Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 185/3576/17

Провадження № 2/185/2544/17

03 серпня 2017 року м. Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючий суддя Бабій С.О., за участю секретаря судового засідання Шмик К.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «АГРОФІРМА «ІСІДА» про зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

03.05.2017 р. позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ «АГРОФІРМА «ІСІДА», яким просив зобов'язати відповідача на звернення громадянки ОСОБА_1 надати наступну інформацію у вигляді довідки: щодо обсягів внесених мінеральних та органічних добрив; щодо обсягів проведених робіт по підтриманню корисних властивостей належних позивачу земельних ділянок; щодо запланованих та фактично проведених сівозмін на єдиному земельному масиві по місцю знаходження земельних ділянок, які належать позивачу, за період з моменту укладення договорів оренди, 2014 рік по поточний 2017 рік; щодо проведеної ротації сільськогосподарських культур по TOB «АФ «Ісіда» за 2014р. по 2017р. на земельних масивах у складі яких розташовані належні позивачу земельні ділянки, зобов'язати відповідача на звернення громадянки ОСОБА_1 надати копії звітів за формами: ф. № 4-сг (річна) «Посівні площі сільськогосподарська культур»; ф. №9-б-сг (річна) «Внесення мінеральних та органічних добрив, вапнування та гіпсування ґрунтів»; №29-сг (річна) «Підсумки збору урожаю сільськогосподарських культур, плодів, ягід та винограду»; ф. №37-сг «Сівба та збирання урожаю сільськогосподарських культур, проведення інших польових робіт» по орендованих землях, на території Булахівської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області подані TOB «АФ «Ісіда» у 2014-2017рр.; ф.№37-сг «Сівба та збирання врожаю сільськогосподарських культур, проведення інших польових робіт ...» місячна подана TOB «АФ «Ісіда» за поточний період 2017р.

В подальшому подавав уточнення до позовної заяви від 29.05.2017 р. та 31.05.2017 р. Відповідно до уточнень до позовної заяви від 31.05.2017 р., просив припинити договори оренди землі №667, 668 і 669 від 15.12.2014р., площею 3.4021 га, кадастровий номер :01:001:0206; площею 1,6539 га, кадастровий номер :01:001:0204; площею 2,848 га, кадастровий номер :01:001:0141, що розташовані на території Булахівської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області.

В обґрунтування уточненого позову посилається на те, що позивач є власником трьох земельних ділянок, розташованих на території Булахівської сільської ради

Павлоградського району Дніпропетровської області, які з 2005 року орендує у позивача відповідач. На початку 2014 року між позивачем і відповідачем було підписано три чистих бланки договору оренди землі та актів прийому-передачі землі. 15 грудня 2014 року представником відповідача, було зареєстровано право оренди на 2 земельні ділянки, а 16 грудня 2014 року зареєстровано право оренди на третю земельну ділянку. Впродовж своєї діяльності на земельних ділянках, належних позивачу, відповідачем порушуються допустимі нормативи оптимального співвідношення культур у сівозмінах, що призводить до виснаження грунтів внаслідок ґрунтовтоми. Вказує, що у 2010, 2011, 2013, 2015 роках на земельних ділянках належних позивачу, відповідачем вирощувався соняшник, впродовж 2012. 2014. 2016 роках відповідачем засіювалася озима пшениця, що вказує на недотримання відповідачем режиму використання земель. На протязі дванадцяти років періоду користування земельними ділянками позивача відповідач не зробив еколого-агрохімічний паспорт на об'єкт оренди, що вказує на порушення орендарем сівозміни сільськогосподарських культур, і як наслідок така діяльність позивача погіршує родючість грунтів.

Відповідно до п.30 договорів оренди землі, позивач має право вимагати від відповідача використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди, дотримання екологічної безпеки землекористування та збереження родючості грунтів додержання державних стандартів, норм і правил.Відповідно до п.23 договорів оренди землі, після припинення дії договору відповідач повертає позивачу земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду.

