АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 539/597/17 Номер провадження 22-ц/786/2683/17Головуючий у 1-й інстанції Іващенко Ю. А. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого-судді Прядкіної О.В.,

суддів: Бутенко С.Б., Обідіної О.І.,

секретаря Лимар О.М.

за участі :позивача ОСОБА_2 та його представника адвоката ОСОБА_3, представника відповідачів - адвоката ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 15 вересня 2017 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, приватного нотаріуса Лубенського районного нотаріального округу Полтавської області ОСОБА_6 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними,

третя особа ОСОБА_7, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2017р. ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом.

Зазначав, що його померлій 27 квітня 2015р. матері ОСОБА_8 належав житловий будинок та земельна ділянка в с.Засулля по вул.Ювілейній,18 Лубенського району Полтавської області.

Однак за 11 днів до своєї смерті мати за договором купівлі-продажу продала будинок та земельну ділянку ОСОБА_5 Вважаючи наявність стороннього впливу на матір, яким її спонукали здійснити продаж, звернувся до поліції, проводить досудове розслідування за ч.1 ст.190 КК України. В ході розслідування у листопаді 2016р. проведена судово-почеркознавча експертиза підпису матері на договорі купівлі-продажу будинку, якою встановлено, що підпис на договору купівлі-продажу від 16 квітня 2015р. виконаний не ОСОБА_9, а іншою особою.

Посилаючись на положення ст.ст. 225,229 ЦК України, просив визнати недійсними договори купівлі-продажу від 16 квітня 2015р. житлового будинку та земельної ділянки.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 15 вересня 2017р. в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення оскаржив ОСОБА_2, який в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповноту дослідження доказів, просить скасувати оскаржуване рішення та задовольнити його позовні вимоги.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги, з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_8 на підставі рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 24.11.2006р. та Державного акту на право власності на земельну ділянку від 03.08.2012р. належали житловий будинок та земельна ділянка в с.Засулля по вул.Ювілейній,18 Лубенського району Полтавської області.

16 квітня 2015р. ОСОБА_8 згідно договорів купівлі-продажу продала належне їй майно ОСОБА_5

27 квітня 2015р. ОСОБА_8 померла.

Звертаючись до суду з позовом про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, позивач ОСОБА_2 зазначає, що згідно заповіту він є єдиним спадкоємцем майна померлої ОСОБА_8, а тому вважає, що має підстави для звернення до суду за захистом порушеного права.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено недійсність вказаних договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки.

Колегія суддів погоджується з таким висновком районного суду.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Стаття 215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З роз'яснень наданих Пленумом Верховного Суду України у постанові від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами, зокрема, про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, а саме на момент вчинення правочину.

Позивач вважає себеєдиним спадкоємцем майна померлої матері ОСОБА_8

Між тим, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_8 все її майно, де б воно не було, з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати і на що вона за законом має право заповідала на імя ОСОБА_2 14 серпня 1999р. ( а.с.20), а заповіт на імя дочки ОСОБА_7 склала 23 жовтня 2012р. ( а.с.58).

Відповідно до ч.3 ст.1254 ЦК України кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Таким чином, спадкоємцем померлої ОСОБА_8 є ОСОБА_7, яка не заперечує укладання спірних договорів матірю.

Зважаючи на те, що позивач ОСОБА_2, який на час смерті матері не проживав постійно із спадкодавцем та не був зареєстрований за місцем її проживання, не скористався своїм правом на звернення з заявою до нотаріуса про прийняття спадщини, як то встановлено ст.1269 ЦК України, а також приймаючи до уваги, що заповіт на його імя був скасований заповітом від 23 жовтня 2012р., колегія суддів не вбачає порушення прав позивача на спадкове майно.

За таких обставин відсутнє порушення прав позивача, як спадкоємця померлої матері ОСОБА_8, а відтак, звернення його до суду є безпідставним.

Відповідно до ст. ст. 179,212 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Стаття 16 ЦК України визначає право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу, а також встановлює належні способи їх захисту.

Однак ОСОБА_2 суду не надано належних та допустимих доказів, як то передбачено ст.ст.10,60 ЦПК України порушення його прав.

Оскільки позивач не є особою, права якого, як спадкоємця, порушені, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 15 вересня 2017 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий-суддя /підпис/ ОСОБА_1

Судді: /підпис/ ОСОБА_10

/підпис/ ОСОБА_11

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1