Номер провадження: 22-ц/785/6349/17
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.10.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання - Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Орган опіки та піклування - Київська районна адміністрація Одеської міської ради про визнання особи, такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зустрічному позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа орган опіки та піклування - Київська районна адміністрації Одеської міської ради про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 22.06.2017 року,

встановила:

06.12.2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_2 на підставі вимог ч. 2 ст. 107 Житлового кодексу України у зв'язку із вибуттям на постійне проживання в інше жиле приміщення, мотивуючи позовні вимоги тим, що ОСОБА_3 у 2007 року переїхала на постійне місце проживання за адресою АДРЕСА_1, за місцем проживання свого чоловіка ОСОБА_4 Наявність реєстрації ОСОБА_3 у житловому приміщенні, в якому вона не проживає, надає незручності позивачу, яка вимушена нести додатковий тягар по сплаті комунальних платежів враховуючи кількість зареєстрованих осіб.

Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3 25.04.2017 року подала зустрічний позов, в якому просила суд зобов'язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні зазначеною квартирою шляхом вселення ОСОБА_3 та її малолітньої доньки у спірну квартиру та передачі їй ключів від квартири, мотивуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_3 тимчасово проживає за іншою адресою, а спірна квартира є єдиним законним місцем проживання для її та її малолітньої доньки, яка також зареєстрована у зазначеної квартирі з 2016 року. Також зазначала, що ОСОБА_2 змінила замки на вхідних дверях спірної квартири та чинить перешкоди у користуванні нею.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22.06.2017 року у задоволені первісного позову ОСОБА_2 та зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення норм процесуального права та неправильне застосування матеріального права, просить рішення суду в частині відмови у задоволені заявлених нею позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове про задоволення заявлених ОСОБА_2 позовних вимог, в іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення в частині відмови у задоволені зустрічного позову ніким не оскаржено, а тому у відповідності до ст. 303 ЦПК України, колегією суддів в цій частині не перевіряється.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що відмовляючи в задоволенні заявленого нею позову, суд першої інстанції помилково виходив з того, що не було доведено факту наявності у ОСОБА_3 іншого постійного місця проживання, оскільки остання не заперечувала, що проживає у квартирі, що належить матері свого чоловіка, з 2007 року, не пред'являла до ОСОБА_2 будь-яких позовів про вселення до спірної квартири та не намагалася вселитися у цю квартиру. Суд не навів мотивів відхилення посилання ОСОБА_2 на норму ст. 405 ЦК щодо виникнення у ОСОБА_3 права користування житлом свого чоловіка, та норму ст. 29 ЦК щодо того, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків. Також ОСОБА_2 вважає, що районний суд не врахував, що норма ст. 107 ЖК є спеціальною по відношенню до норми ст. 71 ЖК щодо збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відхиляючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

Так, судом встановлено, що в однокімнатної квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_5 - як наймач, доньки наймача - ОСОБА_3 та ОСОБА_2, та унучка наймача, донька ОСОБА_3 - ОСОБА_6 (2015 року народження, зареєстрована у даній квартирі з 27.12.2016 року).

Правовідносини, пов'язані із втратою право користування житловим приміщенням членами сім'ї наймача у зв'язку із вибуттям на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті, врегульовані статтею 107 ЖК України . У частині другої зазначеної статті визначено, що член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Суд, враховуючи, що зазначена квартира була отримана у користування від держави на підставі ордеру на жиле приміщення, виданого батьку сторін, та відповідальним наймачем квартири залишається після смерті батька матір сторін - ОСОБА_5, яка фактично не мешкає у квартирі після придбання у власність іншого житлового майна, а також той факт що спірна квартира є неприватизована, дійшов до висновку, що фактично фактом визнання особи, такою, що втратила право користування, бути вирішено питання про втручання у право на користування та придбання жилих приміщень у приватну власність, відповідно до умов ст. 65-1 ЖК, тобто рішенням суду буде заподіяно втручання держави у здійснення права на повагу до житла.

Відповідно до частини першої статті 8 Європейської конвенції з прав людини одним з основоположних прав людини визнано право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Частина друга вищезазначеної статті проголошує, що органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно з законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В даному випадку позивач та її представники в якості підстави визнання відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, визначили її вибуття на постійне проживання в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті.

Таким чином, предметом доказування по справі є не просто факт не проживання особи у приміщенні, а саме наявність у особи іншого постійного місця проживання.

Загальні принципи поняття «житла» визначені, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява №30856/03) від 02.12.2010 року (остаточне рішення 02.03.2011 року). Так у п.п. 40,42,43 рішення висловлено наступне: «Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18.12.2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 12.06.2008 року у справі «Власов проти Росії» (Vlasov v. Russia), заява № 78146/01, п. 125). Функція роз'яснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам (див., наприклад, рішення у справі «Озтюрк проти Туреччини» (Ozturk v. Turkey) [ВП], заява № 22479/93, п. 55, ECHR 1999-VI).

Районний суд вважав, що докази, надані у судове засідання позивачем та її представниками, у підтвердження позовних вимог, а саме: відомості з історії розвитку дитини (доньки відповідача) в якої зі слів матері визначено місце проживання дитини - м. Одеса, вул. Люстдорфська дорога 27/51-3, лист Управління соціального захисту населення в Київському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради від 28.01.2017 року про призначенні допомоги при народження дитини відповідача за адресою АДРЕСА_1, свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 31.03.2004 року про отримання ОСОБА_7 право власності на АДРЕСА_1, не є належними та допустимими доказами постійного проживання відповідача у квартирі, яка належить ОСОБА_7, а є лише підтвердженням проживання відповідача за зазначеною адресою в конкретний час. Факт проживання в квартирі ОСОБА_7 не спростовується і самою відповідачкою, яка заявляла, що це є тимчасовим проживанням у зв'язку із відсутності можливості проживати у спірної квартирі. Дані ствердження відповідача не спростовані наявними у справі доказами.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень ( ч.2,3 ЦПК).

У судовому засіданні, на думку суду, не було доведено факт наявності у відповідача ОСОБА_3 іншого постійного місця проживання окрім квартири, в якої вона зареєстрована, а тому відсутні законні можливості втручання у здійснення прав на житло. - в даному випадку користування їм.

Крім того, суд вважав, що у судовому засіданні позивачем та її представниками не було доведено факту порушення прав або законних інтересів ОСОБА_2 реєстрацією відповідача та її доньки у спірної квартирі. Судом прийнято до уваги, що у відповідності до ст.ст. 64,66,67 ЖК України члени сім'ї наймача несуть обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення (зокрема сплату за користування житлом та комунальні послуги) у солідарному порядку, а тому суд, розглядаючи позовні вимоги, виходив з того, що позивач не зверталась до відповідача з вимогами про спільні розрахунки за житлово-комунальні послуги (відсутні докази зворотного).

Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та обставин справи, яким судом дана належна правова оцінка.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 22.06.2017 року - залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене у касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

О.С.Комлева