На даний час, склалася така ситуація, що для того щоб відновити корисливі властивості земельних ділянок, належних позивачу, необхідно терміново вносити до ґрунту органічні добрива у необхідній кількості та якості на протязі кількох років поспіль, однак орендар такого не вчиняє впродовж своєї тривалої господарської діяльності.

На підставі того, що відповідачем порушуються допустимі нормативи оптимального співвідношення культур у сівозмінах, що призводить до виснаження грунтів внаслідок ґрунтовтоми, позивач вважає це істотним порушенням умов договорів оренди землі, і з метою захисту його прав як власника землі, наполягає на розірванні вказаних договорів оренди.

Позивач про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, подав заяву про розгляд справи без його присутності, наполягав на задоволенні позову, спираючись на доводи, викладені у позовній заяві.

Відповідач про дату, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлений, подав заяву про розгляд справи без їх присутності, позовні вимоги не визнав повністю. Надав письмові заперечення на позов від 31.05.2017 р., у яких визнає, що право оренди за спірними вказаними договорами оренди землі було зареєстровано 15 грудня 2014 року (на земельні ділянки з кадастровими номерами 223582300:01:001:0141 площею 2,848 га та :01:001:0206 площею 3,4021 га) та 16 грудня 2014 року (на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0204 площею 1,6539 га), що, на його думку, свідчить про фактичний початок агротехнічного року у 2015 році. Вказує, що договори оренди землі між сторонами було укладено у 2014 році, так само і державна реєстрація права оренди була здійснена у 2014 році, тому вважає юридично обґрунтованим в судовому засіданні розглядати період з моменту виникнення у позивача права оренди земельної ділянки з 2014 року по сьогоднішній день, оскільки інші періоди не є предметом позову. Зазначає, що на земельному масиві по місцю знаходження спірних земельних ділянок, за період з моменту укладення договорів оренди землі проводилися наступні заходи по сівозміні: 2015 р. пшениця; 2016 рік соняшник; 2017 рік пшениця. Вказує на відсутність у відповідача мотивів погіршувати стан орендованого майна з огляду на строк оренди (15 років) , тому не зацікавлений в погіршенні родючості ґрунтів, а відтак у зменшенні врожайності, тому не тільки слідкує за збереженням їх родючості, а й проводить заходи з її поліпшення. Вказує, що відповідачем проводяться всі необхідні заходи, направлені на збереження родючості ґрунтів, вноситься необхідна кількість добрив для збереження родючих властивостей ґрунту, а також проводяться інші агротехнічні заходи по збереженню та покращенню стану земель, що знаходяться в оренді у Відповідача. Також зазначає, що законодавчо затвердженого порядку розроблення, виготовлення, затвердження саме еколого-агрохімічного паспорту на момент укладання та реєстрації вищевказаних договорів оренди землі не існувало та на даний час не існує, а у відповідача как землекористувача відсутній обов'язок по замовленню агрохімічного паспорта. Вказує, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення умов ведення бізнесу (дерегуляція)» від 12 лютого 2015 р. № 191-VIII було виключено норму ч. 4 ст. 22 Земельного кодексу України, згідно з якою земельні ділянки сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва використовуються відповідно до розроблених та затверджених в установленому порядку проектів землеустрою, що забезпечують еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь і передбачають заходи з охорони земель, в відповідно до чинного законодавства як землевласник, яким є Позивач, як і землекористувач (Відповідач) мали однакові права щодо замовлення проекту землеустрою, який забезпечує еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь. Але ні при укладенні договору, ні впродовж тривалого часу користування земельною ділянкою відповідачем з боку землевласника не ініціювались питання про необхідність розроблення проекту землеустрою. Умовами договорів оренди землі, що укладені між позивачем та відповідачем, не передбачено обовязку жодної із сторін на розроблення проекту землеустрою, що забезпечує еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь.

