Провадження № 2/219/3483/2017
Артемівський міськрайонний суд Донецької області
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 жовтня 2017 року м. Бахмут

Артемівський міськрайонний суд Донецької області у складі

головуючого судді Давидовської Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Дубаніної О.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідачів ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом ОСОБА_3

до ОСОБА_4, ОСОБА_5

про стягнення заборгованості,

встановив:

13 квітня 2017 року Артемівським міськрайонним судом Донецької області було винесено заочне рішення у цивільній справі № 219/11350/16-ц, яким задоволено у повному обсязі позов ОСОБА_3 (далі - Позивач, ОСОБА_3.) до ОСОБА_4 (далі - Відповідач 1, ОСОБА_4.), ОСОБА_5 (далі - Відповідач 2, ОСОБА_5.) про стягнення солідарно заборгованості за договором позики від 05 вересня 2013 року в сумі 540 000 грн, індексу інфляції в сумі 156 539, 48 грн, відсотків за користування коштами у розмірі 47 889, 86 грн.

За результатами розгляду заяви ОСОБА_5 ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 23 червня 2017 року заочне рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 13 квітня 2017 року у цивільній справі № 219/11350/16-ц скасовано та призначено судовий розгляд у справі.

Як на підставу своїх вимог Позивач посилається на ті обставини, що 05 вересня 2013 року відповідач - 1 ОСОБА_4 отримав від позивача в борг грошові кошти в сумі 540 000 грн зі строком повернення до 05 грудня 2013 року, про що у нотаріуса була складена письмова заява, проте до теперішнього часу свої зобов'язання останній не виконав, що змушує позивача звернутись з позовом до суду про стягнення грошових коштів за договором позики, інфляційних та 3% річних солідарно з відповідачів, оскільки під час отримання позики останні перебували у шлюбі і кошти були використані в інтересах сім'ї.

У судове засідання позивач не з'явився, просив розглядати справу за його відсутності. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Стверджує, що, на її думку, отримані за договором позики від 05 вересня 2013 року ОСОБА_4 грошові кошти були використані в інтересах сім'ї, про що свідчить факт будівництва подружжям (відповідачами) у той період будинку за адресою: АДРЕСА_4, загальною площею 319,3кв.м.

Відповідачі у судове засідання не з'явились, просили розглядати справу за їх відсутності. Представник відповідачів у судовому засіданні та письмових поясненнях проти позову заперечувала у повному обсязі, посилаючись на ті обставині, що дійсно 05 вересня 2013 року ОСОБА_4 були отримані у позику від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі в сумі 540 000 грн, проте ці кошти ним були вже повернуті останньому, який обіцяв знищити розписку, але цього з невідомих причин не зробив. Стверджує, що борг виник у зв'язку із захопленням ОСОБА_4 азартними іграми. Також представник пояснила, що ОСОБА_5 до часу звернення ОСОБА_3 з позовом до суду про стягнення боргу взагалі не знала про існування договору позики від 05 вересня 2013 року, коштів в розмірі 540 000 грн, отриманих за розпискою, ОСОБА_5 ніколи не бачила і заперечує, що вони були використані в інтересах сім'ї. У зв'язку з зазначеним представник відповідачів просила у задоволенні позову відмовити.

Крім того представником позивача 17 жовтня 2017 року заявлено клопотання про зміну виду забезпечення позову шляхом скасування заходу забезпечення позову, який застосований згідно ували Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 13 квітня 2017 року у провадженні №219/11350/16-ц, а саме: арешт на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, оскільки ця нерухомість не належить відповідачам на праві власності, і, з метою забезпечення виконання рішення суду та захисту прав позивача, просить суд накласти арешт на нерухоме майно, яке належить на праві власності ОСОБА_5, а саме: квартиру АДРЕСА_5 та квартиру АДРЕСА_2. Представник відповідачів проти задоволення клопотання в частині скасування арешту не заперечувала, проти застосування іншого виду забезпечення позову заперечувала у зв'язку з безпідставністю вимог.

Суд, дослідивши матеріали справи, матеріали цивільної справи №219/10771/16-ц та оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, заслухавши пояснення учасників процесу, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

15 липня 2000 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було укладено шлюб, прізвище дружини визначено - «ОСОБА_6», про що Артемівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану здійснено запис №193. Зазначений шлюб згідно рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 12 січня 2017 року у справі №219/10771/16-ц, яке набрало законної сили 07 березня 2017 року, було розірвано, прізвище дружині залишено «ОСОБА_6». Доказів здійснення поділу спільного сумісного майна між подружжям (відповідачами) на дату ухвалення судового рішення не надано і такий поділ судом вважається не проведеним.

У період зазначеного шлюбу відповідно до заяви від 05 вересня 2013 року, посвідченої приватним нотаріусом, відповідач ОСОБА_4 взяв в борг у ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 540 000 грн (п'ятсот сорок тисяч гривень) та зобов'язався повернути зазначену грошову суму в строк до 05 грудня 2013 року (а.с.5).

Вказані обставини по суті сторонами не заперечувались.

Приймаючи рішення суд виходить з наступного.

