Справа № 181/885/17
Провадження № 2/181/293/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" жовтня 2017 р. смт. Межова

головуючого судді Юр'єва О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Паньковської М.А.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Межова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на проживання та користуваня житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

09 жовтня 2017 року до Межівського районного суду Дніпропетровської області звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на проживання та користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що з відповідачкою по справі він перебував в зареєстрованому шлюбі з 7 листопада 1987 року по 20 березня 1996 року. В період шлюбу вони придбали жилий будинок з надвірними будівлями, який розташовано по АДРЕСА_2. Цей будинок зареєстровано на його ім'я на підставі договору купівлі-продажу, який посвідчено виконкомом Демуринської селищної ради, Межівського району, Дніпропетровської області, та внесено в реєстр за №75. ОСОБА_3 1 червня 1996 року зареєстрована за вищевказаною адресою, але більше 10 років там не проживає, тому втратила право на проживання та користування житловим приміщенням. Факт реєстрації відповідача в цьому будинку заважає йому користуватися його домоволодінням в повному обсязі, а саме: оформити субсидію на електроенергію, тверде опалення тощо. Самостійно знятися з реєстрації в будинку ОСОБА_3 не бажає.

Позивач просить суд визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право на проживання та користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2.

Позивач у судовому засіданні пояснив, що відповідач не проживає за адресою АДРЕСА_3, більше 10 років. Син ОСОБА_4 проживав у частині будинку, однак 4 роки назад виїхав. Будинок давали на сім'ю. Шлюб розірвали у 1996 році. Після цього відповідачка поїхала жити до матері. Через три роки повернулася з міліцією і судовим виконавцем - закрили зал і кухню, а йому залишили дві спальні. Будинок має два виходи. Він проживає разом зі співмешканкою вдвох.

Представник позивача, ОСОБА_2 у судовому засіданні надав пояснення аналогічні вищевикладеним, додатково пояснив, що частина будинку була виділена в користування, а не у власність, як вказано у рішенні суду. Зазначив, що відповідач не є членом сім'ї і не проживає у домоволодінні за адресою АДРЕСА_2, більше 10 років.

Відповідач надала суду письмові заперечення, в яких пояснила, що викладені у позові факти є недоведеними та не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки: частина домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2, належить їй на праві власності, згідно рішення Межівського районного суду від 17.03.1998 року.(справа №2-22/1998 р.). Зазначає, що позивач є співвласником зазначеного домоволодіння і хоче самовільно обмежити її права. Заява про те, що факт її реєстрації заважає позивачу користуватися його домоволодінням, а саме оформити субсидію, є необґрунтованою, оскільки відповідно до поданих позивачем документів, до складу його сім'ї входить лише його співмешканка. Тобто, субсидія буде нараховуватися відповідно до поданої довідки і фактично проживаючих осіб у житлі. Тобто, факт її реєстрації ніяким чином не обмежує права позивача. Вона користується своєю частиною домоволодіння. Нещодавно нею була проведена заміна вікна у частині будинку, що належить їй.

У судовому засіданні відповідач, ОСОБА_3, надала пояснення аналогічні викладеним у письмових запереченнях. Додатково пояснила, що їй суд виділив у натурі частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2. Однак їй створили такі умови, що проживати за вказаною адресою неможливо. У 1998 році вона прийшла з представником - державним судовим виконавцем і на підставі рішення суду поділили майно. 30 вересня 2017 року вона поставила нове вікно у веранді. Ключі від будинку у неї є. Раз у місяць вона приходить до домоволодіння.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно копії договору купівлі-продажу посвідченого виконкомом Демуринської селищної ради, Межівського району, Дніпропетровської області, та внесеного в реєстр за №75, ОСОБА_1 27 вересня 1992 року придбав житловий будинок, який розташований за адресою АДРЕСА_2. (а.с.6)

Відповідно до довідки №11202 виданої 29.09.2017 року виконавчим комітетом Демуринської селищної ради Межівського району Дніпропетровської області, та копії відомостей із домової книги, ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4, однак більше 10 років за вказаною адресою не проживає. (а.с.5,8)

Відповідно до довідки №531 виданої 17.03.2015 року виконкомом Демуринської селищної ради, Межівського району, Дніпропетровської області, ОСОБА_1 має наступний склад сім'ї: співмешканка - ОСОБА_5. (а.с.7)

У судовому засіданні встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 07.11.1987 р. по 30.03.1996 р. На підставі рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 17 березня 1998 року, сумісно нажите майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розділено. В результаті чого, ОСОБА_3 було виділено в натурі 1/2 частину домоволодіння по АДРЕСА_2 На підставі вказаного рішення за ОСОБА_3, 11 вересня 1998 року, зареєстроване право особистої власності на 1/2 домоволодіння в БТІ під №6-752, інвентарна справа 547(а.с.18-20).

Судом було задоволено клопотання відповідача та витребувано з архіву суду справу №2-22/1998 р. та оглянуто її у судовому засіданні. Вказане рішення суду від 17 березня 1998 року набрало законної сили та не оскаржувалося.

Також судом встановлено, що ОСОБА_3 користується своєю частиною домоволодіння. Відповідно до угоди б/н від 09 вересня 2017 року, 30 вересня 2017 року ОСОБА_3 здійснила заміну вікна у домоволодінні за адресою АДРЕСА_2

Свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7 пояснили, що відповідач по справі, ОСОБА_3 у домоволодінні за адресою АДРЕСА_2 фактично не проживає. Однак їм відомо, що на підставі судового рішення будинок було поділено між сторонами, та сторони є рівноправними володільцями домоволодіння.

Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Положеннями ст. 150 ЖК Української РСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються протии їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Так, судом встановлено, що позивач взагалі не мав права звертатися з вказаним позовом до суду, адже 1/2 частина домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2, на підставі рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 17 березня 1998 року, належить відповідачці на праві особистої власності, та дане право було зареєстроване за нею БТІ під №6-752, інвентарна справа 547, а враховуючи положення чинного законодавства кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Тому з огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог позивача, а тому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право на проживання та користуваня житловим приміщенням слід відмовити.

Керуючись ст.ст.316, 317, 319, 321, 328,ч.2ст.386,ст.391ЦКУкраїни,ст.ст. 5,10,11,15,60, 209, 212,215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на проживання та користуваня житловим приміщенням відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Межівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для поданя апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: О. Ю. Юр'єв