Провадження №22-ц/784/2259/17
Провадження 22-ц/784/2259//17 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25 жовтня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючий: Колосовський С.Ю.,

судді: Локтіонова О.В., Ямкова О.О.,

секретар судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участю: позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 вересня 2017 року

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Перша Миколаївська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним,

встановила:

В грудні 2016 року ОСОБА_2 предявила позов до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним.

Позивач зазначала, що 07 листопада 1986 року померла її мати ОСОБА_4, після якої відкрилась спадщина на належний останній будинок № 68 по вул. Конопатна у м. Миколаєві. До нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини вона не зверталась, оскільки постійно проживала з матірю та доглядала за нею, а тому фактично прийняла спадщину.

В листопаді 2013 року, під час розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до неї та її сина - ОСОБА_5 про виселення зі спірного будинку, вона дізналась, що цей будинок належить відповідачу.

В лютому 2016 року вона предявила позов до відповідача про визнання права власності за набувальною давністю, визнання договору купівлі продажу недійсним та ознайомившись із матеріалами цієї справи дізналася про наявність заповіту, складеного її матірю 18 грудня 1984 року на імя ОСОБА_3

Посилаючись на те, що її мати була юридично необізнаною, не володіла грамотою, а тому не могла підписати заповіт, позивач просила визнати цей заповіт недійсним та поновити строк позовної давності.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 вересня 2017 року у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на незаконність рішення суду, просила його скасувати і ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд виходив з того, що позивач не надала допустимих та достовірних доказів на підтвердження своїх вимог, а також предявила позов з пропуском строку позовної давності.

Проте з такими висновками суду у повній мірі погодитись не можна.

Як вбачається з матеріалів справи, 18 грудня 1984 року ОСОБА_4 склала заповіт за яким належний їй на підставі свідоцтва про право особистої власності від 31 травня 1977 року житловий будинок з прилеглими до нього будівлями та спорудами, що знаходиться по вул. Конопатній 68 у м. Миколаєві заповіла своїй онуці Зубовій (ОСОБА_6, ОСОБА_3)Т.З.

07 листопада 1986 року у звязку зі смертю ОСОБА_4 відкрилась спадщина на належне їй майно.

ОСОБА_2, яка є донькою ОСОБА_4 зареєстрована і проживає в житловому будинку по вул. Конопатній 68 у м. Миколаєві з 1978 року.

17 серпня 1988 року Першою Миколаївською державною нотаріальною конторою Миколаївської області на імя ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами та будівлями, що знаходиться у м. Миколаєві по вул. Конопатній 68.

Витребувавши у нотаріального органу спадкову справу, яку було заведено після смерті ОСОБА_4, суд констатував, що заповіт який було посвідчено у звязку з хворобою за місцем проживання останньої містить особистий підпис спадкодавця.

Враховуючи те, що для зясування цих обставин необхідні спеціальні знання (ідентифікація підпису особи на заповіті можлива лише за допомогою експертного дослідження), суду у відповідності до ч.4 ст.10, ст.143 ЦПК слід було розяснити позивачу право, незважаючи на те, що іі інтереси представляв адвокат, заявити клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, оскільки остання вважає, що підпис на заповіті не її матері.

Виходячи зі змісту оскаржуваного рішення, підставою відмови в позові суд зазначив також пропуск позивачем строку звернення до суду.

Однак одночасне наведення таких підстав для відмови в задоволенні позову (недоведеність і пропуск строку звернення до суду) носить взаємовиключний характер, тому що відмовити у задоволенні позову у звязку з пропуском строку звернення до суду можливо лише в разі встановлення при розгляді спору, що позов є доведеним (п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі»).

Усунути зазначені недоліки суд апеляційної інстанції не в змозі, так як не всі субєкти спірних правовідносин залучені судом першої інстанції до участі у справі.

Так, отримавши 10 травня 2005 року свідоцтво про право власності на житловий будинок по вул. Конопатній 68 у м. Миколаєві на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 29 квітня 2005 року замість свідоцтва про право на спадщину від 17 серпня 1988 року, ОСОБА_6 за договорами купівлі-продажу від 30 червня 2005 року, 28 липня 2005 року, 14 травня 2015 року продала відповідно ОСОБА_7 27/100, ОСОБА_8 35/100 та ОСОБА_9 19/100 часток у цьому будинку.

До того ж, як видно з рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 жовтня 2016 року, ОСОБА_2 вже оспорювала договір купівлі-продажу щодо спадкового будинку від 14 травня 2015 року.

На зазначені обставини суд уваги не звернув і розглянув спір за відсутності всіх співвласників житлового будинку по вул. Конопатній 68 у м. Миколаєві.

Таким чином, спір вирішено без участі названих осіб, які мають юридичну заінтересованість щодо наявності або відсутності цивільного права позивача на спадкове майно, тобто рішення у даній справі може безпосередньо вплинути на їх права і обовязки як нинішніх співвласників цього майна.

Суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості залучати до участі у справі осіб, яких не було залучено при розгляді справи судом першої інстанції і відповідно вирішувати питання про їх права і обовязки у спірних правовідносинах.

З огляду на вищенаведені мотиви рішення суду в силу п.4 ч.1 ст.309 ЦПК підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.303,307,309,316 ЦПК, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 вересня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: