Справа № 346/2233/17
Провадження № 22-ц/779/1449/2017
Головуючий у 1 інстанції Веселов В. М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Пнівчук О.В., Василишин Л.В.,

за участю секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи підприємця ОСОБА_3 про скасування наказу про звільнення як протиправного, поновлення на роботі, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 31 липня 2017 року,-

в с т а н о в и л а :

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про скасування наказу про звільнення як протиправного, поновлення на роботі.

Вимоги мотивувала тим, що відповідно до безстрокового трудового договору від 16.02.2012 року, укладеного з підприємцем ОСОБА_3, працювала касиром в магазині «Соломон» в м. Коломия.

Зазначила, що з 11.04.2014 року перебувала у декретній відпустці, а з 20.03.2017 року на лікарняному у звязку з вагітністю. Відповідно до лікарняного листа, зобовязана стати до роботи 24.07.2017 року.

Однак, після отримання лікарняного листа 20.03.2017 року зі слів ОСОБА_3 довідалася, що її звільнено з роботи за згодою сторін.

Дане звільнення вважає незаконним, оскільки згоди на таке не давала, копію наказу про звільнення та трудову книжку їй не вручили.

У звязку з наведеним просила ухвалити рішення, яким скасувати наказ про звільнення як протиправний, поновити її на роботі у підприємця ОСОБА_3 у магазині «Соломон».

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 31 липня 2017 року позовну заяву задоволено. Скасовано наказ про звільнення ОСОБА_2 від 05.02.2016 року по п. 1 ст. 36 КЗпП України як протиправний. Поновлено ОСОБА_2 на роботі у підприємця ОСОБА_3 в магазині «Соломон», що знаходиться в м. Коломия, вул. Шухевича, 59. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 640 грн.

ОСОБА_3 на дане рішення суду подала апеляційну скаргу, в якій посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що в першому кварталі 2016 року нею було прийнято рішення про припинення своєї підприємницької діяльності, у звязку з чим розірвано трудові угоди та звільнено всіх найманих працівників, у тому числі позивача. Відповідно до законодавчо встановленого порядку було подано відповідні документи до Коломийського міськрайонного центру зайнятості для проведення дій щодо зняття трудових договорів із звільненими найманими працівниками з реєстрації.

Такими чином, трудовий договір від16.02.2012 року, укладений між фізичною особою ОСОБА_2 та фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 було розірвано 05.02.2016 року, а 15.02.2016 року його знято з реєстрації.

10.03.2016 року державним реєстратором було припинено державну реєстрацію підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, яка здійснювала підприємницьку діяльність у магазині «Соломон» за КВЕДом 47.11 «роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами» та виключено її з державного реєстру, у звязку з чим вона не використовує працю найманих працівників та не має жодного відношення до магазину «Соломон», що знаходиться в м. Коломия по вул. Шухевича, 59.

Апелянт також зазначає, що припинення державної реєстрації фізичної особи підприємця не передбачає створення та діяльності ліквідаційної комісії або органу, уповноваженого управляти майном ліквідованого субєкта господарської діяльності, а також правонаступництва, які б давали можливість виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу, як то передбачено ст. 240-1 КЗпП України.

Чинним законодавством також не передбачено можливості поновлення працівника на роботі у разі припинення підприємницької діяльності фізичної особи підприємця.

Тому просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні представник апелянта вимоги апеляційної скарги підтримав, просив суд її задовольнити.

Позивач та представник позивача апеляційну скаргу не визнали, просили суд відмовити в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та її представника, представника апелянта, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 16.02.2012 року між фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 та позивачем ОСОБА_2 було укладено Трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю №7 (а.с. 2).

Відповідно п. 1 даного Договору договір є безстроковим.

Згідно п. 2 Договору працівник зобовязався виконувати роботу продавця-касира.

Встановлено також, що ОСОБА_2 надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 06.06.2014 року по 11.04.2017 року, про що свідчить витяг з Наказу №3 від 06.06.2014 року (а.с. 50).

Відповідно до копії листка непрацездатності від 20.03.2017 року ОСОБА_2 перебувала на лікарняному у звязку з вагітністю, зобовязана стати до роботи 24.07.2017 року (а.с. 3).

Згідно листа-відповіді ФОП ОСОБА_3 від 01.05.2017 року Трудовий договір №7 від 16.02.2012 року між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 розірвано сторонами 05.02.2016 року згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) (а.с. 4).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивача було звільнено протиправно, з грубим порушенням чинного трудового законодавства, а тому вимоги про поновлення на попередньому місці роботи є підставними.

Однак, погодитися в повній мірі з такими висновками колегія суддів не може з огляду на наступне.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За положеннями ст. 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін.

Угода сторін про розірвання трудового договору може бути оформлена в загальному порядку шляхом подачі відповідної заяви працівником та її погодження (акцептування) керівництвом підприємства із наступною видачею відповідного наказу.

Таким чином, при розірванні трудового договору за вказаною підставою обов'язковою умовою є волевиявлення обох сторін трудового договору та додержання таких умов: сторони не мають претензій один до одного, сторони не повинні виконувати будь-які додаткові дії, досягнута домовленість про дату і основу припинення відносин.

Крім того, пунктом 2.21-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, передбачено, що трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов'язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників. Зазначені фізичні особи роблять записи до трудових книжок працівників про прийняття на роботу та звільнення з роботи відповідно до укладених з працівниками письмових трудових договорів, що зареєстровані в установленому порядку в державній службі зайнятості. Унесені фізичною особою до трудових книжок записи підтверджуються підписом посадової особи органу державної служби зайнятості, незалежно від місця реєстрації трудового договору, і засвідчуються його печаткою.

Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Як вбачається з витягу з наказу від 05.02.2016 року №21 ОСОБА_2 звільнено з роботи за угодою двох сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Разом з тим, у порушення вимог вищевказаних норм права, відповідачем не доведено наявність волевиявлення ОСОБА_2 на припинення трудового договору за угодою сторін, що є обов'язковою умовою для звільнення працівників на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, а також не представлено доказів вручення останній копії наказу про звільнення та трудової книжки.

Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновок місцевого суду про те, що наказ про звільнення ОСОБА_2 від 05.02.2016 року є протиправним та підлягає до скасування.

Що стосується доводів апелянта про те, що 10.03.2016 року державним реєстратором було припинено державну реєстрацію підприємницької діяльності фізичної особи підприємця ОСОБА_3, яка здійснювала підприємницьку діяльність у магазині «Соломон», то слід зазначити наступне.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Статтею 240-1 КЗпП України передбачено, що у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Одночасно орган, який розглядає трудовий спір, визнає працівника таким, якого було звільнено за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу. На такого працівника поширюються пільги і компенсації, передбачені статтею 49-3 цього Кодексу для вивільнюваних працівників, а його зайнятість забезпечується відповідно до Закону України «Про зайнятість населення».

Як вбачається з відповіді Головного управління ДФС України в Івано-Франківській області від 22.06.2017 року №125/9/09-07-13/1102, наданої на запит суду, ФОП ОСОБА_3 перебувала на податковому обліку як фізична особа підприємець з 18.07.2011 року по 10.03.2016 року, та перебуває з 26.07.2016 року (а.с. 38).

Згідно відповіді на запит в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_3 з 26.07.2016 року здійснює підприємницьку діяльність по КВЕД 46.73 «Оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічним обладнанням» (а.с. 84-86).

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі у підприємця ОСОБА_3 в магазині «Соломон», що знаходиться в м. Коломия, вул. Шухевича, 59 підлягає скасуванню, та в цій частині вимоги позивача не підлягають до задоволення у звязку з неможливістю такого поновлення на роботі, оскільки 10.03.2016 року підприємницька діяльність фізичної особи підприємця ОСОБА_3 у даному магазині була припинена.

Згідно ст. 240-1 КЗпП України ОСОБА_2 слід визнати такою, що звільнена з роботи продавця-касира за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з 10.03.2016 року.

В решті рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 31 липня 2017 року в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі у підприємця ОСОБА_3 в магазині «Соломон», що знаходиться в м. Коломия, вул. Шухевича, 59, скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі.

Визнати ОСОБА_2 такою, що звільнена з роботи продавця-касира за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з 10.03.2016 року.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча: Томин О.О.

Судді: Пнівчук О.В.

ОСОБА_4