Справа № 591/795/17
Провадження № 2/591/1145/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2017 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого судді Кривцової Г.В.

з участю секретаря Кальченко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми цивільну справу

за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк « ПриватБанк» про визнання недійсним пункту кредитного договору

та за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання незаконними дій банку щодо одностороннього встановлення процентної ставки та про зобовязання здійснити перерахунок платежів за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

14 лютого 2017 року позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу та свої вимоги мотивує тим, що між сторонами 06 лютого 2008 року було укладено кредитний договір № SUC4GK відповідно до якого відповідач ОСОБА_1 отримав кредит в сумі 85000 доларів США на термін до 06 лютого 2028 року. Відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки. 11 квітня 2016 року між вказаними сторонами було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № SUC4GK, відповідно до якої валюту кредиту переведено з валюти долар США на гривня. Позивач вказує, що відповідач не виконав умови кредитного договору, вимоги ст. ст.509,526,1054 ЦК України, тому станом на 07 лютого 2017 року утворилась заборгованість у розмірі 1 347 604,25 грн., яка складається з: 726305,38 грн. заборгованість за тілом кредиту; 137,47 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 621161,40 грн. пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором. Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» просить стягнути суму боргу у розмірі 726442,85 грн., а саме: 726305,38 грн. тіло кредиту та 137,47 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом, вирішити питання судових витрат.

12 травня 2017 року представник відповідача за довіреністю ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною завою до ПАТ КБ «Приватбанк» в якій просив визнати умову пункту 8.1 кредитного договору № SUC4GK від 06 лютого 2008 року укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 щодо сплати позичальником винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48 % річних від суми зареєстрованих ресурсів мотивуючи свої вимоги тим, що ця умова є несправедливою умовою договору, яка суперечить ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». ОСОБА_1 свою позицію обґрунтовував тим, що відносини банка з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком, яким визначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договорі зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Вказує, що п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту банк немає права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь. Посилаючись на правову позицію, викладену в Постанові Верховного Суду України №6-1746цс16 від 16 листопада 2016 року, вказує, що банк нарахував, а позивач сплатив комісію за послугу, що супроводжує кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок споживача, що є незаконним.

28 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» (який ухвалою суду від 19 вересня 2017 року обєднано в одне провадження з первісним позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1В.), в якому просить визнати незаконними дії ПАТ КБ «Приватбанк» щодо одностороннього встановлення з 07 жовтня 2010 року поточної процентної ставки за кредитним договором № SUC4GK від 06 лютого 2008 року укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 з 12,00 % до 15,12% річних та встановлення поточної відсоткової ставки з 20 липня 2010 року у розмірі 14,62% річних; просить зобовязати відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» здійснити відповідний перерахунок платежів за вказаним кредитним договором виходячи з початкової процентної ставки у розмірі 12,00% річних.

Свої вимоги позивач ОСОБА_1 мотивує тим, що він (боржник за основним зобовязанням) в порушення вимог ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не повідомлений належним чином про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку. У тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листи про зміну умов кредитного договору, а й доведе факт його вручення адресатові під розписку, споживач вважається таким, що належним чином про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку.

Посилаючись на правову позицію, викладену в Постанові Верховного Суду України №6-41цс12 від 23 травня 2012 року, вказує, що ПАТ КБ «Приватбанк» у порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не повідомив споживача про зміну процентної ставки за споживчим кредитом в письмовій формі протягом семи календарних днів з дати її зміни, що в свою чергу не дає право банку збільшувати строкову відсоткову ставку встановлену умовами кредитного договору.

Представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_3 у судовому засіданні 19 вересня 2017 року позовні вимоги Банку підтримав у повному обсязі, просив задовольнити.

Щодо зустрічних позовних вимог представник Банка заперечував у повному обсязі, просив застосувати наслідки спливу позовної давності, про що 19 вересня 2017 року подав відповідну заяву (а.с.78), в якій зазначав наступне.

Відповідно до вимог ст. 257 ЦК України позовна давність встановлюється тривалість в три роки. Однак до окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність.

Вказує, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позивачем ОСОБА_1 кредитний договір було підписано 06 лютого 2008 року, останній не заявляв додаткових вимог щодо умов договору та виконував його умови, таким чином загальний строк позовної давності сплив 06 лютого 2011 року.

Тому, просив на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України застосувати до зустрічних позовних вимог наслідки спливу позовної давності.

Представник відповідача за довіреністю ОСОБА_1 ОСОБА_2 позов ПАТ КБ «Приватбанк» не визнав, просив відмовити. Зустрічний позов підтримав у повному обсязі, просив задовольнити.

Суд, вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, дійшов наступних висновків.

У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що 06 лютого 2008 року ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № SUC4GK (а.с.11-16).

Відповідно до умов вказаного кредитного договору ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 85000,00 Доларів США строком до 06 лютого 2028 року на придбання нерухомості та сплату страхового платежу зі сплатою за користування кредитом у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2% від суми виданого кредиту з моменту надання кредиту , винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48% річних від суми зарезервованих ресурсів винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.8.2 Договору (п. 8.1 Кредитного договору, а.с. 13)).

11 квітня 2016 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № SUC4GK від 06 лютого 2008 року, відповідно до якої було узгоджено заборгованість за кредитним договором на дату укладення (п.1.1) та змінено валюту кредиту за Договором з долара США на гривню. Зміна валюти за курсом НБУ гривні до Долара США на дату укладання Додаткової угоди складає 25,629848 грн. за 1,00 долар США (пункт 1.2 Додаткової угоди №1) (а.с.17-19).

Таким чином, п. 1.2 Додаткової угоди визначено, що поточна заборгованість за кредитом склала - 908940,26 грн., поточна заборгованість за відсотками 22879,25 грн., прострочена заборгованість за відсотками - 240766,28 грн., поточна заборгованість за комісією - 652,28 грн., прострочена заборгованість аз комісією - 8421,71 грн., пеня - 81234,57 грн. (а.с.17).

Відповідно до п.1.3 Додаткової угоди №1 сума заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання цієї Додаткової угоди, зменшена на 182634,88 грн., а саме: тіло кредиту -182634,88 грн., відсотки 0,00 грн., комісія 0,00 грн., пеня 0,00 грн. (а.с.17).

Позичальник зобовязується здійснювати погашення кредиту в строки, зазначені в графіку погашення кредиту (Додаток№1 до Додаткової угоди № 1), що викладається в новій редакції та є невідємною частиною цієї Додаткової угоди (п.1.5 Додаткової угоди № 1).

Крім того, п. 1.7 Додаткової угоди № 1 визначено, що в разі порушення позичальником строків по погашенню кредиту, що зазначені в графіку погашення кредиту понад 30 днів: в т.ч. починаючи з наступного дня яких слідує за днем повернення кредиту (32-й день), позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15% від суми залишку за користування кредитом вся заборгованість за кредитом на кожен день прострочення. При цьому відсотки та комісії за користування кредитом не нараховуються і не сплачуються.

Однак ОСОБА_1 належним чином умови договору не виконував, в звязку з чим станом на 07 лютого 2017 року утворилась заборгованість у розмірі 1347604,25 грн., яка складається з: 726 305,38 грн. заборгованість за тілом кредиту; 137,47 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 621161,40 грн. пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором (а.с.6-10).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Згідно вимог ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Виконання зобовязання може забезпечуватися, зокрема неустойкою (штрафом, пенею) та порукою, що передбачено ст. 546 ЦК України.

Крім того, позивач, скориставшись своїм правом вимагати від боржника виконання будь-якої частин зобовязання, просить стягнути з ОСОБА_1 на користь банку 726305,38 грн. заборгованості за кредитом (тілом кредиту) та 137,47 грн. заборгованості по відсоткам за користування кредитом, а всього: 726 442,85 грн.

Виходячи з вищевказаних норм закону, умов основного кредитного договору, умов Додаткової угоди № 1 до кредитного договору та в межах заявлених вимог, суд вважає обґрунтованою вимогу банку про стягнення суми заборгованості по кредиту та процентам з позичальника ОСОБА_1

Представник відповідача не погодився з наданим Банком розрахунком заборгованості по кредитному договору, однак при цьому ні відповідач, ні його представник не надав суду іншого розрахунку, який би на їх погляд, був правильним, а також не надали суду і будь-яких інших доказів щодо сум та строків погашення позичальником заборгованості по кредиту та відсоткам.

За вказаних обставин, суд вважає обґрунтованими вимоги Банку про стягнення з відповідача ОСОБА_1 суми заборгованості за кредитом та суми заборгованості за відсотками, всього на суму 726 442,85 грн.

В той же час суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1, виходячи з наступного.

Так п. 8.1 кредитного договору № SUC4GK укладеного 06 лютого 2008 року між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «Приватбанк» встановлено винагороду за резервування ресурсів у розмірі 0,48% річних від суми зареєстрованих ресурсів.

Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 06 лютого 2008 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини пятої статті 11, частин першої, другої, пятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що перед укладенням договору його не було ознайомлено з умовами, визначеними ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

ОСОБА_1. як позичальник знав про те, що споживчий договір укладався саме з метою отримання кредиту, був обізнана про його умови та про те, що повертати кредит буде треба виходячи з визначеного сторонами у передбаченому цивільним законодавством порядку та визначеному волею сторін правочину, в даному випадку відсутні підстави вважати, щодо наявності обставин, які тягнуть недійсність кредитного договору, укладеного між сторонами, або його частини.

Відповідно до ч.1, ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець не повинен включати у договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що коли положення договору визнано несправедливим таке положення може бути замінено або визнане недійсним.

