Єдиний унікальний номер 237/421/17 Номер провадження 22-ц/775/1574/2017

Єдиний унікальний номер 237/421/17 Головуючий у 1 інстанції Ліпчанський С.М.
Номер провадження 22-ц/775/1574/2017 Доповідач Дундар І.О.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2017 року

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Дундар І.О.

суддів Новосядлої В.М., Хейло Я.В.,

за участю секретаря Ситнік Д.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_2 та Моторного (транспортного) страхового бюро України про відшкодування шкоди, завданої злочином

за апеляційними скаргами Військової частини НОМЕР_1 та Моторного (транспортного) страхового бюро України

на рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 10 липня 2017 року,-

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому вказав, що 5 лютого 2016 року ОСОБА_2 на автомобілі УРАЛ військовий номерний знак НОМЕР_2 , який належить Військовій частині НОМЕР_1 зіткнувся з автомобілем КІА Ріо, під керуванням її чоловіка ОСОБА_3 , внаслідок чого чоловік помер. Вироком Мар`їнського районного суду від 2 грудня 2016 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченому ст.415 КК України. Матеріальна шкода від ДТП складається з витрат на поховання в сумі 23844,09 грн. та вартості пошкодженого автомобіля в сумі 280024,06 грн., які просила стягнути солідарно з Військової частини НОМЕР_1 , Моторного (транспортного) страхового бюро України та ОСОБА_2 .. Крім того, просила стягнути з ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди 400000 грн. та в рахунок відшкодування судових витрат 10000 грн., з МТСБУ на відшкодування моральної шкоди 100000 грн.

Рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області від 10 липня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої смертю чоловіка, ОСОБА_3 , 400 000 грн.; стягнуто солідарно з військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_3 ), ОСОБА_2 та Моторно-транспортного страхового бюро України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої неправомірними діями ОСОБА_2 50 000 грн.; стягнуто солідарно з військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_3 ), ОСОБА_2 та Моторно-транспортного страхового бюро України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої неправомірними діями ОСОБА_2 253 868,15 грн.; стягнуто з Моторно-транспортного страхового бюро України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої смертю чоловіка, ОСОБА_3 , 100 000 грн.; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування судових витрат 10 000 грн.

В апеляційній скарзі Військова частина НОМЕР_1 просили скасувати рішення в частині солідарного стягнення матеріальної шкоди з Військової частини НОМЕР_1 , ухвалите нове, яким в задоволенні позову до них відмовити в повному обсязі, оскільки рішення необґрунтоване, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права суд не з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. Так, суд не звернув уваги на те, що позовні вимоги полягають в тому, що позивач бажає отримати відшкодування шкоди за пошкодження майна транспортного засобу, належного її чоловіку та відшкодування шкоди в зв`язку з його смертю і не дав належної оцінки положенням ст.1187, 1188, 1201 ЦК України в частині визначення особи, яка повинна відповідати за шкоду та особи, якій завдано шкоду. Також суд не визначив вартість залишків знищеного автомобіля, що не дає можливості визначити різницю між вартістю транспортного засобу безпосередньо перед та після ДТП і встановити необхідний для відшкодування розмір шкоди.

В апеляційній скарзі Моторне (транспортне) страхове бюро України просили скасувати рішення, відмовити в задоволенні позовних вимог до них в повному обсязі, оскільки рішення незаконне, безпідставне та необґрунтоване. Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідати за спричинену шкоду повинна особа, яка винна в ДТП, також суд не дав належної оцінку тому, що з позовом звернулась дружина загиблого ОСОБА_3 , яка не надала докази щодо відкриття спадщини, її прийняття, нормами Цивільного кодексу, які регулюють спадкові правовідносини, позов не обґрунтовувала. Крім того, позивач взагалі не зверталась до МТСБУ з повідомленням та заявою про відшкодування шкоди та станом на сьогоднішній день сплив річний строк звернення з моменту ДТП, що є підставою для відмови в здійсненні регламентної виплати на підставі п.п.37.1.4 п. 37.1 ст.37 Закону України «Про ОЦВ»; позивачем не доведено розмір матеріальної шкоди; відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди та солідарного стягнення спричиненої шкоди

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 заперечувала проти апеляційних скарг, просила рішення суду залишити без змін.

