Ухвала

іменем україни

25 жовтня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом виконавчого комітету Миколаївської міської ради до ОСОБА_3, третя особа - приватне підприємство «ЖЕК-10», про виселення за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 25 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року виконавчий комітет Миколаївської міської ради звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому просив виселити ОСОБА_3 із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що до комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва належить однокімнатна квартира АДРЕСА_1, житловою площею 16,3 кв. м, яка перебуває на балансі приватного підприємства «Шалгіс». Дана квартира не приватизована та не є службовою.

За відомостями приватного підприємства «ЖЕК-10» відповідальним квартиронаймачем є ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Інших зареєстрованих осіб у квартирі немає.

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернулася до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_4, Миколаївської міської ради, виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання права користування квартирою АДРЕСА_1

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 04 червня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 грудня 2015 року ОСОБА_4 визнано такою, що втратила право користування спірною квартирою.

Незважаючи на те, що у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання за нею права користування вказаною квартирою було відмовлено, вона до теперішнього часу не звільнила спірне жиле приміщення.

Враховуючи вищенаведене та зважаючи на те, що відповідачка проживає у спірному житловому приміщенні без достатніх правових підстав, позивач просив виселити її із нього без надання іншого.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 25 жовтня 2016 року, позов виконавчого комітету Миколаївської міської ради задоволено. Виселено ОСОБА_3 із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що квартира АДРЕСА_1 не приватизована і не є службовою, належить до комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва і перебуває на балансі приватного підприємства «Шалгіс».

Відповідно до довідки приватного підприємства «ЖЕК-10» відповідальним квартиронаймачем вказаної квартири значилась ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, окрім неї у квартирі інші особи не зареєстровані.

З 1999 року й до теперішнього часу у спірному житловому приміщенні проживає ОСОБА_3, яка у 2014 році звернулась до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом про визнання за нею права користування ним.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 04 червня 2015 року, яке набрало чинності, у задоволенні її позову відмовлено у зв'язку відсутністю доказів родинних відносин із ОСОБА_4, дотримання ОСОБА_3 порядку вселення у це приміщення та відсутністю письмової згоди наймача ОСОБА_4 та ведення ними спільного господарства.

Також установлено, що відповідачка у спірний квартирі за час проживання зареєстрована не була, а з липня 2013 року й до теперішнього часу зареєстрована АДРЕСА_2 тобто зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням.

Відповідальний квартиронаймач ОСОБА_4 у 1999 році виселилась з вказаної вище квартири, у зв'язку із чим у серпні 2015 року виконавчий комітет Миколаївської міської ради звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом про визнання її такою, що втратила право користування цим житловим приміщенням.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 грудня 2015 року ОСОБА_4 визнано такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 Вказане рішення набрало чинності.

Суд першої інстанції, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності (ст. 212 ЦПК України), з дотриманням вимог ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_3, як тимчасовий мешканець, підлягає виселенню зі спірної квартири без надання іншого жилого приміщення, оскільки самостійного права користування квартирою вона не має. При цьому, суд зазначив, що тривалість проживання у спірній квартирі не є правовою підставою набуття права на неї.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам ст. 316 ЦПК України.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами попередніх інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи скарги щодо пропуску строку позовної давності до вимог про виселення не заслуговують на увагу, оскільки відносини в даному випадку є триваючими.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень, також не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з цими висновками щодо їх оцінки.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 25 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Ф. Хопта

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.П. Штелик