АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Музичко С.Г.

при секретарі Маличівській Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 1 вересня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Брокбізнес» про стягнення страхового відшкодування та відшкодування моральної шкоди,

встановила:

у липні 2016р. позивач звернулась до суду з позовом, який уточнювала під час судового розгляду, та остаточно просила стягнути з відповідача суму страхового відшкодування у розмірі 370 252грн. 72коп. та відшкодування моральної шкоди у сумі 20 000грн., штрафні санкції за прострочку виконання обов'язків страховика щодо страхової виплати у сумі 4 634 788грн. 60коп., судовий збір у розмірі 7 250грн. та витрати на правову допомогу у сумі 20 040грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що з відповідачем був укладений договір добровільного страхування наземного транспорту №006-0464071/01НТ від 18 вересня 2014р., предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом Audi A4, реєстраційний номер НОМЕР_1.

11 серпня 2015р. о 15год. 45хв. на вул. Дніпровська набережна, 21 в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу Audi A4, д.н. НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_2, та транспортного засобу Mitsubishi Lancer, д.н. НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_3, внаслідок якої був пошкоджений її автомобіль.

Справа № 761/26764/16-ц
Апеляційне провадження: №22-ц/796/10624/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Макаренко І.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
Позивач посилалася на те, що 12 серпня 2015р. ОСОБА_2 письмово повідомив відповідача про дорожньо-транспортну пригоду, 17 серпня 2015р. ТОВ «Незалежна експертно-асистуюча компанія» за дорученням відповідача склала протокол огляду транспортного засобу та зафіксувала його пошкодження внаслідок ДТП, а 14 вересня 2015р. вона подала заяву про виплату страхового відшкодування, до якої надала всі необхідні документи для з'ясування причин та обставин настання страхового випадку та рахунки-фактури ДП «Ауді Центр Віпос» від 31 серпня 2015р. № та на загальну суму 357 335грн. 76коп. для оплати проведення відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу. Однак, 7 грудня 2015р. їй було відмовлено у виплаті страхового відшкодування, посилаючись на невиконання нею, як страхувальником, своїх обов'язків щодо надання страховику, як суб'єкту первинного фінансового моніторингу, визначених ним документів.

- 2 -

Позивач вважає відмову відповідача у виплаті страхового відшкодування неправомірною, так як вона не ґрунтується на нормах матеріального права та умовах укладеного з нею договору.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 1 вересня 2017 року у позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Позивач посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, оскільки судом не були застосовані норми Законів України «Про страхування», «Про захист прав споживачів», які регулюють правовідносини страховика та страхувальника.

Також позивач вважає, що суд самовільно змінив підстави позовних вимог, так як позов було заявлено, як порушення прав споживача, а суд розглянув справу про стягнення страхового відшкодування та моральної шкоди.

Крім того, позивач зазначає про неправомірне застосування судом норм Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», так як в умовах договору страхування зазначений інший закон, який втратив чинність на час настання ДТП.

Позивач посилається на те, що відповідачу були надані всі необхідні документи для прийняття рішення про виплату страхового відшкодування, що встановлено актом Нацкомфінпослуг про правопорушення, вчинені ПрАТ «Страхова компанія «Брокбізнес», як страховиком на ринку фінансових послуг.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача, які підтримали апеляційну скаргу, пояснення представника відповідача, який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 18 вересня 2014р. сторони уклали договір добровільного страхування наземного транспорту, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом Audi A4, реєстраційний номер НОМЕР_1, який належить позивачу.

11 серпня 2015р. сталася дорожньо-транспортна пригода, за участю автомобіля Audi A4, реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_2, та автомобіля Mitsubishi Lancer, реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3

12 серпня 2015р. ОСОБА_2 подав до відповідача повідомлення про подію, що має ознаки страхового випадку за договором добровільного страхування транспортного засобу.

17 серпня 2015р. ТОВ «Незалежна експертно-асистуюча компанія» був складений протокол огляду транспортного засобу позивача та зафіксовані пошкодження, отримані автомобілем у результаті ДТП.

14 вересня 2015р. позивач звернулася до відповідача із заявою щодо напрямку виплати страхового відшкодування ДП «Ауді центр ВІПОС», до якої додані рахунки-фактури ДП «Ауді центр ВІПОС» від 31 серпня 2015р. на загальну суму 357 335грн. 76коп.

29 вересня 2015р. на адресу ОСОБА_1 відповідачем направлено листа з проханням відповідно до вимог ст. 9 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» та п. 14.1.6. договору страхування надати інформацію згідно анкети-опитувальника, бланк якої був приєднаний до листа, та засвідчені в установленому порядку копії паспорта громадянина України, реєстраційного номера облікової картки платника податків або ідентифікаційний номер згідно з Державним реєстром та реквізиту банку, в якому відкрито рахунок, і номер поточного рахунку для проведення ідентифікації фізичної особи.

