АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2017 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Варенко О.П.,

при секретарі Шило С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 травня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання права на спадкування за законом,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2014 року ОСОБА_6, згідно уточнених позовних вимог, звернувся до суду з позовом про встановлення факту його проживання з ОСОБА_7, що померла 04.01.2014 року, однією сім»єю без реєстрації шлюбу понад 5 років; визнання права на спадкування за законом зі спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_7 30.03.2015 року ОСОБА_6 помер.

19.04.2016 року позивачем ОСОБА_2 подано позовну заяву про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання права на спадкування за законом, посилаючись на те, що він є сином ОСОБА_6, який проживав із ОСОБА_7 з липня 1998 року без реєстрації шлюбу. 04 січня 2014 року померла ОСОБА_7, а через рік 30 березня 2015 помер батько позивача. Після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1 та грошові кошти. Батько позивача ОСОБА_6 звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, як чоловік померлої, однак йому було відмовлено, оскільки необхідно надати документи, що підтверджують факт родинних відносин. Позивачу також стало відомо, що до нотконтори звернулась ОСОБА_4 (онука спадкодавця) з заявою про прийняття спадщини за заповітом. Батько позивача ОСОБА_6 та ОСОБА_7 почали проживати разом з липня 1998 року однією сімєю. ОСОБА_7 не лише запропонувала ОСОБА_6 переїхати проживати до неї, а і надала йому право на реєстрацію. Встановлення факту проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_7, як подружжя без реєстрації шлюбу, є необхідною умовою для подальшого оформлення спадщини. Батько позивача ОСОБА_6 мав право на спадкування після смерті ОСОБА_7 у першу чергу поряд з іншими спадкоємцями, оскільки він понад 16 років проживав зі спадкодавцем однією сімєю. Крім того, з 2000 року ОСОБА_7 не працювала, і забезпеченням сімї займався ОСОБА_6 З 2012 року стан здоровя ОСОБА_7 сильно погіршився, її лікування та обстеження здійснювались за кошти ОСОБА_6 Після смерті ОСОБА_7 всі витрати на її поховання було сплачено також ОСОБА_6 Тому, уточнивши позовні вимоги, позивач просив встановити факт проживання його батька ОСОБА_6 з ОСОБА_7, що померла 04 січня 2014 року, однією сімєю без реєстрації шлюбу понад пять років, а саме з липня 1998 року по 04 січня 2014 року; визнати за ОСОБА_6 право на спадкування за законом, разом із спадкоємцями першої черги, після смерті спадкодавця ОСОБА_7, що померла 04 січня 2014 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 травня 2017 року в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 04 січня 2014 року померла ОСОБА_7, відповідно до копії свідоцтва про смерть серії І-КИ №544203, виданого відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції 04.01.2014 року, про що зроблено відповідний актовий запис №64 (а.с. 7 т.1).

Після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1, яка належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12 лютого 1997 року, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням від 12 лютого 1997 року №6/662-97, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР в реєстровій книзі №265п за реєстровим №72, та грошові кошти на рахунках в ПАТ «Імексбанк», ПАТ «ОСОБА_8 Дніпро», ПАТ «КБ «Південкомбанк»», ПАТ «АКБ «Новий»», що підтверджується копією спадкової справи №47/2014, яка заведена Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою (а.с. 57-71 т.1).

Із вказаної вище спадкової справи №47/2014 вбачається, що за життя ОСОБА_7 склала заповіт, посвідчений 14 березня 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_9 за реєстровим №215, в якому все своє майно заповіла відповідачці ОСОБА_4 (а.с. 58 зворот т.1).

21 січня 2014 року ОСОБА_4 у встановлений законом строк звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини (а.с. 57 зворот т.1).

ОСОБА_6 28 листопада 2014 року звернувся до нотаріальної контори з проханням не видавати свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_7, оскільки він має намір звернутись до суду з метою встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім»єю без реєстрації шлюбу (а.с. 64 зворот т.1).

Також встановлено, що у квартирі АДРЕСА_2 були зареєстровані у якості проживаючих наступні особи: ОСОБА_7 з 20.10.1995 року по час смерті та ОСОБА_6 з 07.07.1998 року, що підтверджується копією довідки КП «Житлово-експлуатаційне підприємство №25» ДМР №7528 від 01.07.2014 року (а.с. 63 т.1).

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії І-Ки №621330, виданого відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, 30 березня 2015 року помер ОСОБА_6, про що було складено відповідний актовий запис №2775 (а.с. 105).

Із копії спадкової справи №14/2015, заведеної приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_10, вбачається, що спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_6 є його син ОСОБА_2, який прийняв спадщину шляхом звернення з відповідною заявою до нотаріальної контори 11.04.2015 року (а.с. 151-163).

Нормами Цивільного кодексу України, Кодексу про шлюб та сім»ю, що діяли до 01.01.2004 року, не передбачалося встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та виникнення права спадкування у чоловіка та жінки (стосовно спадщини один одного), які проживали однією сім»єю без реєстрації шлюбу. Отже, правові підстави для встановлення факту проживання батька позивача із ОСОБА_7 однією сімєю без реєстрації шлюбу з липня 1998 року до 01.01.2004 року відсутні.

Згідно п. 1 Прикінцевих та перехідних положень, новий Цивільний кодекс України набрав чинності з 01.01.2004 року; з цієї ж дати набрав чинності Сімейний кодекс України.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

За змістом ст. 1217 ЦК, спадкування здійснюється за заповітом, або за законом.

Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Частинами 1, 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за №7, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо.

Частиною 1 ст. 256 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, родинних відносин між фізичними особами, перебування фізичної особи на утриманні, проживання однією сім»єю чоловіка та жінки без шлюбу. Відповідно ч. 2 ст. 256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, зокрема, показам допитаних місцевим судом у якості свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, представленим суду фотографіям, письмовим доказам наявності у ОСОБА_6 значних прибутків, довідці про реєстрацію ОСОБА_2 та ОСОБА_7 у якості проживаючих за однією адресою, письмовим доказам щодо наявності у спадкодавця низки хронічних захворювань, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для встановлення факту проживання ОСОБА_6 зі спадкодавцем однією сім'єю, як чоловіка та жінки без шлюбу, не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, у зв»язку з недоведеністю даної позовної вимоги, недоведеністю існування спільного побуту, бюджету, взаємних прав та обов»язків вказаних осіб.

Колегія наголошує, що факт реєстрації ОСОБА_6 та спадкодавця у якості проживаючих за однією адресою не є достатньою підставою для встановлення факту проживання осіб однією сім»єю.

Згідно змісту уточненої позовної заяви, встановлення вищевказаного факту необхідне позивачу для «оформлення спадкових прав» на майно ОСОБА_7; одна з позовних вимог стосується визнання за померлим ОСОБА_6 права на спадкування за законом разом зі спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_7

Відмовляючи у задоволенні даної позовної вимоги, місцевий суд правильно зазначив про недоведеність факту проживання однією сім»єю чоловіка та жінки без шлюбу та про наявність заповіту, складеного спадкодавцем на ім»я відповідачки, який у судовому порядку, на цей час, не оспорюється, недійсним не визнаний, що виключає спадкування за законом після смерті ОСОБА_7

Доводи апелянта про вихід місцевого суду за межі позовних вимог при розгляді даної справи є безпідставними; в мотивувальній частині оскаржуваного рішення місцевим судом процитовано зміст заповіту, складеного ОСОБА_714 березня 2013 року, в якому, зокрема, зазначено, що спадкодавець, усвідомлюючи природу цього правочину та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам»яті, діючи вільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, не страждаючи на захворювання, що перешкоджають усвідомленню суті цього правочину, все своє майно заповіла відповідачці ОСОБА_4 (а.с. 58 у т. 1). Отже, недійсність вказаного заповіту не була предметом судового розгляду, в оскаржуваному рішення висновки щодо дійсності заповіту відсутні.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, розглянувши справу у межах заявлених позовних вимог та змісту доводів апеляційної скарги, враховуючи положення ст.ст. 88 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що рішення місцевого суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий

Судді