Справа № 127/3232/13-ц Провадження № 22-ц/772/2722/2017Головуючий в суді першої інстанції Луценко Л. В.
Категорія Доповідач Зайцев А. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

Головуючого судді : Зайцева А.Ю.,

суддів: Панасюка О.С., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання: Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 19.03.2014 року у справі за поданням головного державного виконавця Вишенського відділу держаної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції Ясінської Ірини Володимирівни про тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року головний державний виконавець Вишенського відділу держаної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції (далі - Вишенський ВДВС ВМУЮ) Ясінська І.В. звернулася у суд із поданням про тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України до виконання зобов'язань за рішенням.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 19.03.2014 року подання задоволено.

Тимчасово обмежено ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України без вилучення паспорта до виконання ним своїх зобов'язань.

Не погоджуючись із ухвалою суду, ОСОБА_2 подав на неї апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню виходячи з наступного.

У справі встановлено, що на примусовому виконанні у Вишенському ВДВС ВМУЮ знаходиться виконавче провадження з примусового виконання виконавчих документів, а саме: виконавчого листа №127/3232/13-ц, виданого Вінницьким міським судом Вінницької області від 11.07.2013 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 боргу в сумі 124633,84 грн.; виконавчого листа №212/4820/2011, виданого Вінницьким міським судом Вінницької області 22.05.2013 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 боргу в сумі 83777,95 грн.; виконавчого листа №127/3232/13-ц, виданого Вінницьким міським судом Вінницької області від 11.07.2013 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 витрат в сумі 900 грн.

В ході виконання виконавчого провадження отримано відповіді: 03.12.2013 року - з ДПС України, що рахунки на ім'я боржника не відкрито та по місцю роботи інформація відсутня; 03.12.2013 року - з Державного реєстру речових прав нерухомого майна, щодо відсутності зареєстрованого нерухомого майна на ім'я боржника; 28.11.2013 року - з УДАІ УМВС України у Вінницькій області, що за боржником транспортні засоби не зареєстровані; 11.12.2013 року - з УПФ України в м. Вінниці, що боржник на обліку не перебуває.

Згідно акту державного виконавця від 25.02.2014 року за адресою: АДРЕСА_1 боржник не проживає.

У справі також установлено, що в ході виконавчого провадження боржник ухиляється від виконання рішення суду, ним не вчинялося жодних дій, направлених на його виконання.

Задовольняючи подання, суд першої інстанції виходив з того, що подання є обґрунтованим, оскільки ОСОБА_2 ухиляється від виконання рішення суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що ухвала суду постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції чинній на момент звернення із поданням у суд, державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України визначено в Законі України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України».

Згідно із п. 5 ч. 1 та ч. 2 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», в редакції чинній на момент звернення із поданням у суд, громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема у випадках, якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов'язань.

Відповідно до положень ст. 377-1 ЦПК України, в редакції чинній на момент розгляду подання, питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погоджене з начальником відділу державної виконавчої служби. Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Висновок суду першої інстанції про тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України, оскільки він ухиляється від виконання рішення суду, судова колегія вважає передчасним та зробленим без дослідження усіх обставин справи, адже застосування заявлених обмежень може мати місце лише у виключних випадках і повинно використовуватися лише як крайній захід після реалізації усіх можливих та передбачених законом засобів примусового виконання судового рішення, оскільки стосується гарантованого ст. 33 Конституції України та ст. 313 ЦК України особистого немайнового права особи вільно залишати територію України та права на свободу пересування.

В інформаційному листі Верховного Суду України «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України» судам роз'яснено, що "ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)", вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону N 3857-XII та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону N 606-XIV, позначає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків. У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК України наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови "доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання".

Оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 377 1 зазначеного вище Кодексу, згадане подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування. Тим паче, що особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Судова колегія зазначає, що позиція щодо неправомірності заборони виїзду за кордон без оцінки індивідуальних обставин боржника на підставі лише факту наявності невиконаного грошового зобов'язання, викладена також у рішенні ЄСПЛ у справі «Хлюстов проти Росії».

Як убачається зі справи, в ній відсутні відомості про направлення ОСОБА_2 головним державним виконавцем постанов про відкриття виконавчих проваджень відповідно до ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження», таким чином у справі відсутні докази того, що ОСОБА_2 було відомо про відкриття виконавчих проваджень.

Окрім цього, із доданої до апеляційної скарги копії трудової книжки ОСОБА_2 вбачається, що він офіційно працює на даний час і працював на час відкриття виконавчих проваджень №40724370, № 40721266, № 40721586 та на час звернення головного державного виконавця з даним поданням у суд.

Згідно довідки з місця роботи від 24.10.2017 року, наданої боржником апеляційному суду, з його заробітної плати стягується заборгованість з лютого 2015 року. Крім того, боржник пояснив суду, що не скривається та не ухиляється, про що достовірно відомо стягувачу, оскільки вона є його сусідкою.

Судова колегія звертає увагу також на те, що суд першої інстанції помилково послався в ухвалі про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 у зв'язку з невиконанням рішення суду на положеннями п. 2 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», адже за змістом цього пункту можливість обмеження у виїзді не пов'язується з розглядом цивільних справ, а передбачається така можливість для громадян суб'єктів цивільних відносин, які мають неврегульовані відносини до судового розгляду, а тому застосування даної норми є невірним.

У справі відсутні також відомості про повідомлення головного державного виконавця про дату розгляду подання, тоді як згідно з ч. 2 ст. 377-1 ЦПК України суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Таким чином, суд першої інстанції розглянув справу без участі головного державного виконавця, не дослідив матеріали виконавчих проваджень, не встановив об'єм виконання рішень суду та не з'ясував у головного державного виконавця в чому саме полягає ухилення боржника від виконання зобов'язання.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

Ураховуючи наведене, оскільки під час розгляду подання судом першої інстанції допущено порушення порядок його розгляду, тому ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, а вирішення питання слід передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 311, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 19.03.2014 року у справі за поданням головного державного виконавця Вишенського відділу держаної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції Ясінської Ірини Володимирівни про тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України - скасувати, а вирішення питання передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Підпис А. Ю. Зайцев

Судді: Підпис О. С. Панасюк

Підпис Т. М. Шемета

Згідно з оригіналом

Головуючий А. Ю. Зайцев