- 3 -

Аналогічний лист 29 вересня 2015р. був направлений відповідачем на адресу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_8 та повідомлено, що відповідно до п. 15.18 договору страхування заява страхувальника про виплату страхового відшкодування буде розглянута після надання зазначених документів.

30 вересня 2015р. представник ОСОБА_1 - ОСОБА_8 подав до страховика запит про надання інформації стосовно страхової справи, у якому також повідомив про рішення страхувальника заборонити перерахування страхового відшкодування у сумі 224 332,54грн. на СТО ДП «Ауді Цент ВІПОС» без письмової згоди страхувальника або його представника за довіреністю.

Листом від 13 жовтня 2015р. СК «Брокбізнес» направив представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_8 бланк заяви щодо напрямку виплати страхового відшкодування та просив повідомити про напрямок виплати страхового відшкодування.

Листи з проханням надати документи, які необхідні для розгляду заяви про виплату страхового відшкодування, направлялися на адресу позивача страховиком 22 жовтня 2015р., 30 листопада 2015р. та 2 грудня 2015р. При цьому, у двох останніх листах відповідач пропонував ОСОБА_1 для здійснення ідентифікації та верифікації направити до неї, за вказаною нею адресою, свого працівника, враховуючи її особисті обставини.

На виконання розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, про застосування заходу впливу до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Брокбізнес» від 17 листопада 2015р., страховик прийняв рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування по договору добровільного страхування наземного транспорту, укладеного з ОСОБА_1, у зв'язку із невиконанням нею умов договору страхування та вимог законодавства України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відмова відповідача у виплаті страхового відшкодування є правомірною.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Згідно зі статтею 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, за якою страховик бере на себе зобов'язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується в разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

За статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

- 4 -

За змістом ч. 2 ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 991 ЦК України умовами договору страхування можуть бути передбачені підстави для відмови у здійсненні страхових виплат, якщо це не суперечить закону.

Пунктом 16.1.7. договору страхування, укладеного сторонами, передбачено, що страховик має право відмовити у виплаті страхового відшкодування у повному обсязі у разі невиконання страхувальником обов'язків, передбачених умовами цього договору, та Правилами страхування.

Згідно пункту 14.1.1. договору страхування при настанні будь-якої події, що може бути визнана страховим випадком, страхувальник повинен надати страховику оригінал (завірену належним чином копію) договору страхування; паспорт або інший документ, що посвідчує особу та засвідчує місце реєстрації (проживання); довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру; свідоцтво про реєстрацію ТЗ (техпаспорт).

Пунктом 14.1.6. договору страхування сторони визначили, що при потребі страхувальник надає документи для виконання страховиком вимог Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом» та/або Законом України «Про захист персональних даних», або інші документи, які згідно з чинним законодавством необхідно для здійснення виплати страхового відшкодування.

Документи, зазначені у цьому розділі, надаються страховику у формі оригінальних примірників, нотаріально завірених копій, копій, за умови надання страховику можливості звірення їх з оригінальними примірниками документів (пункт 14.2).

Згідно ст. 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» (далі Закон № 1702-VII) фінансова операція підлягає обов'язковому фінансовому моніторингу у разі, якщо сума, на яку вона здійснюється, дорівнює чи перевищує 150 000 гривень.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 6 Закону № 1702-VII суб'єкт первинного фінансового моніторингу зобов'язаний здійснювати ідентифікацію, верифікацію клієнта (представника клієнта), вивчення клієнта та уточнення інформації про клієнта у випадках, встановлених законом.

Пунктом 3 частини 1 статті 1 Закону № 1702-VIIвизначено, що верифікація клієнта - це встановлення (підтвердження) суб'єктом первинного фінансового моніторингу відповідності особи клієнта (представника клієнта) у його присутності отриманим від нього ідентифікаційним даним, а згідно п. 18 ідентифікація - це отримання суб'єктом первинного фінансового моніторингу від клієнта (представника клієнта) ідентифікаційних даних.

Відповідно до ст. 9 Закону № 1702-VII суб'єкт первинного фінансового моніторингу відповідно до законодавства зобов'язаний на підставі поданих клієнтом (представником клієнта) офіційних документів або засвідчених в установленому порядку їх копій (якщо інше не передбачено цим Законом) здійснювати ідентифікацію та верифікацію клієнта (представника клієнта).