Згідно з ст. 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язуєтьсяповернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір є укладеним з моменту передачі грошей.

Відповідно до вимог ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Як установлено судом, за письмовим договором позики (розписка) від 05 вересня 2013 року відповідач ОСОБА_4 взяв в борг у ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 540 000 грн та зобов'язався повернути зазначену грошову суму в строк до 05 грудня 2013 року.

ОСОБА_4 у порушення умов договору та положень зазначених статей прийнятого на себе обов'язку щодо повернення зазначених грошових коштів у строк до 05 грудня 2013 року не виконав у повному обсязі і належні та допустимі докази протилежного відповідачами та їх представником до матеріалів справи не надано.

Статтею 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Так, ч. 1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У ч. 2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки сторони в договорі позики від 05 вересня 2013 року не передбачили іншого розміру процентів річних до правовідносин в цій частині застосовуються положення зазначеної статті ЦК України.

Сума боргу, заявлена на стягнення, підтверджується розрахунком ціни позову, за яким загальна заборгованість складає 744 429, 34 грн., яка складається з основного боргу у розмірі 540 000 грн, індексу інфляції в сумі 156 539, 48 грн, відсотків за користування коштами у розмірі 47 889, 86 грн (а.с.6-9, 48-50, 56-57).

Ураховуючи викладене, за відсутності доказів погашення боргу за договором позики від 05 вересня 2013 року, вимоги, заявлені до відповідача 1 - ОСОБА_4, обґрунтовані, доведені належним чином і підлягають задоволенню.

Щодо вимог про стягнення заборгованості з відповідача 2 - ОСОБА_5 суд виходить з наступного.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч. 2 ст. 65 СК України).

Відповідно до положень ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Отже, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї.

Згідно ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби.

У відповідності з вимогами ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок виникає у випадках встановлених договором або законом.

Як установлено судом, відповідач ОСОБА_5 не є стороною договору позики від 05 вересня 2013 року, а також вона не надавала згоду у письмовій чи будь-якій іншій формі на укладення зазначеного договору позики, не є поручителем і докази протилежного в матеріалах справи відсутні. Крім того, згідно пояснень представника відповідачів, про існування розписки ОСОБА_5 дізналася лише після виникнення судового спору, а кошти колишнім чоловіком ОСОБА_4 використовувались в азартних іграх.

За правилами ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Всупереч вимог процесуального закону позивач згідно положень ст.57 ЦПК України не надав належних, допустимих і беззаперечних доказів того, що отримані ОСОБА_4 за розпискою грошові кошти були витрачені в інтересах сім'ї позичальника.

Твердження представника позивача про те, що отримані за договором позики від 05 вересня 2013 року ОСОБА_4 грошові коштибули використані в інтересах сім'ї, про що свідчить факт будівництва подружжям (відповідачами) будинку за адресою: АДРЕСА_4, загальною площею 319,3кв.м., мають сумнівний характер і не приймаються судом до уваги з огляду на те, що розписка датована 05 вересня 2013 року в то час, як згідно наданих представником відповідачів Декларації про готовність об'єкта до експлуатації від 21 червня 2013 року та постанови Інспекції Держаного архітектурно-будівельного контролю у Донецькій області №324 від 12 липня 2013 року, будівництво зазначеного будинку здійснено ще у 2008 році.

З урахуванням встановлених обставин, аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, наведені сторонами доводи та заперечення з приводу заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що у задоволенні вимог до відповідача 2 - ОСОБА_5 слід відмовити за недоведеністю і необґрунтованістю.

Судові витрати підлягають віднесенню на сторін пропорційно задоволених вимог відповідно до ст.ст. 79, 88 ЦПК України.

Згідно положень ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує питання чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Ураховуючи те, що за результатами розгляду справи встановлено той факт, що захід забезпечення позову згідно ували Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 13 квітня 2017 року застосовано щодо нерухомого майна (квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_3), яке не належить на праві власності відповідачам, такий захід підлягає скасуванню задля недопущення порушення прав та інтересів інших осіб.

Водночас, клопотання представника позивача про накладення арешту на нерухоме майно, яке належить на праві власності ОСОБА_5, а саме: квартиру АДРЕСА_5 та квартиру АДРЕСА_2, задоволенню не підлягає ураховуючи те, що згідно положень ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби. Проте таких фактів під час розгляду судом не встановлено і суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, заявленого до ОСОБА_5

На підставі викладеного та керуючись ст.10, 60, 88, 213, 214, 215, 218, 360-7 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість в сумі 540 000 грн, індекс інфляції в сумі 156 539, 48 грн, відсотки за користування коштами у розмірі 47 889, 86 грн.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати із сплати судового збору в сумі 6890 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 витрати із сплати судового збору в сумі 340 грн.

Скасувати захід забезпечення позову, застосований згідно ували Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 13 квітня 2017 року у провадженні №219/11350/16-ц, а саме: арешт на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3, яка належить ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу від 13 жовтня 2005 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Донецької області через Артемівський міськрайонний суд Донецької області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя Т.В.Давидовська