Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 321/814/16Головуючий у 1-й інстанції Олійник М.Ю.
Пр. № 22-ц/778/1314/17Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 23 січня 2017 року у справі за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_3 «ПРИВАТБАНК» (надалі ОСОБА_3) до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № б/н від 12 грудня 2005 року станом на 29.05.2016 року у розмірі 34679,66 грн., яка складається із: 3161,36 грн. заборгованості за кредитом; 29390,70 грн. заборгованості по відсоткам за користування кредитом; а також штрафів відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 1627,60 грн. штраф (процентна складова), від сплати якої у добровільному порядку відповідач на користь Банку ухиляється.

Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 23 січня 2017 року позов Банку задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Банку заборгованість за відсотками за кредитним договором від 12 грудня 2005 року в сумі 8716,92 грн., та судовий збір в сумі 346,43 грн., а всього в сумі 9063,35 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с.116-122) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Також окремо від апеляційної скарги відповідач ОСОБА_2 подав апеляційному суду клопотання (а.с. 118), в якому просив витребувати у Банку оригінал договору б/н від 12 грудня 2005 року, останній потрібен для подальшого призначення почеркознавчої експертизи.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 02 березня 2017 року (а.с.137) апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відповідача відкрито, справу призначено до апеляційного розгляду (а.с.139).

У судовому засіданні 11 травня 2017 року розпочато розгляд цієї справи апеляційним судом по суті: заслухано доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, оголошено перерву у розгляді цієї справи в порядку задоволення клопотання представника Банку про надання ним для огляду апеляційному суду на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України оригіналу заяви ОСОБА_2 від 12.12.2005 року (а.с.145), на 27 липня 2017 року з урахуванням навантаженості судді-доповідача та колегії суддів, яка має постійний склад, а також відпустки судді доповідача та колегії суддів, яка має постійний склад, у період з 12 по 30 червня 2017 року (а.с.148).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 27 липня 2017 року не відбувся та був відкладений в порядку часткового задоволення клопотання відповідача, а саме: витребування у Банку ухвалою апеляційного суду (а.с. 148-148) оригіналу заяви ОСОБА_2 від 12.12.2005 року для огляду у судовому засіданні у цій справі, на 26 жовтня 2017 року з урахуванням навантаженості судді-доповідача та колегії суддів, яка має постійний склад, а також відпустки судді доповідача у період з 14 вересня по 17 жовтня 2017 року включно, а також відпустки колегії суддів, яка має постійний склад, у цей період (а.с.158).

25 жовтня 2017 року ОСОБА_3 надав апеляційному суду на виконання вищезазначеної ухвали апеляційного суду письмові пояснення та документи, за змістом яких у Банку проводилась відповідна службова перевірка, за результатами якої встановити місцезнаходження анкети-заяви ОСОБА_2 від 12.12.2005 року не представилось можливим.

У судове засідання 26 жовтня 2017 року належним чином повідомлені апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (а.с.150-151) всі особи, які беруть участь у справі, не зявились.

Банк про причини неявки свого представника апеляційний суд не сповістив, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавав.

Відповідач ОСОБА_2 подав апеляційному суду поштою заяву (а.с. 149-150), в якій просив відкласти розгляд справи у звязку із сімейними обставинами, при цьому взагалі не зазначив, з яких саме сімейних обставин та не надав доказів останніх.

При цьому, встановлено, що ОСОБА_2 завчасно ще 27 липня 2017 року був повідомлений апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (а.с.151), раніше у судовому засіданні 11 травня 2017 року ОСОБА_2 вже надавав апеляційному суду свої усні пояснення з приводу своєї апеляційної скарги у цій справі (а.с. 144-145), клопотання про призначення почеркознавчої експертизи у цій справі в апеляційній скарзі чи окремо перед апеляційним судом відповідач ОСОБА_2 не заявляв, хоча мав реальну можливість на протязі всього розгляду апеляційним судом цієї справи скористатись цим правом, надати останнє апеляційному суду у встановленому ЦПК порядку (у письмовому вигляді) поштою, факсом тощо.

В силу вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом двох місяців з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до розгляду (ст. 303-1 ч.1 ЦПК України).

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажними причини неявки у дане судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, та на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила у задоволенні заяви відповідача ОСОБА_2 про відкладення розгляду цієї справи відмовити, розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю всіх осіб, які беруть участь у справі.

В силу вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

Банк із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції погодився, останнє в апеляційному порядку не оскаржував.