Суб'єкт первинного фінансового моніторингу в процесі обслуговування клієнта зобов'язаний уточнювати інформацію про клієнта в порядку, встановленому суб'єктом державного фінансового моніторингу, який відповідно до цього Закону виконує функції державного регулювання та нагляду за відповідним суб'єктом первинного фінансового моніторингу (частина 1).

Зазначені у частині першій цієї статті документи мають бути чинними (дійсними) на момент їх подання та включати всі необхідні ідентифікаційні дані (частина 2).

Ідентифікація та верифікація клієнта здійснюється у разі проведення фінансової операції, що підлягає фінансовому моніторингу (частина 3).

Суб'єкт первинного фінансового моніторингу має право витребувати, а клієнт, представник клієнта зобов'язані подати інформацію (офіційні документи), необхідну

- 5 -

(необхідні) для ідентифікації, верифікації, вивчення клієнта, уточнення інформації про клієнта, а також для виконання таким суб'єктом первинного фінансового моніторингу інших вимог законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення (частина 7).

Отримавши заяву позивача про виплату страхового відшкодування, до якої були додані рахунки на загальну суму 357 335,76грн., враховуючи вищевикладені норми матеріального права та умови договору страхування, дії відповідача по витребуванню у позивача копії її паспорта, ідентифікаційного номера та номера поточного банківського рахунку, були правомірними, а ненадання позивачем вказаних документів було безпідставним та необґрунтованим.

Доводи представника позивача про те, що ідентифікація позивача була здійснена відповідачем при укладенні договору і ним були витребувані у позивача копії паспорта та ідентифікаційного номера, належними доказами не підтверджені, так як надана відповідачем суду першої інстанції копія страхової справи таких документів не містить, а позивачем докази у підтвердження своїх посилань суду надані не були.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що вказані обставини були встановлені Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері фінансових ринків, при здійсненні перевірки ПрАТ «СК «Брокбізнес» за скаргою представника позивача ОСОБА_8 на неправомірні дії відповідача, спростовуються постановами Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 квітня 2017р., яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 7 червня 2017р., та Київського апеляційного адміністративного суду від 19 липня 2017р., якими визнані протиправними та скасовані постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 17 листопада 2015р. «Про застосування заходу впливу до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Брокбізнес» та від 2 березня 2016р. «Про застосування санкцій за правопорушення, вчинені на ринку фінансових послуг до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Брокбізнес».

При цьому, адміністративними судами було встановлено, що ОСОБА_1 на законну вимогу страховика не були надані документи, надання яких передбачено умовами договору та нормами законодавства України про обов'язковий фінансовий моніторинг.

Вказані судові рішення ОСОБА_1 оскаржені не були, хоча вона приймала участь у розгляді вказаних справ, як третя особа, а відтак погодилася із викладеними у них обставинами.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом безпідставно застосовані норми Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», так як у пункті 14.1.6. договору страхування міститься посилання на інший закон, який втратив чинність 6 лютого 2015р., а здійснення права відповідача на здійснення ідентифікації та верифікації виникає при встановлені ділових відносин або при виплаті страхового відшкодування у сумі, яка дорівнює або більше 150 000грн., однак страховий акт відповідачем складений не був і сума страхового відшкодування ним визначена не була, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Закон України № 1702-VII був діючим на час звернення позивача із заявою про виплату страхового відшкодування, виконання його норм є обов'язковим для відповідача, а умовами договору страхування, який був укладений сторонами та з умовами якого позивач погодилася, передбачений обов'язок страхувальника при настанні страхового випадку надавати страховику паспорт або інший документ, що посвідчує особу та засвідчує місце реєстрації (проживання); довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру; свідоцтво про реєстрацію ТЗ (техпаспорт) (пункт 14.1.1.).

- 6 -

Норми Закону № 1702-VII та Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом» є аналогічними з приводу обов'язкового фінансового моніторингу, його підстав та обов'язку відповідача, як суб'єкта первинного фінансового моніторингу.

Також позивачем 14 вересня 2015р. були надані відповідачу рахунки-фактури на загальну суму 357 335,76грн., що і стало підставою для здійснення обов'язкового фінансового моніторингу позивача, і вказані дії повинні були бути здійсненні до виплати страхового відшкодування.

Крім того, 30 вересня 2015р. представник ОСОБА_1 - ОСОБА_8 повідомив страховика про рішення страхувальника заборонити перерахування страхового відшкодування у сумі 224 332,54грн. на СТО ДП «Ауді Цент ВІПОС» без письмової згоди страхувальника або його представника за довіреністю. Про це була повідомлена позивач листом страховика від 22 жовтня 2015р., проте, доказів надання відповідачу іншого розрахункового рахунку та установи банку, на який необхідно здійснити перерахування страхового відшкодування, ні позивачем, ні її представником надано суду не було.