В той же час ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження порушення вказаної норми Закону України «Про захист прав споживачів», а отже ним не доведено наявності дискримінаційного дисбалансу договірних прав та обовязків на шкоду споживача.

Зазначена правова позиція висловлена також в постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів.

Відповідно до вказаної правової позиції, Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Аналізуючи укладений сторонами договір, обсяг та зміст прав і обовязків сторін, які передбачені зазначеним договором, суд приходить до висновку, що умови договору не суперечать принципу добросовісності і його наслідком не є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду позичальника.

При укладенні договору ОСОБА_1 діяв свідомо, а тому зобовязаний виконувати умови договору. При цьому ним не надано доказів на підтвердження зворотного.

Суд приходить до висновку, що кредитний договір від 06.02.2008 року підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позичальник на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; Банк надав позичальнику документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатку до кредитного договору «Загальна вартість кредиту» та «Графік погашення кредиту», які підписані позичальником, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Крім того, суд звертає увагу, що протягом всього часу з моменту підписання договору позичальнику ОСОБА_1 було відомо про наявність вказаної умови договору (пункт 8.1), однак він не заявляв жодних вимог про визнання даного пустку договору недійсним з будь-яких підстав.

За наведених обставин позов про визнання недійсною умови пункту 8.1 кредитного договору є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Щодо вимог про визнання дій ПАТ КБ «Приватбанк» щодо встановлення в односторонньому порядку з 07 жовтня 2008 року поточної процентної ставки за кредитним договором з 12% до 15,12% річних та встановлення поточної відсоткової ставки з 20.07.2010 року у розмірі 14,62% річних, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 та 2 статті 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору, яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказано в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

З наданого суду, розрахунку заборгованості відповідача ОСОБА_1 вбачається, що з 07 жовтня 2008 року процентна ставка за користування кредитним коштами зросла з 12% річних до 15,12% річних (а.с.6).

Крім того, 20 липня 2017 року відсоткова ставка за користування кредитними коштами змінилося з 15,12% річних на 14,62% річних (а.с.7).

Вирішуючи спір щодо правомірності дій банку по зміні умов кредитного договору в частині збільшення розміру процентної ставки, необхідно перевірити чи було передбачено таке збільшення раніше укладеним договором кредиту, чи були виконані банком усі умови договору в цій частині та дотримано порядок узгодження цього питання з боржником. У випадку, коли передбачено обовязкове укладання письмової форми такої угоди по зміні договору, слід враховувати вимоги статей 629, 639, 1055 ЦК України.

Судом встановлено, що згідно п. 2.3.1. кредитного договору, передбачено право Банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі зміни конюнктури ринку грошових ресурсів в України, а саме: зміні курсу долару США до гривні більше ніж на 10%, тощо. При цьому Банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів після вступу чинність зміненої процентної ставки (а.с.11, зворот).

Банком не надано суду доказів щодо належного письмового повідомлення позичальника зміну процентної ставки, тобто Банком не дотримано порядок узгодження цього питання з боржником, в чому суд вбачає порушення.

При цьому, у судовому засіданні Банком в даному спорі подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Так, п.28 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що до окремих видів вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, встановлено спеціальну позовну давність (частини третя, четверта статті 258 ЦК України. Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду України №6-2469цс16.

Позивачем ОСОБА_1 та його представником за довіреністю ОСОБА_2 не надано належних та допустимих в розумінні ст.ст. 58-59 ЦПК України доказів того, що строк позовної давності за вимогою про визнання п.8.1 кредитного договору від 02 лютого 2008 року недійсним та за вимогою про зобовязання вчинити дії по перерахунку заборгованості по відсоткам - подано в межах позовної давності визначеної ст. 257 ЦК України чи він пропущений з поважних причин.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Врахуванням вищевикладене та наявність заяви сторони відповідача в даному спорі про застосування наслідків спливу строків позовної давності, суд вважає за необхідне у відповідності до вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України застосувати строк позовної давності до заявлених позивачем ОСОБА_1 вимоги про визнання п.8.1 кредитного договору від 02 лютого 2008 року недійсним та вимоги про визнання дій банку незаконними, зобовязання вчинити дії по перерахунку заборгованості по відсоткам та відмовити в задоволенні цих вимог у повному обсязі.

На підставі ст. 88 ЦПК України, з відповідача ОСОБА_4 підлягають стягненню на користь позивача також понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у сумі 10 896,64 грн.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57-60, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 726442,85 грн. та судовий збір в сумі 10896,64 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним пункту кредитного договору відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання незаконними дій банку щодо одностороннього встановлення процентної ставки та про зобовязання здійснити перерахунок платежів за кредитним договором відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Сумської області через Зарічний районний суд м. Суми, шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення суду, а у разі відсутності особи у судовому засіданні з дня отримання копії рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне рішення суду складено протягом пяти днів з дня закінчення розгляду справи.

Суддя Зарічного районного суду м. Суми Г.В. Кривцова