Отже, на момент підписання спірних договорів оренди землі, ані землевласник (Позивач), ні землекористувач (Відповідач) проект землеустрою не розробляли та не домовлялися виготовити його в майбутньому, більше того не мали такого обовязку, у звязку з чим погодили договір оренди, який не містив умов щодо розроблення (виготовлення) будь-яких проектів землеустрою.

Посилаючись на те, що позивачем не надано належних доказів втрати корисних властивостей ґрунтом саме під час проведення господарської діяльності Відповідачем, відсутністю законних підстав для примусового припинення прав відповідача на спірні земельні ділянки, стверджуючи, що будь-які порушення умов спірних договорів оренди землі з боку відповідача відсутні, просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши докази на належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінивши докази кожний окремо та у сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити повністю за наступних підстав.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтями 3, 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

За приписами ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового інтересу.

Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути припинення правовідношення.

Відповідно до ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319,321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, земля (земельна ділянка) Право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (грунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні об'єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (ст.ст. 373 ЦК України).

Відповідно до ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Громадяни України набувають право власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності та мають право продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду (п. «б» ч. 1 ст. 81, п «а» ч. 1 ст. 90 ЗК України).

Судом встановлено, що згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ДП № 113485. виданого 11.10.2004р. на підставі розпорядження Павлоградської районної державної адміністрації №705-р-03 від 22.12.2003р., зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів за №41, позивач є власником земельної ділянки площею 1,6539 га, що розташована на території Булахівської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області (кадастровий номер :01:001:0204).

Згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ДП № 113484, виданого 11.10.2004р. на підставі розпорядження Павлоградської районної державної

адміністрації №705-р-03 від 22.12.2003р., зареєстрованого в Книзі записів реєстрації

державних актів за №42, позивач є власником земельної ділянки площею 3,4021 що розташована на території Булахівської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області (кадастровий номер :01:001:0206).

Згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ДП № 084718 виданого 21.12.2004р. на підставі розпорядження Павлоградської районної державної

адміністрації№406-р-03 від 08.07.2003р., зареєстрованого в Книзі записів реєстрації

державних актів за51., позивач є власником земельної ділянки площею 2,848 га, що розташована на території Булахівської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області (кадастровий номер :01:001:0141).

Вищезазначені земельні ділянки були передані позивачем (як орендодавцем) відповідачу (як орендарю) у строкове платне користування для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на підставі договорів оренди від 28.07.2014 р. №№ 667, 668, 669 укладених між сторонами у справі, строком на 15 років. За формою та структурою спірні договори є тотожними, із відмінностями, які зумовлені різними кадастровими номерами та площею земельних ділянок, та структурно відповідають Типовому договору оренди землі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 березня 2004 р. № 220. Ті істотні умови договору, умови які за типовим договором є бланковими (наприклад, п.17 типового договору «Умови збереження стану об'єкта оренди»), сторонами було узгоджено. Так, спірні договори містять тотожні за змістом умови збереження стану об'єкта оренди, а саме п.20 «орендар зобовязаний не погіршувати стан обєкта оренди та використовувати земельну ділянку з дотриманням екологічної безпеки землекористування та збереження родючості ґрунтів, додержанням відповідних стандартів, норм та правил» П. 23 спірних договорів зумовлюють, що «Після припинення дії договору орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку (земельні ділянки) у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду. Орендодавець у разі погіршення корисних властивостей орендованої земельної ділянки (орендованих земельних ділянок), пов'язаних із зміною її стану, має право на відшкодування збитків у розмірі, визначеному сторонами. Якщо сторонами не досягнуто згоди про розмір відшкодування збитків, спір розв'язується у судовому порядку.» П. 23 спірних договорів визначають, що «використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди, дотримання екологічної безпеки землекористування та збереження родючості ґрунтів, додержання державних стандартів, норм і правил. У п. 37 спірних договорів сторони зумовили, що дія договору припиняється шляхом його розірвання, зокрема, за рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обовязків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, які істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом.

Зазначені пункти спірних договорів ніким з учасників правочину не оспорювались та у встановленому законом порядку не дійсним не визнавались.

Таким чином, оскільки сторони спірного договору оренди землі дійшли згоди щодо усіх його істотних умов, зокрема, п. 37 передбачено можливість розірвання спірних договорів, при цьому, що цей пункт договору узгоджується із положеннями ЦК України та ст. 32 Закону України «Про оренду землі».

За приписами ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яким в розумінні цього Закону є - земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення (ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідно до ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема, - право власності на нерухоме майно.

При цьому ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» прямо передбачено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Як вбачається із витягів із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 22.12.2014 р., речове право (право оренди) за спрними договорами оренди землі було зареєстровано 15 грудня 2014 року (на земельні ділянки з кадастровими номерами 223582300:01:001:0141 площею 2,848 га та :01:001:0206 площею 3,4021 га) та 16 грудня 2014 року (на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0204 площею 1,6539 га).

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Підстави для зміни або розірвання договору визначені у ст. 651 ЦК України.

Так, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (абз. 2 ч. 2 ст. 651 ЦК України).

Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (ч. 3 ст. 651 ЦК України).

Згідно ст. 653 ЦК України у разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.

У разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Частиною 2 ст. 792 ЦК України передбачено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, який регулює відносини щодо оренди землі є Закон України «Про оренду землі», за яким оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оренду землі» орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону.

Положеннями ст. ст. 30, 31 Закону України «Про оренду землі» визначено, що зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку.

Договір оренди землі припиняється, зокрема, у разі: закінчення строку, на який його було укладено; договір оренди землі припиняється також в інших випадках, передбачених законом.

Договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом.

Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

Відповідно до змісту ст. 32 Закону України «Про оренду землі», яка регулює питання щодо припинення договору оренди землі шляхом його розірвання, на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обовязків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження обєкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Обовязки орендаря земельної ділянки визначено абз.1-5 ч.2 ст. Закону України «Про оренду землі», при цьому орендар земельної ділянки зобовязаний: приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим в установленому законом порядку; виконувати встановлені щодо обєкта оренди обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором оренди землі; дотримуватися режиму використання земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення; у пятиденний строк після державної реєстрації договору оренди земельної ділянки державної або комунальної власності надати копію договору відповідному органу доходів і зборів.

Позивачем не надано жодних доказів того, що відповідачем не виконано вищевказані обовязки щодо спірних земельних ділянкок площею 3.4021 га, кадастровий номер :01:001:0206; площею 1,6539 га, кадастровий номер :01:001:0204; площею 2,848 га, кадастровий номер :01:001:0141.

Так само, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач після укладання договорів оренди спірних земельних ділянок від 28.07.2014 р. №№ 667, 668, 669 погіршував стан обєктів оренди чи використовував земельні ділянки без дотримання екологічної безпеки землекористування та збереження родючості грунтів, додержанням відповідних стандартів, норм та правил, погіршив корисні властивості орендованих земельних ділянок після укладання договорів оренди спірних земельних ділянкок від 28.07.2014 р..№№ 667, 668, 669.

