У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 18 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 10 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що її батьками: ОСОБА_6 та ОСОБА_7, у 1976 році побудовано житловий будинок АДРЕСА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6, після смерті якого із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулися: вона, ОСОБА_4, ОСОБА_5, які є спадкоємцями першої черги. 20 жовтня 2006 року померла їхня мати - ОСОБА_7

Позивач зазначала, що прийняла спадщину після померлої матері, яка як подружжя була співвласником житлового будинку, шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори, проте через відсутність правовстановлюючого документу на домоволодіння їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлих батьків.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3, уточнивши позовні вимоги, просиласуд визнати за нею право власності на 4/6 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після померлих батьків.

Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 18 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 10 листопада 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 4/6 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після померлих батьків: ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що лише позивач у встановленому законом порядку прийняла спадщину після померлої матері, однак завідувачем Білозерської державної нотаріальної контори Херсонської області їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку із відсутністю правовстановлюючого документу на спадкове майно, що є підставою для визнання за нею права власності на нього.

Проте повністю погодитись із такими висновками суду не можна, оскільки суд дійшов їх з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам законусудові рішення не відповідають.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з 26 жовтня 1958 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 16 грудня 2002 року.

На підставі рішення зборів колгоспників колгоспу ім. Кірова Білозерського району Херсонської області від 7 лютого 1976 року № 1 ОСОБА_6 надана у користування присадибна земельна ділянка загальною площею 0,12 га та проведений відвід цієї ділянки по АДРЕСА_2 з визначенням меж відповідно до акта від 24 вересня 1975 року.

Рішенням Білозерської районної ради Херсонської області від 7 травня 1976 року № 203/10 ОСОБА_6 надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку на вказаній земельній ділянці та видано свідоцтво на забудову садиби в сільських населених пунктах, із погодженим планом забудови садиби (житлового будинку загальною площею 96 кв. м, веранди площею 27 кв. м та літньої кухні площею 24 кв. м із визначенням строку завершення будівництва до 1978 року) і дозвіл на право виконання будівельних робіт.

Згідно зтехнічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 та висновку від 26 лютого 2013 року № 898 про технічний стан приватного житлового будинку домоволодіння складається із житлового будинку з прибудовою, що побудовані у 1976 році, а також кухні, прибудови до неї, трьох сараїв та навісу 1977 року забудови.

Із записів погосподарських книг за 1980-2010 роки встановлено, що головою домогосподарства по АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_6 Разом з тим згідно з відмітки в технічному паспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок державна реєстрація права власності на нерухоме майно не проводилась.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6, після смерті якого із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулися його діти: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, які є спадкоємцями першої черги.

20 жовтня 2006 року померла їхня мати - ОСОБА_7, яка як подружжя була співвласником житлового будинку.

Відповідно до ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 24, ст. 25, ч. 1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України, чинного на час побудови спірного домоволодіння, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Також аналогічне правове положення закріплене вст. ст. 60, 70 СК України.

Встановлено, що житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями по АДРЕСА_1 належав на праві спільної сумісної власності батькам сторін: ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, відкрилась спадщина на 1/2 частину вказаного домоволодіння.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1222, ч. 1 ст. 1220, ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України).

Згідно зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені в ст. ст. 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У ч. 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Так, ОСОБА_5 зазначав, що на момент смерті матері - ОСОБА_7, постійно проживав з нею, оскільки вона тяжко хворіла та потребувала постійного догляду, який він здійснював до її смерті. Після смерті матері продовжує проживати у житловому будинку АДРЕСА_1, тому вважав, що прийняв спадщину відповідно до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України. При цьому зазначав, що за час проживання за вищевказаною адресою ним особисто проведено ряд будівельних робіт.

На підтвердження зазначених фактів у матеріалах справи наявний акт обстеження житла по АДРЕСА_1 (а.с. 140).

Проте суди на зазначені обставини та докази уваги не звернули, не перевірили, чи прийняв ОСОБА_5 спадщину відповідно до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Таким чином, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 315 ЦПК України суди на зазначені положення закону та обставини справи уваги не звернули, не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, не визначилися з характером спірних правовідносин, доводів сторін належним чином не перевірили, не надали їм належної правової оцінки та дійшли передчасного висновкупро задоволення позову.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 18 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 10 листопада 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик