Ухвала

іменем україни

12 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Фаловської І.М., Висоцької В.С., Гримич М.К.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Державної казначейської служби України, Прокуратури Сумської області, Охтирської місцевої прокуратури Сумської області, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Сумській області, Охтирського міськрайонного суду Сумської області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями прокуратури та суду у зв'язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 14 вересня 2016 року та рішення апеляційного суду Сумської області від 17 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду за період з 14 березня 2002 року по 10 лютого 2015 року відносно нього було здійснено кримінальне переслідування, загальна тривалість якого становить 12 років 9 місяців 10 днів (або 153 місяці) та весь цей час він незаконно перебував під слідством і судом, внаслідок чого зазнав моральних страждань.

Враховуючи викладене та уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_4 просив суд стягнути за рахунок Державного бюджету України на його користь компенсацію моральної шкоди в розмірі 3 905 141 грн.

Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 14 вересня 2016 року, позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду на користь ОСОБА_4 93 138,31 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди. В решті вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 17 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у вирішенні питання про розподіл судових витрат скасовано. Вирішено компенсувати ОСОБА_4 за рахунок держави судові витрати з оплати судової-психологічної експертизи в сумі 220 грн 84 коп., а в решті рішення місцевого суду залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що постановою Охтирського міжрайонного прокурора Сумської області від 14 березня 2002 року стосовно позивача була порушена кримінальна справа за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України.

Під час проведення досудового розслідування 25 квітня 2002 року ОСОБА_6 було пред'явлено обвинувачення у злочині, передбаченому ч. 2 ст. 364 КК України, яке йому було оголошено під розписку 26 квітня 2002 року, і цього ж дня позивачу був обраний запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, а 10 травня 2002 року йому було пред'явлено обвинувачення за ч. 2 ст. 364 та ч. 2 ст. 366 КК України.

11 травня 2002 року відносно позивача було складено обвинувальний висновок, який направлено до суду для розгляду.

Вироком Охтирського районного суду Сумської області від 12 червня 2002 року ОСОБА_6 було визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364 та ч. 2 ст. 366 КК України, і призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, з позбавленням права обіймати посади, діяльність яких пов'язана з виконанням адміністративно-господарських обов'язків на строк 2 роки 6 місяців.

Згідно із ст. 75 КК України позивача було звільнено від відбуття призначеного покарання з іспитовим строком на 2 роки та 6 місяців, а також на нього був покладений обов'язок повідомляти органи кримінально-виконавчої системи про зміну місця проживання та роботи і періодично з'являтись для реєстрації в органи кримінально-виконавчої системи.

Ухвалою апеляційного суду Сумської області від 19 вересня 2002 року вказаний вирок Охтирського районного суду відносно ОСОБА_7 було залишено без змін, однак, ухвалою Верховного Суду України від 11 березня 2004 року ці судові рішення відносно позивача скасовано, а справу направлено на нове розслідування.

Згідно з довідкою управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Сумській області від 10 січня 2004 року ОСОБА_7 було знято з обліку в Охтирському міжрайонному відділі кримінально-виконавчої інспекції 11 березня 2004 року згідно ухвали Верховного Суду України.

Постановою старшого слідчого Охтирської міжрайонної прокуратури від 17 травня 2004 року кримінальну справу відносно позивача за фактом скоєння злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, було закрито у зв'язку із відсутністю в його діях складу злочину.

Водночас, постановою старшого слідчого Охтирської міжрайонної прокуратури від 18 травня 2004 року дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 366 КК України були перекваліфіковані на ч. 1 ст. 366 КК України, а постановою від 26 травня 2004 року його було притягнуто як обвинуваченого у скоєнні вказаного злочину, про що того ж дня йому було оголошено під розписку.

31 травня 2004 року органом досудового розслідування було складено обвинувальний висновок у кримінальній справі по обвинуваченню позивача за ч. 1 ст. 366 КК України і разом з кримінальною справою направлено до суду, проте постановою Охтирського міськрайонного суду Сумської області кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 366 КК України було повернуто прокурору.

Протягом грудня 2005 по жовтень 2014 року, вказана кримінальна справа неодноразово закривалась слідчими органами за недоведеністю вини ОСОБА_7, а також у зв'язку із відсутністю складу кримінального правопорушення в його діях, при цьому рішення про її закриття також неодноразово були скасовані в судовому порядку, а кримінальна справа кожного разу направлялась прокурору для відновлення досудового слідства, усунення його недоліків та для додаткової перевірки, при цьому 05 листопада 2014 року востаннє було відновлено досудове розслідування у вказаній кримінальній справі та 10 лютого 2015 року слідчим було остаточно винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв'язку з відсутністю в діянні ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.

Згідно з висновком судової-психологічної експертизи від 25 лютого 2016 року ситуація, що досліджується у справі (притягнення до кримінальної відповідальності, обмеження волі, засудження і їх наслідки), є психотравмувальною для позивача.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Таким законом, зокрема є й Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон), згідно з п. 1 ст. 1 якого підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Відповідно до п. 2 ст. 2 вказаного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Пунктом 5 ст. 3 та ст. 4 згаданого Закону визначено, що у наведених в ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, і моральна шкода. Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, яке провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

За змістом ст. 13 згаданого Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції у нескасованій частині, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, правильно виходив із того, що позивач має право на відшкодування заподіяної йому моральної шкоди, так як внаслідок незаконних дій органу досудового розслідування та суду він перебував під слідством та судом, у результаті чого переніс душевні страждання та змушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи час перебування ОСОБА_7 під слідством та судом, суди на виконання вимог ст. 13 вказаного вище Закону виключили період з моменту закриття кримінального провадження органом досудового слідства і до того часу, з якого кримінальне провадження відновлювалось, оскільки ніяких процесуальних дій, що обмежували б права позивача, в цей час не проводилось.

Скасовуючи рішення місцевого суду в частині вирішення питання про розподіл судових витрат, апеляційний суд, дійшов обгрунтованого висновку про те, що судом першої інстанції помилково не застосовано частин 1, 2 ст. 88 ЦПК України та не стягнуто на користь позивача витрати по оплаті за проведення судової-психологічної експертизи, яку здійснив його представник, через те, що останній згідно із угодою про надання правової допомоги від 28 березня 2015 року мав право, в тому числі, сплачувати кошти за державне мито, користуватися іншими правами, які надані позивачу згідно законодавства України без обмеження повноважень виконавця, як представника.

Таким чином, судом першої інстанції в нескасованій частині та апеляційним судом при розгляді справи дотримано вимоги закону.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні місцевим судом в нескасованій частині та апеляційним судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_4 відхилити.

Рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 14 вересня 2016 року в нескасованій частині та рішення апеляційного суду Сумської області від 17 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська

В.С. Висоцька

М.К. Гримич