За таких обставин, посилання у апеляційній скарзі на те, що відповідач здійснив ідентифікацію та верифікацію СТО ДП «Ауді Цент ВІПОС», а тому незаконно вимагав від позивача надання документів, є безпідставними.

Колегія суддів вважає, що зазначення у повідомленні про подію, що має ознаки страхового випадку, номера та серії паспорта ОСОБА_1 та ідентифікаційного номера, не свідчить про надання позивачем страхувальнику вказаних документів при поданні повідомлення, так як воно було подано ОСОБА_2, а не ОСОБА_1, і в ньому не зазначалося про приєднання копій документів, які засвідчують особу ОСОБА_1

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем страховику були надані всі необхідні документи для підтвердження факту страхового випадку та подальшого отримання страхового відшкодування, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки позивачем не враховується перелік документів, які зазначені у пункті 14.1.1. договору страхування, які зобов'язаний надати страхувальник при настанні будь-якої події, що може бути визнана страховим випадком, а також не враховуються положення пункту 15.18 договору страхування, згідно яких, якщо документи, зазначені в розділі 14 договору, неналежно оформлені або надані в неповному обсязі, страховик розглядає заяву страхувальника про виплату страхового відшкодування після усунення зазначених недоліків.

Під час судового розгляду було встановлено, що відповідач неодноразово звертався, як до позивача, так і до її представника з проханням надати документи, визначені у пункті 14.1.1. договору страхування, проте, позивачем вказані документи надані не були, при цьому, не було надано правомірного обґрунтування ненадання таких документів та невиконання умов договору, що позбавляло можливості страховика розглянути заяву про виплату страхового відшкодування, і саме у зв'язку із неодноразовими скаргами представника позивача ОСОБА_8 до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, і вимоги прийняти рішення без отримання документів, надання яких вимагає чинне законодавство України про обов'язковий фінансовий моніторинг, стало підставою для прийняття відповідачем рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування.

Твердження представників позивача при апеляційному розгляді про те, що суд першої інстанції безпідставно не надав оцінки тим обставинам, що постановою Дарницького районного суду м. Києва від 28 вересня 2015р. винним у вчиненні ДТП, у результаті якого був пошкоджений автомобіль позивача, був визнаний ОСОБА_3, цивільна відповідальність якого була застрахована у НАСК «Оранта», яка виплатила позивачу 50 000грн. страхового відшкодування, колегія суддів вважає необґрунтованими, так як суду першої інстанції не було надано постанови про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності, а також не було надано документів, які б підтверджували виплату страхового відшкодування НАСК

- 7 -

«Оранта».

Крім того, на думку колегії суддів, вищезазначені обставини не мають юридичного значення для вирішення даного спору, оскільки відповідачем прийнято рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування не у зв'язку із тим, що даний випадок не визнаний страховим, а у зв'язку із тим, що позивачем не надані всі необхідні документи, які передбачені умовами договору страхування, для розгляду заяви про виплату страхового відшкодування.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, які визначають строк розгляду справи судом, є правомірними, однак це не призвело до неправильного вирішення спору, тому відповідно до ч.3 ст. 309 ЦПК України не може бути підставою для скасування рішення суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд неправомірно не залучив до участі у справі громадську організацію «Союз споживачів України», як третю особу, яка повинна була захищати позивача, як споживача страховик послуг, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідно до ст. 35 ЦПК України у якості третьої особи до участі у справі залучаються особи, якщо судове рішення може вплинути на права і обов'язки цих осіб.

Для представлення інтересів позивача представники вказаної громадської організації могли оформити свої повноваження відповідно до вимог ст. 42 ЦПК України, що ними і було використано.

Твердження у апеляційній скарзі про те, що суд незаконно перекваліфікував цивільну справу про захист прав споживача страхових послуг та цивільну справу про стягнення страхового відшкодування та відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає надуманими, так як предметом позову ОСОБА_1 було стягнення з відповідача страхового відшкодування, штрафних санкцій за невиконання зобов'язань страховика та моральної шкоди. При цьому, судовий збір за звернення до суду з даною позовною заявою позивачем був сплачений за власною ініціативою, а не вимогою суду.

Оскільки позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від позовних вимог про стягнення страхового відшкодування, які не підлягають задоволенню, правових підстав для стягнення моральної шкоди з відповідача не має.

Зміна представником позивача вимог апеляційної скарги під час апеляційного розгляду суперечить ст.ст. 300 та 303 ЦПК України, тому розгляду не підлягає.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно з'ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, допущені порушення норм процесуального права не призвели до неправильного вирішення спору, тому підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 1 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом

двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: