Справа № 524/3490/17
Провадження №2/524/1740/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.08.2017 року Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі:

головуючого судді Рибалки Ю.В.,

при секретарі Денисенко Н.В., за участі: позивача ОСОБА_1, представників відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Джей Ті Інтернешнл Україна» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що відповідач незаконно звільнив його з роботи за угодою сторін.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, просить їх задовольнити. Суду пояснив, що в 2014 році він захворів і отримав другу групу інвалідності. Внаслідок цього відповідач, застосовуючи психологічний тиск звільнив його з роботи за пунктом першим статті 36 КЗпП України.

Представники відповідача ОСОБА_2 і ОСОБА_3 позовні вимоги не визнали. Суду пояснили, що ОСОБА_1, у зв?язку з наявністю у нього хвороби та призначення йому другої групи інвалідності, яка перешкоджала подальше виконання обов?язків за займаною посадою, адміністрація підприємства запропонувала іншу роботу, але він відмовився. Адміністрація підприємства разом з позивачем ОСОБА_1 дійшли згоди про звільнення його з роботи за угодою сторін за пунктом першим статті 36 КЗпП України, з виплатою йому вихідної допомоги (компенсації).

Вислухавши пояснення позивача та представників відповідача, оцінивши зібрані та надані докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не можуть бути задоволені виходячи з наступного.

Згідно з ч.2 ст. 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Відповідно до ч.1 ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України: вільний вибір виду діяльності; правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Із припису ч.1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов?язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов?язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Ч.1 ст. 36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору є - угода сторін.

З метою усунення недоліків при розгляді трудових справ Пленум Верховного Суду України, надаючи роз?яснення, в пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 ?Про практику розгляду судами трудових спорів ? зазначив, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст. 36 КЗпП (322-08) (за згодою сторін) договір припиняється в строк визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу

задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення

строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за

п.1 ст.36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу

припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення

вважається проведеним з ініціативи працівника (ст.38 КЗпП).

Отже, основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є, по-перше самостійне волевиявлення працівника про припинення трудового договору, та, по друге, узгодження сторонами підстав та строку припинення договору.

Позивач ОСОБА_1 самостійно виявив бажання про припинення трудового договору і 16 березня 2017 року власноруч написав та подав заяву на ім?я роботодавця про звільнення з роботи за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін). В той же день він, підписав угоду про припинення трудового договору (звільнення) за взаємною згодою сторін. Цю угоду також підписали представники роботодавця: менеджер з персоналу ОСОБА_4 і менеджер з юридичних питань ОСОБА_5 (а. с. 14, 38 ).

Відповідач , виконуючи досягнуту домовленість, видав 16 березня 2017 року наказ №С-13-К про звільнення позивача. В той же день 16 березня 2017 року - позивач ОСОБА_1 ознайомився з наказом, отримав його копію, копію угоди про припинення трудового договору (звільнення) за взаємною згодою сторін та трудову книжку (а. с. 13, 14, 37). Також позивач отримав вихідну допомогу (компенсацію) від роботодавця у сумі 118090,00 грн.

Позивач ОСОБА_1, в порушення строків звернення до суду передбачених частиною першою статті 233 КЗпП України, майже через три місяці звернувся в суд з цим позовом, зазначаючи в позовній заяві, що ? згода сторін була написана під психологічним тиском ?. Разом з тим позивач не пояснив в чому ж полягав психологічний тиск і хто ж конкретно тиснув на нього із застосуванням психологічного тиску, а також не навів суду поважність пропуску строку звернення до суду.

Викладені в позовній заяві доводи є надуманими, а докази які б могли слугувати підставою для задоволення позову, відсутні.

Є таким, що не може бути доказом на підставу своїх позовних вимог і звукозапис, наданий ОСОБА_1 у судовому засіданні, оскільки звукозапис підтверджує пояснення представників відповідача про відсутність психологічного тиску на позивача при вирішенні питання щодо звільнення з роботи (переведення на іншу посаду в зв?язку з перешкоджанням за станом здоров?я виконувати обов?язки за займаною ним посадою).

За викладених обставин звільнення позивача проведено у відповідності до вимог чинного трудового законодавства, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Таким чином, в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди не ґрунтуються на Законі, а тому не можуть бути задоволені.

Судові витрати підлягають розподілу згідно статті 88 ЦПК України компенсуванням розміру судового збору, від сплати якого звільнений позивач, як інвалід другої групи, за рахунок держави.

Керуючись статтями 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного Суду Полтавської області через Автозаводський районний суд м. Кременчука Полтавської області шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів.

Рішення набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги або розгляду справи Апеляційним судом, якщо рішення не скасовано.

Суддя: Ю.В. Рибалка