РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" жовтня 2017 р.

Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області

у складі: головуючого - судді Верніка В.М.;

із участю: - секретаря Маліщук Н.А.,

- представника позивача ОСОБА_1,

- відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Жмеринка цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про звернення стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 05.11.2016 року звернувся до Жмеринського міськрайонного суду з цим позовом із уточненим надалі предметом позовних вимог. Вказав, що 17.10.2015 року відповідач отримала в нього під реалізацію вичинені шкури ондатри в кількості 336 штук та нутрії в кількості 20 штук. Про отримання вказаного відповідач власноруч написала позивачу відповідну розписку. Крім цього, при укладенні цієї домовленості були обумовлені суми, відповідно до яких одна шкура нутрії 180 грн. та одна шкура ондатри 140 грн. Вважає що між ним та відповідачем таким чином було укладено договір купівлі-продажу товару, за яким відповідач зобовязана оплатити йому 50640 грн. (47040+3600), що складаються із суми вартості 47040 грн. за 336 шкур ондатри (336х140) та вартості 3600 грн. за 20 шкур нутрії (20х180). 13.06.2016 року позивач звернувся до відповідача з вимогою сплатити кошти за передані їй шкури. В середині червня 2016 року відповідач у телефонній розмові запевнила, що свої зобовязання перед ним не забула та найближчим часом їх виконає. 01.07.2016 року вона перерахувала на банківську картку позивача 1005,01 грн., проте надалі відмовилася виконувати власні зобовязання перед ним з різних мотивів. Однак заборгованість відповідача перед позивачем складала 50640 грн. З урахування повернутої суми, відповідач заборгувала позивачу 49634,99 грн. Посилаючись на положення ст. 655, 625 ЦК України, просив стягнути на його користь з відповідача суму боргу в сумі 49634,99 грн., індекс інфляції за девять місяців в розмірі 940,50 грн. та три відсотки річних від простроченої суми - 1519,20 грн., а всього 52094,69 грн.

Позивач ОСОБА_3, допитаний в судовому засіданні 08.09.2017 року пояснив, що в нього вдома зберігались хутрові шкури нутрії та ондатри, з яких він мав намір пошити шуби, але згодом вирішив їх продати. Його товариш ОСОБА_4 розповів, що в нього є знайома особа, яка бажає купити ці шкури. Оскільки ціна шкур відповідача на момент укладення домовленості влаштовувала, то ОСОБА_4 повіз ці шкури відповідачу, яка написала розписку від 17.10.2015 року. З того часу позивач очікує на те, що відповідач з ним розрахується за передані шкури. На момент укладення договору з відповідачем, позивач був зареєстрований як субєкт підприємницької діяльності з дозволом торгувати промисловими товарами. Документів на шкури у нього не було, позивач отримав їх у спадок від батьків близько 10-12 років тому. Такий товар не має строку придатності. З відповідачем безпосередньо не знайомий і ніколи не був знайомий, особисто належні йому шкури їй не передавав. Шкури були передані позивачем спочатку ОСОБА_4, який в свою чергу відвіз їх відповідачу. По телефону була обумовлена ціна: 140 грн. за одну шкуру ондатри і 180 грн. за одну шкуру нутрії. Позивач зазначив, що ОСОБА_4 будь-яке письмове доручення на вчинення дій з приводу продажу належних йому шкур не надав, усно уповноважив його передати шкури відповідачу і взяти в неї розписку. Позивачу не відомо, чи потрібна ліцензія для ведення такого виду діяльності, однак наполягав, що в нього є ліцензія на торгівлю хутром. Угода з відповідачем була одноразова, він продав це хутро як фізична особа, а не як підприємець.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю та просив їх задовольнити з підстав, які викладені у позові.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснила, що шкури з хутра їй привіз ОСОБА_4, їй було відомо, що він займався обробкою шкур та здавав їх під реалізацію. Шкури, які він відповідачу привезли 17.10.2015 року були неякісні, тому розрахунок мав відбуватися по факту їх реалізації. Підтвердила, що 17.10.2015 року вона від ОСОБА_4 отримала шкури у тій кількості, що вказана в розписці, під реалізацію. Оскільки шкури були неналежної якості, то вона із ОСОБА_4 обумовили, що в подальшому погані шкури будуть замінені на належної якості, або зміниться їх ціна. Вона не повністю розрахувалася за передані шкури в двомісячний строк через їх погану якість. Особисто з позивачем ОСОБА_3 не знайома і ніколи не зустрічалася, розписку писала і передала ОСОБА_4, який диктував текст розписки. Їй було відомо, що шкури належали ОСОБА_3 Із самим позивачем вона не укладала договору купівлі-продажу. Товар взяла під розписку на подальшу реалізацію. Розписку надавала не як приватному підприємцю. Також зазначила, що раніше вже зустрічалася з ОСОБА_4, купувала у нього лисячі шкури, тому і знала про нього як про особу, яка займається обробкою хутра, звязувалась з ним по телефону. При огляді шкур 17.10.2015 року крім неї та ОСОБА_4В, ніхто присутній не був.

