РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/12615/15-ц

пр. № 2/759/146/17

10 жовтня 2017 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ул'яновської О.В.,

секретаря Чернишук К.О.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовними вимогами ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 р. позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, після уточнення позовних вимог просить суд стягнути з відповідача на користь позивача суму основного боргу у розмірі 563523 грн 75 коп., 3% річних у розмірі 26312 грн 14 коп. та пені по договору позики від 11.05.2012 у розмірі 349252 грн 74 коп., посилаючись на ті підстави, що між сторонами 11.05.2012 укладено договір безпроцентної позики у розмірі 21225 доларів США 00 центів строком до 11.08.2012, вказана сума була передана відповідачу на підставі розписки від 11.05.2012, однак відповідачем вказані грошові кошти у встановлений строк не було повернуто, внаслідок чого виникла прострочена заборгованість.

Представники позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, а також уточнення до них, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.

Відповідач у судовому засіданні проти суми основного боргу не заперечував. Проти зменшеної позивачем до стягнення суми 3% річних заперчував у повному обсязі, посилаючись на пропущення строку позовної давності.

Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 11.05.2012 між сторонами укладено договір безпроцентної позики, згідно якого позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у розмірі 21225 доларів США 00 центів, а позичальник зобов'язується повернути вказані грошові кошти у строк до 11.08.2012 (а.с. 6, 7).

Вказаний факт передачі грошових коштів підтверджується розпискою від 11.05.2012 (а.с. 8).

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У відповідності до ч. 2 цієї ж правової норми, зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

У п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Враховуючи те, що предметом договору позики є грошові кошти, дане зобов'язання носить грошовий характер.

У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У ч. 1 ст. 598 ЦК України зазначено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, передбачених договором або законом. Ці підстави зазначені в ст.ст. 599, 600, 604-609 ЦК України.

У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України законодавець визначає відповідальність боржника за порушення грошового зобов'язання, яка полягає в тому, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Оскільки ст. 625 ЦК України регулює зобов'язання боржника, які не є по суті неустойкою, а становлять заходи відповідальності, у зв'язку із цим до вимог згідно ст. 625 ЦК України застосовується загальний строк позовної давності тривалістю в три роки, визначений ст. 257 ЦК України.

Враховуючи те, що сума, яка стягується судом відповідно до ст. 625 ЦК України є особливою мірою відповідальності, а тому правильним є її нарахування позивачем в національній валюті - гривні.

Оцінюючи зібрані по справі докази в цій частині позовних вимог в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв'язку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки відповідачем не повернуто у визначений строк позику та допущено прострочення виконання грошового зобов'язання перед позивачем.

Як вбачається із уточнень позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача 3% річних та відмовляється від стягнення інфляційних нарахувань.

Грошове зобов'язання відповідача у розмірі 21225 доларів США 00 центів по договору позики від 11.05.2012 мало бути виконано у строк до 11.08.2012, однак станом на 11.08.2012 розмір основного грошового боргу відповідача у національній грошовій одиниці України - гривні становив 169651 грн 43 коп. із розрахунку 7,9930 гривні за 1 долар 21225,00$ x 7.9930 грн/$ = 169651 грн 43 коп. отже станом на 10.10.2017 загальний розмірі 3% річних за незаконне користування відповідачем грошовими коштами по договору позики від 11.05.2012 становить 26312 грн 14 коп. (а.с. 145).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стягнення з боржника, який порушив грошове зобов'язання, сум індексації грошового боргу та процентів не перешкоджає стягненню у передбачених законом або договором випадках неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобов'язання, оскільки відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання, яке визначається ст. 610 ЦК України.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

За загальним правилом, що випливає із Цивільного кодексу України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не обмежується.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Отже аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (ч. 1, 2 ст. 551 ЦК України).

Отже позивач звернувся до суду 15.08.2015, право на стягнення пені у нього виникло з наступного дня прострочення заборгованості, тобто з 12.08.2012, однак пеня обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, тому пеню необхідно стягувати за період, а саме: кількість днів прострочення 12.08.2014 по 12.08.2015 = 365, сума 457736,23 х 0,07% х 365 = 116951,60.

Суд, оцінивши докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що вимоги позивача є такими, що обґрунтовані на законі, доведені матеріалами справі та такими, що підлягають до часткового задоволення.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» при поданні позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою 1% від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (640 грн 00 коп.) та не більше п'яти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (8000 грн 00 коп.).

Отже, загальна сума задоволених вимог позивача складає 706787 (сімсот шість тисяч сімсот вісімдесят сім гривень) 49 коп. та з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі 2747 грн 80 коп. (706787 грн 49 коп. (сума задоволених позовних вимог х 100% : 931376 грн 92 коп. (ціна позову) = 75,80 % х 2747 грн 80 коп. (судовий збір).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 16, 253, 258, 266, 526, 527, 530, 536, 549-551, 598, 610, 611, 1046, ч. 2 ст. 625 ЦК України; ст.ст. 10, 11, 30, 57-61, 88, 179, 209, 212-215, 218, 223, 360-7 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_4 суму боргу, що складається із: 563523 (п'ятсот шістдесят три тисячі п'ятсот двадцять три гривні) 75 копійок основного боргу; 26312 (двадцять шість тисяч триста дванадцять гривень) 14 коп. 3% річних та 116951 (сто шістнадцять тисяч дев'ятсот п'ятдесят одна гривня) 60 коп. пені по договору позики від 11.05.2012, а загалом 706787 (сімсот шість тисяч сімсот вісімдесят сім гривень) 49 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суму сплачного судового збору у розмірі 2747 грн 80 коп.

У решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні протягом десяти днів з дня отримання рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: