Справа № 346/3395/17
Провадження № 22-ц/779/1627/2017
Головуючий у 1 інстанції П'ятковський В. І.
Суддя-доповідач Мелінишин
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Василишин Л.В., Пнівчук О.В.

за участю секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Державного підприємства «Коломийське лісове господарство», Шепарівцівської сільської ради про визнання права на приватизацію квартири за апеляційною скаргою Державного підприємства «Коломийське лісове господарство» на рішення Коломийського міськрайонного суду від 11 вересня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2017 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулись в суд з позовом до Державного підприємства «Коломийське лісове господарство», Шепарівцівської сільської ради про визнання права на приватизацію квартири.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 11 вересня 2017 року позов задоволено. Визнано незаконною відмову Державного підприємства «Коломийське лісове господарство», виконавчого комітету Шепарівцівської сільської ради Коломийського району на проведення ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 приватизації квартири АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право на приватизацію вказаної квартири.

На рішення суду ДП «Коломийське лісове господарство» подало апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків обставинам справи. При цьому не враховано, що приміщення за адресою вул. Шевченка,2 в с. Шепарівці Коломийського району перебуває на балансі підприємства як нежитлове приміщення, в ньому знаходиться контора Шепарівського лісництва. Крім того, спірне приміщення надавалось позивачам як службове житлове приміщення, що підтверджується відповідним ордером. А отже, не підпадає під перелік обєктів приватизації, передбачених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

З цих підстав апелянт просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В засідання апеляційного суду представник апелянта, а також ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3, не зявилися будучи належним чином повідомленими, що не перешкоджає розглядові справи в їх відсутності.

Представник ОСОБА_1 та ОСОБА_4, а також представник Шепарівцівської сільської ради доводів скарги не визнали посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Вислухавши доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Як передбачено статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі Закон) приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

В аспекті вимог ч. 10 ст. 8 Закону органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься відсутність у особи права на приватизацію, заборона приватизувати конкретне приміщення (ч. 2 ст. 2 Закону).

Відтак, у справах щодо приватизації квартир (будинків), житлових приміщень зясуванню підлягають: обставини щодо того, чи є ці приміщення обєктами приватизації відповідно до вимог згаданих законів; склад осіб, які постійно, як члени сімї наймача проживають у спірних приміщеннях або за якими зберігається право на проживання; термін та законність підстав їх реєстрації та фактичного проживання у квартирах/гуртожитках; наявність у них власного житла та чи є вони громадянами України і чи не використано ними право на приватизацію державного житлового фонду раніше в повному обсязі.

Матеріалами справи підтверджується, що з метою здійснення права на приватизацію житла ОСОБА_1 15 березня 2017 року звернувся із заявою до директора ДП «Коломийське лісове господарство» про приватизацію спірної квартири.

Листом №09-06/152 від 27 березня 2017 року ДП «Коломийське лісове господарство» у наданні дозволу на приватизацію квартири відмовлено. Підставою відмови слугувало те, що будинок №2 по вул. Шевченка в с. Шепарівці перебуває на його балансі як нежитлове приміщення, в якому знаходиться контора Шепарівцівського лісництва, і не підпадає під перелік обєктів приватизації, передбачених законом (а.с.38).

Відповідно рішенням Шепарівцівської сільської ради від 12 липня 2017 № 30 «Про оформлення передачі у приватну власність квартири ОСОБА_1Г.» останньому відмовлено в оформленні передачі у приватну власність спірної квартири у звязку тим, що приміщення не являється комунальною власністю сільської ради, а перебуває у власності ДП «Коломийське лісове господарство» (а.с.36).

Задовольняючи позов ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з того, що позивачі на підставі ордеру та договорів найму мають право користування квартирою №2 по вул. Шевченка, 2 в с. Шепарівці та проживають в ній. Вказане приміщеня є жилим, не відноситься до службового та належить на праві власності державі в особі ДП «Коломийське лісове господарство». А тому відповідно до ч.3 ст.9 ЖК України, ч.4 ст.5 Закону України «Про приватизацію житлового фонду» вони мають право на приватизацію спірного житла. Відтак, дії відповідачів щодо відмови у проведенні приватизації цієї квартири є неправомірними.

Такі висновки місцевого суду відповідають вимогам закону та узгоджуються з матеріалами справи виходячи з наступного.

Як правильно встановлено судом та вбачається з матеріалів справи 12 листопада 1997 року виконавчим комітетом Шепарівцівської сільської ради ОСОБА_1 (квартиронаймач) та ОСОБА_2 (дружина) видано ордер на право зайняття службового житлового приміщення загальною площею 30 кв.м., яке складається із однієї ізольованої кімнати у відомчому будинку Шепарівцівського лісництва за адресою вул. Шевченка ,2. Підставою видачі цього ордеру послужив дозвіл директора Коломийського держлісгоспу ОСОБА_5 (а.с.10).