При вищевикладених обставинах, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі переглядається апеляційним судом лише в межах доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі у повному обсязі, керувався ст.ст. 10, 11, 60, 88, 131, 208-209, 212-215 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог Банку у цій справі лише в частині їх задоволення.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 12 грудня 2005 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», згідно рішенням загальних зборів акціонерів від 30 квітня 2009 року) та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, шляхом заповнення та підписання ОСОБА_2 заяви про бажання оформити на своє імя кредит (а.с. 10).

Згідно ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За змістом ч. 1 ст. 626, ст. 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до п. 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які с обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно з ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, судом першої інстанції було правильно встановлено, що між сторонами 12 грудня 2005 дійсно було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в сумі 4500 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 48 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Пунктом 9.12 Умов та правил надання банківських послуг встановлено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк.

В заяві ОСОБА_2 на отримання кредиту зазначено, що відповідач ознайомився і згоден з умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, що були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді (а.с. 10).

Крім того, розпискою держателя карти від 12 грудня 2005 року підтверджується отримання відповідачем платіжної картки та ознайомлення з правилами користування карткою (а.с. 94).

Заперечення відповідача ОСОБА_2 щодо неукладання ним договору на отримання кредитних коштів в повній мірі спростовуються письмовими доказами, наданими суду першої інстанції Банком, згідно із якими ОСОБА_2 підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», складають між ним та банком договір, що підтверджується підписом відповідача у заяві.

Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття умов кредитування, передбачених умовами укладеного договору від 12 грудня 2005 року.

Суд першої інстанції правильно вважав, що твердження відповідача щодо непідписання ним будь-яких документів на отримання кредитних коштів не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки відповідачем не надано жодних належних доказів та не заявлялись клопотання щодо їх забезпечення.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобовязується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки.

В силу вимог ст. 1048 ЦК України розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. На підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України.

Банк свої зобовязання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

Відповідно до п.6.5 Умов та правил надання банківських послуг, позичальник зобовязується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором.

Згідно із ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до п.6.6 Умов та правил надання банківських послуг, у разі невиконання зобовязань за договором, на вимогу банку клієнт зобовязаний виконати зобовязання з повернення кредиту, оплати винагороди банку.

Власник карти зобовязаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту, згідно п. 6.7 Умов та правил надання банківських послуг.

Згідно із ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання.

Відповідно до кредитного договору, при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 120 днів, позичальник зобовязаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову (п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг).

Відповідач не повернув своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що підтверджується розрахунками Банку щодо заборгованості за договором (а.с. 6-8, 90-93).

Із наданого банком розрахунку заборгованості судом першої інстанції було правильно встановлено, що що останній платіж у погашення кредиту ОСОБА_2 здійснив 14 березня 2007 року.

Заборгованість за кредитним договором № б/н від 12 грудня 2005 року визначена позивачем станом на 29 травня 2016 року у розмірі 34679,66 грн., яка складається із: 3161,36 грн. заборгованість за кредитом; 29390,70 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; а також штрафи відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 1627,60 грн. штраф (процентна складова).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Відповідно до частини п'ятої статті 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Так як п. 6.6 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що у разі невиконання зобовязань за договором, на вимогу банку клієнт зобовязаний виконати зобовязання з повернення кредиту та оплати винагороди банку, з моменту порушення умов договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив та відповідно позичальник зобов'язаний погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення коштів.

Судом першої інстанції також було правильно встановлено, що останній платіж за кредитним договором № б/н від 12 грудня 2005 року у погашення заборгованості відповідач здійснив 14 березня 2007 року, а тому за визначенням п. 6.6 договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив.

Оскільки строк виконання основного зобов'язання було змінено 14 березня 2007 року, то саме з цього моменту в позивача виникло право щодо захисту своїх порушених прав, однак ОСОБА_3 звернувся до суду з зазначеним позовом лише 16 червня 2016 року, тобто зі спливом строку позовної давності до частини заборгованості.

Посилання представника Банку у письмових поясненнях на заяву-анкету відповідача від 10 липня 2015 року про приєднання до нових Умов та Правил надання банківських послуг, як на визнання ним свого боргу перед Банком, що перериває перебіг позовної давності, суд першої інстанції правильно вважав безпідставними.

Встановлено, що про застосування позовної давності ОСОБА_2 подав до суду першої інстанції відповідну заяву (а.с. 36).

Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. Відповідно до статті 261 ЦК України перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У частині 3 статті 267 ЦК України зазначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Разом із тим, за змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягає стягненню з відповідача у межах строку позовної давності, що відповідає правовій позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Відповідно до розрахунку позивача розмір відсотків за кредитом у межах строку позовної давності за період з 16 червня 2013 року по 16 червня 2016 року (дата звернення до суду) становить 8716,92 грн. (29390,70 -20673,78).

Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов'язання за даним договором.

Ст. 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов'язання.

