РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 643/10383/17

Провадження № 2/643/5231/17

25.10.2017 Московський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого - Скотаря А.Ю.,

при секретарі - Кречетовій М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом в обґрунтування якого зазначила, що в період шлюбу з ОСОБА_2 народила доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 05.05.2017 шлюб між сторонами розірвано, проте ще до офіційного розлучення, а саме з лютого 2016 року сторони проживають окремо, так як відповідач пішов з сім'ї заради іншої жінки, залишивши позивача з восьмимісячною на той час дитиною на руках, без грошей, власного житла, роботи.

З того часу відповідач з позивачем та їх донькою не спілкується, вихованням, оздоровленням та забезпеченням умов проживання останньої не займається, участі в утримання доньки не приймає.

На теперішній час на тимчасово окупованій території у м. Горлівка Донецької області, звідки сторони переїхали до м. Харкова на початку антитерористичної операції, позивч має власне житло, там проживають батьки, дідусь та бабуся ОСОБА_1, а також мати, бабуся та дід відповідача, з якими позивачка має гарні стосунки, проте не може ні навідатись до свого власного житла, ні навідати родичів разом з дитиною, так як відповідач на неодноразові звернення до нього з проханням надати дозвіл на виїзд доньки за межі України не відповідає.

Крім того, у позивача є родичі у Росії, Чорногорії, Ізраїлі, які запрошують до себе; позивач має бажання і можливість навідати їх, а також відпочити за кордоном у Туреччині, Єгипті чи Грузії, проте через відсутність дозволу відповідач на виїзд їх малолітньої дитини за кордон не може цього зробити.

Враховуючи, що відповідач чинить перешкоди в наданні дозволу на виїзд доньки за кордон позивач просить надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд з малолітньою донькою ОСОБА_3 без згоди та супроводу батька на тимчасово неконтрольовану українською владою територію, а також за кордон, а саме до м. Горлівка Донецької області, Російської Федерації, Чорногорії, Ізраїлю, Туреччини, Єгипту та Грузії на два роки від дня набрання рішенням суду законної сили з обов'язковим поверненням на територію України.

До суду представник позивача подала заяву в якій просила розглянути справу у свою та позивача відсутність, задовольнити позов. Проти ухвалення заочного рішення заперечувала.

Відповідач до суду не з'явився, про дату й час слухання справи сповіщався належним чином за місцем фактичного проживання/перебування, причини неявки не повідомив, що не є перешкодою для розгляду справи.

Суд, дослідивши надані докази, встановив наступні обставини і відповідні їм правовідносини: позивач та відповідач, шлюб між якими розірвано згідно рішення Московського районного суду м. Харкова від 05.05.2017, є батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка на теперішній час проживає разом з матір'ю (а.с. 5-16).

Наявність у власності позивача нерухомості у м. Горлівка Донецької області підтверджується документами (а.с. 17-25).

Не підлягає сумніву й факт неодноразових звернень позивача до відповідача через соціальні Інтернет мережі та за допомогою СМС-повідомлень з проханням як надати допомогу на утримання доньки, так і надати дозвіл на виїзд дитини за межі України без супроводу батька, що підтверджує викладені в позові обставини (а.с. 26-35).

Разом з тим слід зазначити, що в ст. 141 СК України закріплено правило, згідно якого мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до абз. 3 ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Підпунктом 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27.01.1995 № 57 з наступними змінами виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Аналіз зазначених нормативно-правових актів дає привід для висновку, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька на майбутнє, без визначення конкретної держави прямування та часу перебування дитини в такій державі суперечить нормам, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, фактично позбавляє батька дитини можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею, та, зокрема, приймати участь у вирішенні питань необхідності чи доцільності виїзду дитини за кордон у кожному конкретному випадку.

Таким чином, враховуючи положення ст.ст. 10, 11 ЦПК України, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог у тих межах, в яких вони заявлені.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57, ст.ст. 141, 157 СК України, ст.. 313 ЦК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області через Московський районний суд м. Харкова шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з моменту його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з моменту отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя А.Ю. Скотар