Фактично, єдиним доказом, на який позивач посилається на підтвердження факту погіршення відповідачем спірних земельних ділянок, є висновок про родючість грунту земельної ділянки, розташованої на території Булаховської сільської ради Павлоградського району від 02.08.2017 р. № 184, складеного ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЮ ФІЛІЄЮ ДЕРЖАВНОЇ УСТАНОВИ "ІНСТИТУТ ОХОРОНИ ҐРУНТІВ УКРАЇНИ", якій було надано суду разом із клопотанням позивача від 03.08.2017 р. (а.с.__). Позивач зазначає, що для підтвердження факту погіршення з вини орендаря показників родючості ґрунтів земельних ділянок, які знаходяться у власності позивача, представник позивача звернувся до Дніпропетровської філії Державної установи «Інститут охорони ґрунтів України» для проведення агрохімічного обстеження ґрунтів земельних ділянок позивача. Вказує, що згідно проведеного агрохімічного обстеження ґрунтів показники якості ґрунту 2017 року значно погіршилися порівнюючи з показниками 2005 року, а саме: - по гумусу - 3,20 % (2017 рік) порівнюючи з 4,30 % (2005 рік). Матеріали агрохімічного обстеження ДФ ДУ «Інститут охорони ґрунтів України» з 2005 р. до 2017 p., свідчать про те, що за цей період відбулися зміни показників родючості грунту, наслідком чого є низький рівень врожайності сільськогосподарських культур на таких земельних ділянках. В свою чергу внаслідок чого, суттєве зниження (погіршення) показників родючості ґрунту земельних ділянок позивача, свідчить про порушення її належного використання, а саме: недотримання наукового обґрунтованих сівозміни; недостатня кількість внесення мінеральних добрив; недостатня кількість або відсутність внесення органічних добрив. Позивач вважає, що висновок спеціаліста Дніпропетровської філії Державної установи «Інститут охорони Грунтів України» від 02.08.2017р. підтверджує факт неналежного (недбалого) використання земельної ділянки позивача TOB «Агрофірма» Ісіда», що призвело до суттєвого погіршення родючості ґрунту та втрати інших поживних елементів земельної ділянки. В свою чергу, це є грубим порушенням умов договору оренди земельної ділянки позивача та діючого земельного законодавства з охорони землі.

Оскільки договори оренди №№ 667, 668, 669 було укладено між сторонами 28.07.2014 р., а підствою позовних вимог є невиконання відповідачем умов даних правочинів, суд критично оцінює доводи позивача про те, що висновок про родючість грунту земельної ділянки, розтанованої на території Булаховської сільської ради Павлоградського району від 02.08.2017 р. № 184, складений ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЮ ФІЛІЄЮ ДЕРЖАВНОЇ УСТАНОВИ "ІНСТИТУТ ОХОРОНИ ҐРУНТІВ УКРАЇНИ", є належним та допустимим доказом такого порушення відповідачем договорних зобовязань, оскільки не містить фактичних даних щодо, по-перше, відомостей щодо зміни стану земельних ділянок після укладання спірних договорів до моменту проведення ослідження, та, по-друге, відомості про причинно-насідковий зв'язок між такою зміною стану земельних ділянок (погіршенням тих чи інших показників, наприклад родючості грунту) та господарською діяльністю саме відповідача, а не дією інших чинників, включаючи кліматичні зміни. Суд враховує, що із доданих відповідачем до заперечень на позовну заяву документів вбачається проведення відповідачем з моменту укладення спірних договорів оренди землі заходів по сівозміні 2015 р. пшениця; 2016 рік соняшник; 2017 рік пшениця, придбання мінеральних добрив, а також відомостями про вирощувані відповідачем сільськогосподарські культури на земельних ділянках, землекористувачем яких є останній, за формою статистичної звітності № 4-сг (річна) «Посівні площі сільськогосподарська культур», та формою №37-сг «Сівба та збирання урожаю сільськогосподарських культур, проведення інших польових робіт».

Щодо решти доводів сторін, суд виходить із того що Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень ("Проніна проти України", рішення від 18.07.2006, N 63566/00, п. 23; "Руїз Торія проти Іспанії", рішення від 09.12.1994, Серія A, N 303-A, § 29).

Згідно частини 1 та 2 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Згідно з ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Будь-яких конкретних правових доказів у доведення позовних вимог позивач суду не надав і судом таких доказів не здобуто.

За таких обставин, у позові слід відмовити повністю за недоведеністю.

Витрати на сплату судового збору, понесені позивачем при зверненні до суду слід віднести на його рахунок відповідно до ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 5-8, 10,11, 57, 60, 84, 88, 209, 212, 214-215, 224-228, 294 суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С. О. Бабій