Згідно із ч.2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги невиконання зобовязань відповідачем ОСОБА_2 за кредитним договором від 12 грудня 2005 року та враховуючи сплив позовної давності стосовно вимог в частині стягнення суми заборгованості по кредиту, суд першої інстанції правильно вважав, що позовні вимоги Банку у цій справі підлягають задоволенню в частині заборгованості за відсотками в межах строку позовної давності в сумі 8716,92 грн.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію відповідача, висловлену ним в його запереченнях на позов Банку у цій справі, та яку він вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Вищезазначений розмір заборгованості у вигляді процентів з відповідача ОСОБА_2 на користь Банку за вищезазначеним кредитним договором судом першої інстанції стягнуто в межах строку позовної давності, про застосування якої у цій справі заявляв відповідач у суді першої інстанції (а.с.36).

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення відповідача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідач ОСОБА_2 не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову Банку у цій справі та зокрема в частині його задоволення.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача, зокрема: розяснював відповідачу ОСОБА_2 у судовому засіданні у цій справі 11 травня 2017 року його право заявити (не заявити) клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи (а.с.144-145), а також наслідки незаявлення такого клопотання, а саме те, що апеляційний суд буде переглядати законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги відповідача на підставі наявних у цій справі матеріалів та доказів.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Однак, встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не скористався своїм вищезазначеним правом заявити вищезазначене клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи у цій справі, розяснене йому апеляційним судом, хоча для цього ОСОБА_2 мав достатньо часу.

Крім того, встановлено, що клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи взагалі не заявлялось відповідачем ОСОБА_2 у суді першої інстанції у цій справі, а тому не було предметом розгляду суду першої інстанції у цій справі взагалі.

А тому, якщо б ОСОБА_2, навіть, було заявлено в апеляційному суді клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи у цій справі, апеляційний суд не мав би права його задовольняти в силу вимог ст. 303 ч. 2 ЦПК України, оскільки це клопотання не було предметом розгляду суду першої інстанції у цій справі взагалі.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції правильно виходив із презумпції правомірності правочину вищезазначеного кредитного договору сторін №б/н від 12 грудня 2005 року.

Оскільки, в силу вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідач ОСОБА_2 не заявляв зустрічних позовних вимог у цій справі про визнання недійсним вищезазначеного кредитного договору сторін.

Також ОСОБА_2 не було надано суду у матеріали цієї справи рішення суду про визнання недійсним вищезазначеного кредитного договору сторін в іншій справі.

Доказами, передбаченими ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі, можуть бути визнані апеляційним судом та прийняті до уваги матеріали, надані Банком на виконання вищезазначеної ухвали апеляційного суду (а.с.153-157), із змісту яких вбачається, що встановити місцезнаходження анкети-заяви ОСОБА_2 від 12.12.2005 року не представилось можливим, однак ОСОБА_2 користувався послугами Банку на підставі заяви від 12.12.2005 року (фото ОСОБА_2 із його паспортом із електронної бази Банку а.с. 153).

Крім того, згідно із ч. 6 ст. 147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обовязковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що Банком у матеріали цієї справи були надані інші належні письмові докази, із змісту яких вбачається, що відповідач Єрьоменко О.В. укладав вищезазначений кредитний договір, як власник картки постійно користувався нею, знімав грошові кошти з неї та погашав їх до певного періоду (належним чином завірена Банком копія заяви Єрьоменка О.В. від 12 грудня 2005 року а.с. 10, анкета заява Єрьоменка О.В. від 10.07.2015 року про приєднання до Умов і правил надання банківських послугу в ПриватБанку а.с. 43, довідка Банку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, оформленої на Єрьоменка О.В. (договір № б/н від 12.12.2005 року) а.с. 89, виписка Банку по рахунку Єрьоменка О.В. про рух коштів а.с. 90-93, розписка Єрьоменка О.В. про отримання особисто 12.12.2005 року платіжної карти а.с. 94, довідка Банку про номер карти Єрьоменка О.В. а.с. 95, фото Єрьоменка О.В. із його паспортом із електронної бази Банку а.с. 153 тощо).

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Деякі додаткові помилкові посилання суду першої інстанції в обґрунтування оскаржуємого рішення у цій справі не призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті, а тому не можуть бути підставою для скасування чи зміни останнього апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Крім того, встановлено, що судом першої інстанції також правильно з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України оскаржуємим рішенням вирішено питання про розподіл між сторонами понесених ними судових витрат у цій справі, повязаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови відповідачу ОСОБА_2 у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок Банку будь-яких судових витрат, повязаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору (а.с. 115), сплаченого ним при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 23 січня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1 ОСОБА_4ОСОБА_5