Представник відповідача Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 підтримав доводи апеляційної скарги, просив задовольнити, в подальшому до суду не з`явився.

Відповідач ОСОБА_2 та представник МТСБУ до суду не з`явились, ОСОБА_2 повідомлений про день та час розгляду справи належним чином - в порядку ч. 6 ст. 76 ЦПК України, представник МТСБУ телефонограмою, яка передана 12 жовтня 2017 року та зареєстрована в Журналі телефонограм за № 4718.

Заслухавши доповідача, присутніх осіб, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню за таких підстав.

Відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Виходячи з апеляційної скарги Військова частина НОМЕР_1 оскаржує рішення суду лише в частині солідарного стягнення матеріальної шкоди, в апеляційній скарзі МТСБУ оскаржує рішення суду в частині позовних вимог до їх установи.

Отже саме в таких межах переглядає рішення суд апеляційної інстанції, рішення суду в частині позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди та судових витрат не оскаржується.

Задовольняючи частково позовні вимоги, стягуючи солідарно з Військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_3 ), ОСОБА_2 та Моторно-транспортного страхового бюро України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої неправомірними діями ОСОБА_2 50 000 грн. та 253 868,15 грн. та моральної шкоди з МТСБУ, суд першої інстанції виходив з положень ст.1166, 1167, 1187, 1191, 1201 ЦК України, ст.1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», п.23.1 ст.23, п.30.2 ст.30, п.28.2.1 ст.38, п.41.1 ст.41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Жодних висновків, які виходять з аналізу зазначених норм права рішення суду не містить.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам цивільно-процесуального закону не відповідає.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Під час розгляду даної справи судом першої інстанції взагалі не з`ясовані обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права, що є підставами для скасування рішення суду в оскаржуваній частині.

З матеріалів справи вбачається, що 5 лютого 2016 року ОСОБА_2 , керуючи транспортною машиною марки УРАЛ 4320, військовий номерний знак НОМЕР_2 , рухаючись по автодорозі Тимирівка - Велика Новосілка Курахове - Мар`їнка, виїхав на зустрічну смугу руху дороги, внаслідок чого відбулось зіткнення з легковим автомобілем марки КІА РІО державний номерний знак НОМЕР_4 під керуванням ОСОБА_3 , що спричинило загибель потерпілого (арк..спр.9-10).

На підставі ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно реєстраційних даних транспортного засобу (арк..спр.13) автомобіль марки УРАЛ реєстраційний номер НОМЕР_2 належить Військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідно до ч. 1 ст.1172 ЦК Уукраїни юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

За змістом п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27 березня 1992 року N 6 не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки з зв`язку з трудовими відносинами з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор тощо). Така особа може бути притягнена до відповідальності лише самим володільцем джерела підвищеної небезпеки в регресному порядку, враховуючи характер відносин, які між ними склалися; п. 5 - під час розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди за ст. 1172 ЦК України суди повинні мати на увазі, що крім загальних підстав, передбачених ст. 1166 ЦК України, відповідальність юридичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяно шкоду, перебуває у трудових відносинах із цією організацією, і шкоду було заподіяно нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків незалежно від того, яким саме працівником цієї організації (постійним, сезонним, тимчасовим, за трудовим договором чи на інших умовах) вона була.

Факт наявності між володільцем та особою, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки, трудових відносин має бути підтверджений належними доказами (первинними документами, довідкою Фонду соціального страхування на випадок безробіття, довідкою органу Державної податкової служби України тощо).

З матеріалів справи виходить, що ОСОБА_2 водій групи інженерного забезпечення, зарахований до списків особового складу частини наказом №51 від 10 березня 2015 року по військовій частині НОМЕР_3 польова пошта (арк..спр.179), наказом №269 від 8 грудня 2015 року він вважається таким, що вибув у відрядження в Донецьку область (арк..спр.179); наказом №94 від 2 травня 2016 року по військовій частині НОМЕР_3 польова пошта він виключений зі списків особового складу частини (арк..спр180).

На підставі дорожього листа №70 від 5 лютого 2016 року (арк..спр.181-182) водій ОСОБА_2 вибув на маршрут «Богоявленка Маріуполь».

Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Отже, під час розгляду справи було достовірно встановлено, шо ОСОБА_2 скоїв ДТП під час виконання трудових обов`язків, тому відповідальність за завдану шкоду, повинна нести Військова частина НОМЕР_1 , оскільки вказана військова частина була його місцем проходження військової служби, а ДТП сталася під час виконання ним військового обов`язку як водія- групи інженерного забезпечення.

В той же час згідно із ст..41.1 Закону України від 01 липня 2004 року № 1961-IV "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння: а) транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

З матеріалів справи виходить і це не заперечується сторонами, що власник транспортного засобу, водій якого винний у ДТП, свою цивільно-правову відповідальність не застрахував.

На підставі ст.22.1 Закону- у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Виходячи з викладеного відповідальність за спричинену матеріальну шкоду в межах страхових сум повинно нести МТСБУ.

При цьому апеляційний суд вважає необґрунтованим посилання в апеляційній скарзі МТСБУ на те, що відсутні підстави для відшкодування шкоди, оскільки потерпілий не звертався до них з відповідною заявою.

Дійсно, за змістом ст. 35.1 Закону України від 01 липня 2004 року № 1961-IV "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

ОСОБА_1 з повідомленням та заявою до МТСБУ не зверталась.

Але з моменту звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом 2 лютого 2017 року, коли про дане ДТП дізналось МТСБУ, до часу ухвалення рішення 10 липня 2017 року вони не вчинили жодних дій щодо відшкодування шкоди.

Крім того, статтею 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено вичерпний перелік підстав для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати), жодна з яких не має відношення до даної справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що минув рік з моменту ДТП, що є підставою для відмови у здійсненні регламентної виплати безпідставні.

Дійсно, на підставі ст.37.1 Закону підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Але ОСОБА_1 звернулась до суду менше ніж через рік після ДТП (ДТП сталося 5 лютого 2016 року, з позовом вона звернулась 2 лютого 2016 року).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила відшкодувати матеріальну шкоду, яка виявилася у витратах на поховання чоловіка в сумі 23844,09 грн. та суми за пошкоджений автомобіль 280024,06 грн. (арк..спр.1-5).

В обгрунтування понесених витрат на поховання ОСОБА_1 надала накладну №169 від 8 лютого 2016 року на суму 14415,42 грн. за поминальний обід Артюх (арк..спр.20), чекі на придбання продуктів харчування від 6 лютого 2016 року на суми 14,74 грн., 753,03 грн., 229,00 грн. та від 7 лютого 2016 року на суми 237,38 грн., 2639,52 грн. (арк..спр.21).

В той же час за змістом ст.2 Закону України від 10 липня 2003 року № 1102-IV "Про поховання та похоронну справу" поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству.

При цьому під витратами на поховання маються на увазі витрати на забезпечення комплексу заходів та обовязкових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом у могилу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству, тобто понесені на організацію поминального обіду затрати не відносяться до витрат з поховання.

Виходячи з викладеного в задоволенні даних позовних вимог належить відмовити.

Крім того, в матеріалах справи міститься товарний чек від СПД «Козина» за 6 лютого 2016 року на суму 2929 грн. за ритуальні послуги (арк..спр.22).

На підставі ч.1 ст.1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.

Згідно зі ст.27.4 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», витрати на поховання (у тому числі на ритуальні послуги і обряди) відшкодовуються тій особі, яка понесла ці витрати.

В чеці за ритуальні послуги взагалі не зазначено особу, яка сплатила такі витрати.

Також в матеріалах справи наявна квитанція Приватбанку від 2 березня 2016 року про оплату за послуги автотранспорта за рахунком №31 від ОСОБА_1 (арк..спр.22), але не зазначено які саме послуги автотранспорту було надано.

Отже, думка про те, що витрати на ритуальні послуги понесла позивач ОСОБА_1 та те, що витрати на автотранспорт мають відношення до поховання є припущенням.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі

Виходячи з положень ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі викладеного, в задоволенні даних позовних вимог також належит відмовити.

Крім того, в позовній заяві ОСОБА_1 просила відшкодувати матеріальну шкоду за пошкоджений автомобіль.

