Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2017 року Рівненський міський суд

під головуванням судді Ковальова І.М.

при секретарі Соломон О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики укладеним безпроцентно,-

в с т а н о в и в:

В Рівненський міський суд з позовом звернувся ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

З зустрічним позовом звернувся ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики укладеним безпроцентно.

В судовому засіданні представник позивача-відповідача заявлені позовні вимоги повністю підтримала, просить суд їх задоволити з підстав, викладених у позовній заяві та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову суму в розмірі 46 001,50 грн.

Зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання договору позики укладеним безпроцентно не визнала та просить суд відмовити у його задоволенні, застосувавши строки позовної давності.

В судовому засіданні представник відповідача-позивача заявлений зустрічний позов повністю підтримав, просить суд його задоволити з підстав, викладених у позовній заяві та визнати договір позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від січня 2005 року, за яким з ОСОБА_2 стягується боргова сума укладеним безпроцентно.

Заявлений первинний позов не визнав та просить суд відмовити у його задоволенні.

Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що заявлений первинний позов є обґрунтованим та підлягає до задоволення, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 18 січня 2005 рок між сторонами по справі ОСОБА_1 (позикодавцем) та ОСОБА_2 (позичальником) укладено договір позики, відповідно до якого позичальник отримав у користування від позикодавця грошові кошти у розмірі 4000 (чотири тисячі) доларів США на строк до 18 березня 2005 року.

У звязку з невиконанням умов договору позики позичальником, позикодавець звернувся з позовом до суду.

Рішенням Рівненського міського суду від 29 березня 2012 року по цивільній справі №1715/274/12 поновлено ОСОБА_1 пропущений строк звернення з позовною заявою про стягнення боргу за договором позики. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики в розмірі 37665 грн. та судові витрати по справі, а саме 377 грн. судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено за недоведеністю.

Рішення суду набрало законної сили.

Станом на даний час рішення суду ОСОБА_2 не виконав, належну грошову суму у розмірі 38042,00 грн. не повернув.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

В судовому засіданні було встановлено, що грошові кошти позивачу не повернуті, тобто зобовязання є невиконаним, а отже не припиненим.

Відповідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Дана правова позиція підтверджується ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 21 жовтня 2015 року у справі №6-12019св15, з якої зокрема вбачається, що як роз'яснено у п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599 - 601, 604 - 609 ЦК України.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України.

Отже, оскільки позичальником фактично не виконано зобовязання по поверненню суми позики, то позикодавець вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку суму процентів за користування позикою аж до повного виконання грошового зобовязання.

Тому суд вважає, що позикодавець має законне право на отримання процентів за користування позикою, оскільки позичальником протягом тривалого часу не виконується рішення суду, яке набрало законної сили.

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності та те, що у добровільному порядку відповідач-позивач вчасно кошти згідно договору не сплачує, рішення суду не виконує, тому позовні вимоги позивача-відповідача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають до повного задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Відповідно до ч.4 ст.257 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч.5 ст.257 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

В судовому засіданні представник позивача-відповідача просить суд застосувати позовну давність до позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики укладеним безпроцентно та відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині у звязку зі спливом строку позовної давності.

Представник позивача посилається на ті обставини, що про порушення свого права, як сторони у зобовязанні ОСОБА_2 довідався у 2012 року під час розгляду справи №1715/274/12.

Натомість, зустрічний позов було подано до Рівненського міського суду лише 20 лютого 2017 року, тобто зі спливом трирічного строку позовної давності, передбаченого ст.257 ЦК України.

Відповідно до ст.257, ч.1 ст.261, ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові.

У правовій позиції Верховного суду України, викладеній у постанові від 06 листопада 2013 року у справі №6-11цс13, яка є обовязковою для усіх судів України зазначено, що відповідно до ст.261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Перебіг позовної даності за вимогами кредитора, які випливають з порушенням боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення.

Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобовязання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами ст.1048 ЦК України), що підлягає сплаті.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Отже, в даному випадку підлягають до застосування строки позовної давності до позовних вимог ОСОБА_2

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що зроблена заява представником позивача про застосування позовної давності до позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики укладеним безпроцентно є обґрунтованою. Представник відповідача-позивача обставин, на які покликається представник позивача-відповідача не спростував, поважних причин пропущення позовної давності в судовому засіданні не навів, тому суд вважає, що в задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики укладеним безпроцентно слід відмовити у звязку зі спливом строку позовної давності.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,60,88,212,213,215,293,294 ЦПК України, ст.ст.257,261,267,526,599,629,1048,1050 ЦК України, суд,-

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову суму в розмірі 46 001,50 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики укладеним безпроцентно відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий :