Провадження № 2/761/4856/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Осаулова А.А.

при секретарі: Вольда М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, -

в с т а н о в и в:

В квітні 2017 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач), відповідно до якого просила усунути перешкоди в користуванні її приватною власністю - квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідача із зазначеної квартири.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 04.10.2016 року позивач є власником квартири квартирою АДРЕСА_1. У вказаній квартирі з травня 2015 року по даний час проживає брат позивачки - відповідач по справі ОСОБА_3 із своєю сім»єю. З часу проживання у вказаній квартирі Відповідач змінив замки в дверях, чим позбавив можливості позивачку користуватись своїм майном та мати вільний доступ до нього. Позивач зазначає, що відповідач в добровільному порядку не виселяється із належної лише їй житлового приміщення, чим перешкоджає позивачу користуватись та розпоряджатись його власністю. У зв'язку з вище викладеним, позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

Представник позивача в судовому засідання вимоги заяви підтримав та просив суд позов задовольнити з викладених у ньому підстав, оскільки позивачка не може увійти до належної їй квартири, не може розпоряджатись нею, а тому є підстави для виселення відповідача згідно ст.ст.116, 156, 391, 405 ЦК України.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, оскільки позивачем не було надано суду доказів порушення правил проживання з боку відповідача, який і досі залишається членом сім»ї позивача та проживав спільно із колишнім власником - матір»ю. На даний час це єдине місце проживання його та його сім»ї із малолітньою дитиною. Жодних доказів перешкод в користуванні квартирою відповідач не чинив та не забороняв приходити позивачу до квартири.

Суд, розглянувши та оцінивши подані надані докази по справі, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, вважає, що позов не підлягає задоволенню.

За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

В судовому засіданні встановлено, що на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.10.2016 року, виданого приватним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори 26.04.2013 року ОСОБА_4 та зареєстрованого в реєстрі за № 12-539, позивач набула у власність квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 7).

Позивач є єдиним власником вказаного нерухомого майна, що підтверджується відповідним Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.10.2017 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За умовами ст.41 Конституції України та ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до надано відповідачем акту про обстеження житлових умов від 25.10.2017 року квартири АДРЕСА_1, то відповідач проживає у вказаній квартирі разом із дружиною ОСОБА_5 та донькою ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 без реєстрації.

Вказані обставини не заперечується представником відповідача в суді та на них власне грунтуються позовні вимоги ОСОБА_1, оскільки за її доводами своїм проживанням у належній їй квартирі відповідач порушує її право на користування та розпорядження нею, перешкоджає їй у цьому із посиланням на необхідність задовлення позову у відповідості до вимог матеріального права за ст.ст.116, 156, 391, 405 ЦК України.

Крім того, статтею 12 ЦК України передбачено, що особа вільно на власний розсуд обирає способи захисту цивільного права.

За змістом ст. 27, 31 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета та підстав позову.

Згідно вимог ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За умовами п.п.33, 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 07.02.2014, № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити, зокрема з того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).

Згідно ч.1 ст.116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

За умовами ч.1 ст.157 ЖК УРСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Разом з тим, відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Між тим, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували ту обставину, що відповідач перешкоджає користуватись позивачу його майном, змінив замки та не допускає у квартиру, порушує правила співжиття та псує майно відповідача, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Більше того, позивач проживав у вказаній квартирі до набуття її у власність позивачкою як член сім»ї колишнього її власника - матері обох сторін - ОСОБА_6 та на даний час проживає там із сім»єю (жінка та малолітня дитина), а іншого житла він немає.

За умовами ч.4 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування житловим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Враховуючи, що позивачем не було доведено підстав для виселення відповідача згідно вимог ст.ст.116, 156,157 ЖК УРСР та ст.ст.391, 405 ЦК України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки є передчасними.

На підставі вищенаведеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 12, 16, 316, 317, 358, 391, 395 ЦК України, ст.ст. 9, 116, 156, 157 ЖК УРСР, ст. 10, 11, 27, 31, 57-60, 61, 121, 213, 215, 223-228, 294 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення з квартири АДРЕСА_1

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: