Справа № 344/5104/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1611/2017
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Пнівчук
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Максюти І.О., Томин О.О.

секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування квартири, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 22 серпня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 звернувся в суд із вищевказаним позовом.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 24.11.1998 року її батьки ОСОБА_3 та ОСОБА_5 придбали квартиру АДРЕСА_1, яка була зареєстрована на ОСОБА_5 згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом міського нотаріального округу Басай Л.І. 24.11.1998 року за №Д 1673.

Після смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, вона - ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_1 у листопаді 2013 року звернулися до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, однак згодом стало відомо, що ОСОБА_5 квартиру, належну їм як подружжю на праві спільної сумісної власнсоті подарував ОСОБА_2

Позивач, посилаючись на те, що згоди на відчуження квартири як подружжя не надавала, просила визнати договір дарування квартири недійсним.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 16.03.2015 року у зв»язку із смертю ОСОБА_3 до участі в справі залучено в якості правонаступника позивача - ОСОБА_1

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 22.08.2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 26.07.2013 року між ОСОБА_5, та ОСОБА_2

ОСОБА_2 на дане рішення подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апелянт вказав, що посилання позивача про те, що договір дарування не був підписаний ОСОБА_5, а від його імені підписалась інша особа не можна брати до уваги, оскільки у справі відсутній висновок експерта (почеркознавча експертиза про те, чи дійсно спірний договір дарування підписував дарувальник ОСОБА_5) чи інша особа.

Також судом не взято до уваги що шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 носив формальний характер, сторони разом не проживали.

Згідно записів у трудовій книжці ОСОБА_7 в період з 1971 року по 2000 роки працював на роботах що прирівнюється до районів крайньої Півночі. Спільне господарство з дружиною не вів, кошти на утримання спільної дочки не надавав, а тому суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що спірна квартира придбана ОСОБА_5 у 1998 році під час перебування у шлюбі та за спільні кошти з ОСОБА_3

На думку апелянта, судом не досліджено та не встановлено де був зареєстрований та проживав ОСОБА_5 на момент купівлі спірної квартири, тобто станом на 24.11.1998 року. Як вбачається з договору купівлі даної квартири місце проживання ОСОБА_8 вказано АДРЕСА_2,однак згідно довідки виконкому Копачинської сільської ради від 29.05.2014 року №294 ОСОБА_5 станом на 1998 рік в с. Копачинці, Городенківського району не проживав та не був зареєстрований.

Посилаючись на зазначені обставини апелянт просив рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У судовому засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_9 підтримали доводи апеляційної скарги з мотивів наведених в ній.

Представник позивача ОСОБА_1- ОСОБА_4 заперечив доводи апеляційної скарги, посилаючись на обґрунтованість висновків суду обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст.303, ч.ч. 2,3 ст.213 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає вищезазначеним вимогам з огляду на наступне.

Матеріалами справи встановлено, що 25.05.1968 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб у виконкомі Кунисівському сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області, про що зроблено відповідний актовий запис за №10 (а.с. 247 т. 1)

Відповідно до копії повторного свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 від 16.09.2014 року 23.02.1969 року від даного шлюбу у подружжя народилась дочка ОСОБА_10 (а.с. 117 том 1).

Встановлено, що 24листопада 1998 року між ОСОБА_11, ОСОБА_12, що діяли від свого імені та від імені ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_5, що проживає в АДРЕСА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири, який, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Басай Л.І., зареєстрований в реєстрі за №Д1673, згідно вказаного договору ОСОБА_5 придбав квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 69 том 1).