Представник відповідача позов не визнав. В письмових запереченнях та в судовому засіданні 08.09.2017 зазначив, що в розписці від 17.10.2015 року вказано, що відповідач ОСОБА_2 отримала у позивача ОСОБА_3 під реалізацію шкури ондатри в кількості 336 штук та 20 штук шкур нутрії, а не у власність. Тому відносини, які виникли між позивачем та відповідачем є господарськими правовідносинами, які виникають з господарського договору на реалізацію товарів (договір консигнації), що є різновидом договору комісії. Зважаючи на суму на яку вчинений правочин, то він повинен був бути укладений у письмовій формі та підписаний обома сторонами. Натомість розписка від 17.10.2015 року містить підпис лише відповідача. В самій розписці ціна обумовлена не була. Факт існування між сторонами договору купівлі-продажу, факт передачі товару, а також його ціна не може підтверджуватися свідченням свідків. Враховуючи, що в розписці не було вказано ціну товару, розрахунки та вимоги позивача щодо індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми вважає безпідставними. Зауважив, що і позивач, і відповідач є субєктами господарювання, а відносини, які між ними виникли є господарськими відносинами, а тому ця справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Просив закрити провадження у справі або відмовити в задоволення позову повністю.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що раніше з відповідачем знайомий не був. Вона сама йому зателефонувала і сказала, що чула, ніби то у нього можна купити шкури. ОСОБА_4 повідомив, що у ОСОБА_3 є шкурии і домовився про зустріч з відповідачем у її цеху по пошиттю верхнього одягу, саме куди він згодом привіз шкури, попередньо отримані ним у ОСОБА_3 Під час розмови з відповідачем ОСОБА_4 зателефонував ОСОБА_3 та спитав про ціну шкур. Останній погодився на ціну 140 грн. за шкуру. Розписку відповідач писала особисто, при цьому був присутній ОСОБА_5, товариш ОСОБА_4 Надалі цю розписку вони передали ОСОБА_3 Свідок пояснив, що він спочатку не хотів давати шкурки без отримання грошей взамін, однак побачив, що відповідач дійсно займається пошиттям верхнього одягу з них, вирішив передати шкури під розписку. ОСОБА_3 не заперечував щодо того, що доведеться зачекати на отримання грошей за товар. Після цього свідку відповідач неодноразово телефонувала, щоб він приїхав і взяв кошти за шкури і передав ОСОБА_3 Він близько 15 разів їздив забирати гроші до відповідача, проте кожний раз його обманювали і гроші не передавали, були тільки обіцянки. В теперішній час ОСОБА_3 має до ОСОБА_4 претензії, оскільки відповідач не розрахувалася за передані їй шкури. Як відповідач дізналась його номер телефону, свідку не відомо. Про власника шкур відповідач не запитувала. Будь-яких документів на шкури позивач не надавав. Позивач усно уповноважив ОСОБА_4 на продаж цих шкур, довіреність не надавав. Шкури мали бути продані, однак потім на місці ОСОБА_4, попередньо погодивши по телефону свої дії з ОСОБА_3, вирішили почекати на отримання коштів після реалізації хутрових виробів.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що одного дня, точну дату не памятає, його знайомий ОСОБА_4 попросив поїхати з ним в м.Жмеринку, де потрібно було передати шкури. Свідок допоміг занести шкури на третій поверх цеху по пошиттю хутрових виробів. Ціна обговорювалася між ОСОБА_4 та відповідачем, однак свідок вже не памятає суму. При цьому ОСОБА_4 телефонував до ОСОБА_3 і узгоджував свої дії. Відповідач оглянула шкури на місці, свідок зрозумів, що хутро її задовільнило. Сама відповідач із власником хутра по телефону не розмовляла.

Заслухавши пояснення сторони, свідків та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до такого.

Відповідно до копії розписки від 17.10.2015 року, яка була власноручно написана відповідачем і цей факт в судовому засіданні підтвердила сама ОСОБА_2, остання як підприємець розписалася в тім, що вона бере під реалізацію шкіри ондатри в кількості 336 штук і 20 штук шкір нутрії, та зобовязується розрахуватись протягом двох місяців (а.с.5).

Факт, що дана розписка, яка була написана на імя ОСОБА_3, була вчинена відповідачем в присутності ОСОБА_4 та ОСОБА_5, але у відсутність самого ОСОБА_3 визнана сторонами та підтверджена поясненнями обох свідків.

Разом з тим, ціна вказаних хутрових шкур не була обумовлена зазначеною розпискою.

13.06.2016 року позивач направив відповідачу звернення-вимогу про необхідність виконання останньою своїх зобовязань перед ним. В цій вимозі відсутня вказівка на суму, яку відповідач повинен передати позивачу за передані шкури (а.с.6).

З інформації, яка надана ПАТ КБ "Приватбанк" 01.07.2016 року картковий рахунок ОСОБА_4 було поповнено на 1005,01 грн., проте наявна інформація не визначає платника та призначення платежу (а.с.7), а отримувач коштів не є позивачем у справі.

Позивач надав також інформацію з Головного управління статистики у Вінницькій області про те, що індекс інфляції за період з грудня 2015 року по серпень 2016 року становив 104,5 грн. (а.с.8).

Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, позивач та відповідач зареєстровані як субєкти господарювання фізичні особи-підприємці (а.с.47, 48, 71-72, 73-74).

Ці докази суд у відповідності із ст.ст.58, 59 ЦПК України вважає належними та допустимими, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані у встановленому законом порядку та визнані сторонами.

Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі.

Кожна сторона, згідно зі ст.10 та ст.60 цього ж Кодексу, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Таким чином істотними умовами договору купівлі-продажу є предмет договору і ціна.

Як встановлено в судовому засіданні, в розписці ціна шкур вказана не була, грошові кошти за них відповідач ОСОБА_3 не надала. Ці обставини визнанні сторонами та відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України, не підлягають доказуванню. Ціна товару обумовлювалась лише по телефону, при цьому не безпосередньо між сторонами угоди, а за посередництвом ОСОБА_4.

Відповідно до ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

У даному правочині ОСОБА_4 не мав повноважень не представництво інтересів позивача щодо продажу належних позивачу шкурок з хутра, цей факт також визнаний позивачем та самим ОСОБА_4 стосовно ненадання останньому ОСОБА_3 належно оформленої довіреності.

Таким чином суд приходить до висновку, що між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 договору купівлі-продажу шкурок укладено не було, адже ОСОБА_4 не мав права від імені ОСОБА_3 укладати такий договір, а сама розписка не містить інформацію про ціну шкур. У звязку з цим відсутні підстави щодо стягнення заявлених коштів на користь позивача з відповідача за отримані нею хутряні шкури, оскільки документального підтвердження ціни цих речей не містить жодний документ, що наданий суду сторонами. Крім цього, суд звертає увагу, що в розписці відповідач зобовязалась розрахуватись за шкури перед позивачем, однак позивач надав суду відомості про перерахування коштів в сумі 1005,01 грн. на банківську картку ОСОБА_4, що в свою чергу унеможливлює встановлення дійсних сторін укладеного договору, обсяг їх прав та обовязків, а також правову природу такої домовленості.

Заперечення представника відповідача в частині того, що договір був укладений між сторонами є господарським договором та таким, що укладений між субєктами господарювання, суд не приймає до уваги, оскільки даний факт не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні, будучи запереченим позивачем та відповідачем особисто. Позивач, відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань має право на здійснення роздрібної торгівлі з лотків та на ринках. Жодних доказів, які б свідчили про те, що позивач продавав належні йому шкури з хутра в порядку здійснення підприємницької діяльності чи взагалі має право на здійснення такого виду діяльності не було представлено жодною із сторін. Таким чином суд, вважає, що позивач очевидно мав намір відчужити належні йому шкури в якості фізичної особи, оскільки особистої потреби в них не мав. Відтак позивач не мав наміру укладати господарський договір взагалі. Відповідач в свою чергу бажала придбати шкури для пошиття з них виробів та подальшої їх реалізації, тобто діяла в якості субєкта підприємницької діяльності.

Відповідно до ч.1 ст.179 ГК України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

З урахуванням наведених вище висновків суд визначає, що господарський договір між сторонами не укладався.

Відповідно до п.3.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011 року №10 "Про деякі питання підвідомчості та підсудності справ господарським судам" господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: - участь у спорі суб'єкта господарювання; - наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України , іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; - наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; - відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Відтак даний спір є підсудним загальному суду і підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Разом з цим, з вищевикладеного випливає, що між сторонами не було укладено ані будь-якого господарського договору, ані договору купівлі-продажу, що був заявлений позивачем, з огляду на не укладення його у встановленій формі особисто сторонами у даній справі та за відсутності необхідних повноважень представництва інтересів позивача у іншої особи, а також за неузгодження заздалегідь у встановленому порядку ціни товару та порядку її сплати, як однієї з істотних умов договору купівлі-продажу.

Відтак позовні вимоги суд визнає безпідставними, у звязку з чим у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Враховуючи викладене, керуючись ст.3, 10, 11, 58-61, 174, 209, 212-215 ЦПК України, ст.237, 626, 628, 638, 655 ЦК України, ст.179 ГК України, суд,

ВИРІШИВ :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 щодо стягнення на його користь з ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу товару, що підтверджується розпискою від 17.10.2015 року, грошового зобов'язання в сумі 52094 гривні 69 копійок - відмовити.

Рішення набуває законної сили після закінчення строків його оскарження, якщо не було подано апеляційну скаргу.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення, Апеляційному суду Вінницької області через Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області.

Суддя Вернік В.М.