що йому було спричинено моральну шкоду, яку він оцінює в 5 000 гривень, оскільки доводилося докладати додаткові зусилля для організації життя, що виявилося в утворенні заборгованості зі сплати комунальних платежів.

Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 13 березня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено (а. с. 98-101).

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права (а. с. 105-107).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом правильно встановлено, ОСОБА_2 18.03.2014 року був прийнятий трактористом в Державне підприємство «Дослідне господарство імені О.В. Суворова національного наукового центру «Інститут виноградарства і виноробства імені В.Є. Таїрова», що підтверджується наказом № 34 від 18.03.2014 року та записами в трудовій книжці позивача.

В період з 02.11.2015 року по 14.11.2015 року та з 24.11.2015 року по 07.12.2015 року позивач знаходився у відпустці за власний рахунок, що визнавалося та не заперечувалося сторонами в судовому засіданні.

ОСОБА_2 з 06.12.2015 року по 06.02.2016 року не виходив на роботу, що підтверджено табелями обліку використання робочого часу за грудень 2015 року по лютий 2016 року, пояснюючи це відсутністю роботи в зимовий час, чекаючи повідомлення його підприємством про необхідність виходу на роботу.

Позивач 01.12.2015 року письмово звернувся до Головного управління державної служби України в Одеській області з питань праці, про порушення відносно нього трудового законодавства, з тексту звернення вбачається, що він отримує несправедливу заробітну платню, не отримує спеціальний одяг і відмовляється від роботи через несправний трактор, та його примусово було переведено на іншу роботу.

За зверненням позивача до Головного управління Держпраці в Одеській області щодо порушення його трудових прав адміністрацією Державного підприємства «Дослідне господарство імені О.В. Суворова національного наукового центру «Інститут виноградарства і виноробства імені В.Є. Таїрова» у підприємстві було проведено перевірку, в результаті якої було виявлено порушення вимоги ст. 163 КЗпП України та ч. 2 ст. 8 Закону України «Про охорону праці», а саме адміністрація підприємства не видала ОСОБА_2 спеціальний одяг; заробітна плата за жовтень 2015 року позивачу та іншим працівникам виплачена з порушенням вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 115 КЗпП України, ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці»; за листопад на день перевірки заробітна плата працівникам не виплачена, однак цією ж перевіркою не виявлено факт примусового переводу позивача з посади тракториста на посаду різноробочого строком на 3 місяці, що підтверджується листом ГУ Держпраці в Одеській області № 15Б-0352/15.3/06 від 21.12.2015 року (а. с. 5-6).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що за період з 08.12.2015 року по 06.02.2016 року позивач не працював, отже роботи не виконував і у відповідача не існувало обов'язку по нарахуванню йому будь-яких виплат, пов'язаних з виконанням роботи.

Такий висновок відповідає нормам закону та зібраним доказам.

Так, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (ч. 1 ст. 94 Кодексу законів про працю України). Аналогічне поняття заробітної плати передбачено приписами ст. 1 Закону України «Про оплату праці».

Мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може здійснюватися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). До мінімальної заробітної плати не включаються доплати, надбавки, заохочувальні та компенсаційні виплати (ч. ч. 1, 2 ст. 95 Кодексу законів про працю України).

За ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Довід апеляційної скарги про те, що в даному випадку роботодавцем були порушені положення колективного договору щодо забезпечення працівників середнім заробітком у випадку переведення (п. 2.14), при зниженні обсягу виробництва з метою збереження робочих місць, за узгодженням з працівником, встановлення неповного робочого дня (п. 2.13), виплати заробітної плати не менше двох разів на місяць (п. 3.11), є неспроможним, оскільки у судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 жодного разу не приходив на роботу, у визначений в позові час, що унеможливило виконання ним своїх обов'язків та забезпечення його роботою в будь-якому обсязі.

Обов'язковою умовою отримання заробітної плати є перебування працівника у трудових відносинах з підприємством (власником або уповноваженим ним органом ).

За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), яка включена до штату підприємства, для виконання певної роботи (певної функції) по конкретній класифікації, професії, посаді.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Отже, діючим законодавством передбачено проведення оплати праці працівнику за певний об'єм робіт, визначений в трудовому договорі.

Відповідно до ст. 31 Закону України «Про оплату праці» розмір заробітної плати працівника за повністю виконану місячну (годинну) норму праці не може бути нижчим за розмір мінімальної заробітної плати.

Тобто якщо працівником виконана місячна норма праці, йому мають нарахувати заробітну плату не нижче розміру мінімальної заробітної плати.

Частиною п'ятою ст. 31 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що в разі укладення трудового договору про роботу на умовах неповного робочого часу, а також при невиконанні працівником у повному обсязі місячної (годинної) норми праці мінімальна заробітна плата виплачується пропорційно до виконаної норми праці.

Таким чином, встановивши, що ОСОБА_2 жодного разу не приходив на роботу, у період з 08.12.2015 року по 06.02.2016 року, що він не виконував свої трудові обов'язки, не здійснював будь-яких інших робіт на підприємстві, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

При зазначених обставинах, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Болградського районного суду Одеської області від 13 березня 2017 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права підстав для його скасування немає.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Болградського районного суду Одеської області від 13 березня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий Погорєлова С.О.

Судді Заїкін А.П.

Калараш А.А.