26 листопада 2013 року ОСОБА_5 згідно договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінським В.Д., зареєстрованого в реєстрі за №3322 подарував квартиру АДРЕСА_1 - ОСОБА_2

Відповідно до п.2 вказаного договору ОСОБА_5 та поданої заяви - довів до відома ОСОБА_2 про те, що вказана квартира належить йому на праві особистої приватної власності, оскільки на момент набуття права власності на квартиру в шлюбі не перебував та не проживав однією сім»єю без реєстрації шлюбу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

ОСОБА_3 звернулася з позовом про визнання недійсним вищезазначеного договору дарування квартири, посилаючись на те, що дана квартира є спільною сумісною власністю подружжя, а вона як подружжя згоди на укладення договору дарування квартири не надавала.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла, до участі в розгляді справи залучено ОСОБА_1 як правонаступника позивача ОСОБА_3

Постановляючи рішення про задоволення позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_5 на момент укладення договору купівлі-продажу квартири від 24.11.1998 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, доказів про розірвання шлюбу суду не представлено, як і не представлено належних доказів того, що спірна квартира була особистою приватною власністю ОСОБА_5

З таким висновком погоджується колегія суддів.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За змістом статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Встанволено, що при укладенні спірного договору дарування згоду на відчуження квартири ОСОБА_3 не надавала, оскільки ОСОБА_5 при укладенні договору вказав про те, що квартира належить йому на праві особистої приватної власності, оскільки на момент набуття права власності на квартиру в шлюбі не перебував та не проживав однією сім»єю без реєстрації шлюбу.

Разом з тим, судом вставнолено, що станом на час придбання квартири у 1998 році ОСОБА_5 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, шлюб між подружжям у встановленому законом порядку не розірвано, а також не визнано недійсним.

Так, допитані у судовому засіданні суду першої інстанції свідки ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19 підтвердили факт проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_3 однією сім»єю.

Свідок ОСОБА_12 пояснив, що в 1998 році він продав ОСОБА_5 спірну квартиру, оглядати яку він приходив разом із ОСОБА_3

Факт проживання ОСОБА_3 у господарстві ОСОБА_3 з 1968 року по 1979 рік в с. Копачинці Городенківського району підтверджено довідкою виконавчого комітету Кунисівської сільської ради від 17.08.2015 року, виданої на підставі виписок з погосподарських книг за 1967-1969р.р.,1971-1973 р.р., 1974-1976 р.р., 1977-1979 р.р. (а.с.246 т.1).

Доводи апелянта про те, що сімейні відносини ОСОБА_8 та ОСОБА_3 носили фіктивний та формальний характер не підтверджені належними доказами.

Так, його посилання на рішення народного суду Городенківського району від 15.10.1971 року про стягнення аліментів на утримання дочки ОСОБА_10 не може слугувати доказом того, що станом на час придбання спірної квартири у 1998 році подружжя ОСОБА_10 не проживали однією сім»єю.

Та обставина, що ОСОБА_5 згідно записів у трудовій книжці з 23.06.1971 по 14.04.2000 року працював у Російській Федерації на роботах що прирівнювались до районів Крайньої Півночі не дає підстав для висновку про формальність чи фіктивність шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_3

Крім того, у договорі купівлі-продажу квартири від 24.11.1998 року ОСОБА_5, виступаючи покупцем квартири квартиру АДРЕСА_1, зазначив місце свого проживання АДРЕСА_2.

Відповідно до положень ст. 22 Кодеку про шлюб та сім'ю України" майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Статтею 24 цього Кодексу передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші.

Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

З огляду на встановлені обставини в їх сукупності слід дійти висновку, що станом на час придбання квартири ОСОБА_5 проживав разом із своєю дружиною ОСОБА_3 однією сім»єю, придбана квартира являється спільною сумісною власністю подружжя, а тому кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Зважаючи на те, що частки подружжя є рівними, то ОСОБА_5, як власник ? частини спірної квартири міг розпорядитися належною йому часткою на власний розсуд.

Доказів того, що оспорюваний договір дарування квартири, підписаний не ОСОБА_5, а іншою особою, а також те, що волевиявлення ОСОБА_5 при укладенні договору дарування квартири не було вільним та не відповідало його внутрішній волі суду не представлено.

У зв»язку з наведеним, колегія суддів приходить до висновку, що договір дарування квартири слід визнати недійсним не в цілому, а вчастині дарування ? частині квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 26.07.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінським В.Д., зареєстрований за №3322.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 22 серпня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування в ? частині квартири АДРЕСА_1, укладений 26.07.2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінським Віталієм Даниловичем, зареєстрований за №3322.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча О.В.Пнівчук

Судді: О.О. Томин

І.О. Максюта