В подальшому 27 червня 2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з сімєю із чотирьох осіб видано ордер на право зайняття службового приміщення (кв. № 2) загальною площею 57,3 кв.м., підставою якого також був дозвіл директора ДП. Дане приміщення складається з однієї кімнати, кухні, коридору у вказаному відомчому будинку (а.с.11).

Зясовано, що з 2000 року між Коломийським держлісгоспом та ОСОБА_1 укладались договори найму житлового приміщення в будинку Коломийського держлісгоспу. Зокрема, від 3 квітня 2000 року, 3 січня 2001 року, 6 березня 2002 року, 10 січня 2003 року, 10 січня 2004 року, 10 січня 2005 року, 10 січня 2006 року, 10 січня 2007 року, 2 січня 2008 року, 22 січня 2009 року, 5 січня 2010 року, 4 січня 2011 року, 24 січня 2012 року, 31 січня 2013 року, 2 січня 2014 року та від 2 січня 2015 року (а.с.14-35).

Згідно із довідкою Шепарівцівської сільської ради від 2 вересня 2016 року № 701 позивачі зареєстровані та проживають у вищезазначеній квартирі. При цьому зі змісту довідки вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований в ній з 23.09.1994 року, ОСОБА_2 з 12.11.1997 року, ОСОБА_4 з 04.03.1998 року, а ОСОБА_3 з 14.11.2005 року (а.с.37).

Вищенаведеними обставинами спростовуються доводи апелянта про те, що спірне приміщення є нежитловим.

За змістом ч.ч.1, 2 ст. 2 Закону до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

Водночас передбачено, що не підлягають приватизації, в тому числі, квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових.

Згідно ч.1 ст. 118 Житлового кодексу Української РСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ОСОБА_6 народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

ОСОБА_6 Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 року № 37 затверджено Перелік категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення, а також Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР.

Пунктами 3-5 Положення (в редакції чинній на момент видачі ордеру на житлове приміщення) передбачено, що жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ОСОБА_6 народних депутатів за клопотанням адміністрації підприємства, установи, організації. В тих випадках, коли підприємство, установа, організація розташована на території одного населеного пункту (району в місті), а жиле приміщення на території іншого, рішення про його включення до числа службових приймається виконавчим комітетом ОСОБА_6 народних депутатів за місцем знаходження приміщення. До числа службових може бути включено тільки вільне жиле приміщення. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири, розташовані, переважно, на першому поверсі.

Облік службових жилих приміщень у всіх будинках, незалежно від їх належності, здійснюється у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті ОСОБА_6 народних депутатів, яка прийняла рішення про включення жилого приміщення до числа службових.

Службові жилі приміщення обліковуються в журналі обліку службових жилих приміщень (додаток N 1). Оперативний облік належних їм службових жилих приміщень провадять також відповідні підприємства, установи, організації.

Місцевим судом встановлено (і це підтверджено поясненнями представника Шепарівцівської сільської ради в засіданні апеляційного суду), що відповідного рішення згідно ч. 1 ст. 118 ЖК Української РСР про віднесення в установленому порядку квартири АДРЕСА_2 до службового житла, виконавчим комітетом не приймалося. Відтак, доказів на спростування доводів позивачів ОСОБА_7 підприємством «Коломийське лісове господарство» як суду першої інстанції, так і апеляційному суду не представлено.

При цьому неспроможними є посилання апелянта щодо підтвердження статусу цього житла ордерами на службове житлове приміщення.

Так, видані ордера на спірне житлове приміщення як службове, самі по собі, за відсутності відповідного рішення виконавчого комітету органу місцевого самоврядування та відомостей щодо перебування його на обліку службових жилих приміщень, правового значення для визначення статусу цього житла не мають.

З огляду на вищенаведене суд першої інстанції прийшов до правильного переконання, що згідно договору найму позивачі мають право користування квартирою, проживають у ній постійно, згадане приміщення є жилим, однак не відноситься до службових, воно підлягає приватизації, оскільки належить на праві власності державі в особі державного підприємства. Тому право позивачів на приватизацію спірного житла відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР, ч. 4 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» повинно бути захищене в обраний ними спосіб, а відповідно позов підлягає до задоволення.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, іншого за змістом.

Фактично всі доводи апелянта зводяться до переоцінки доказів. Будь-яких інших доказів, які б вказували на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права апелянтом не надано, як і доказів, що висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої інстанції, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції зясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Коломийське лісове господарство» відхилити, а рішення Коломийського міськрайонного суду від 11 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: Л.В. Василишин

ОСОБА_8