З матеріалів справи вбачається, що автомобіль КІА РІО реєстраційний номер НОМЕР_5 зареєстрований за ОСОБА_3 (арк..спр.201).

Зі спадкової справи вбачається, що після смерті ОСОБА_3 5 лютого 2016 року (арк..спр.8, 214) до нотаріальної контори у встановлений законом строк звернувся його син ОСОБА_5 з заявою про відмову від спадщини на користь матері ОСОБА_1 (арк..спр.213).

Також зі спадкодавцем на час смерті мешкала дружина ОСОБА_1 (арк..спр.7, 215), яка таким чином також прийняла спадщину та підставі ч.3 ст.1268 ЦК України.

За змістом інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (арк..спр.229) свідоцтво про право на спадщину не видавалось.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 386 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої майну фізичної та юридичної особи має власник.

Разом із цим у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27 березня 1992 року N 6 роз`яснено, що оскільки згідно зі ст. 48 Закону України "Про власність" положення щодо захисту права власності поширюється також на особу, яка хоч і не є власником, але володіє майном на праві повного господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором, така особа також вправі вимагати відшкодування шкоди, заподіяної цьому майну. Незважаючи на те, що Закон України "Про власність" втратив чинність, суди повинні враховувати наведені роз`яснення, оскільки вони узгоджуються з положеннями діючого ЦК України.

На підставі ч. 5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Отже факт отримання чи неотримання таким спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину не впливає на його право власності.

Саме до цього зводиться правова позиція Верховного суду України висловлена 14 травня 2014 року в постанові №6-42цс14.

Крім того, в спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном. А відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди є способами захисту цивільних прав та інтересів.

Виходячи з викладеного, позивач ОСОБА_1 має право вимоги відшкодування спричиненої шкоди за пошкоджене майно, яке входить до спадкової маси.

Доводи апеляційних скарг про те, що позовна заява не містить посилання на норми Цивільного кодексу України, які регулють питання спадкового права, не можуть бути підставою для скасування рішення, оскільки суд при розгляді справи не зв`язаний нормами права, які зазначені в позові, а повинен виходити із фактичних обставин справи.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

На підставі ст. 28 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; ст. 29 - у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Вирішуючи питання про відшкодування шкоди, завданої майну особи в результаті ДТП, та визначаючи розмір такої шкоди, судам слід звернути увагу на положення ст. 1192 ЦК України, згідно з яким з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати їй в натурі (передати річ того ж роду і тієї ж якості, полагодити пошкоджену річ, тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір таких збитків підлягає відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення втраченої речі.

Згідно з роз`ясненнями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27 березня 1992 року N 6 -постановляючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодувати вартість майна, що не може використовуватись за призначенням, проте має певну цінність, суд одночасно повинен обговорити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.

Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, детально регламентовано ст. 30 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів" від 1 липня 2004 року N 1961-IV (із відповідними змінами).

Згідно з вимогами цієї статті, в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

На підставі висновку експерта №227 автотоварознавчої експертизи від 15 березня 2016 року (арк..спр.14-18) ринкова вартість автомобіля КІА РІО реєстраційний номер НОМЕР_5 на момент проведення дослідження дорівнює 280024,06 грн., вартість відновлювального ремонту визначити не надається можливим з причини того, що автомобіль відновленню не підлягає; вартість матеріальної шкоди, спричиненої володільцю автомобіля складає 280024,306 грн.

Виходячи з мотивувальної частини висновку, ринкова вартість автомобіля це фактично його вартість до ДТП.

З пояснень сторін вбачається, що залишки пошкодженого автомобіля знаходяться у військовій частині НОМЕР_1 .

На підставі викладеного апеляційний суд приходить до висновку, що на користь позивача належить стягнути матеріальну шкоду, спричинену пошкодженням автомобіля, яка дорівню його ринковій вартості до ДТП, а залишки транспортного засобу передати особі, відповідальній за відшкодування шкоди.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27 березня 1992 року N 6, шкода, заподіяна кількома особами, відшкодовується кожною з них у частині, заподіяній нею (в порядку часткової відповідальності).

За змістом ст.9 Закону України від 01 липня 2004 року № 1961-IV "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 тисяч гривень на одного потерпілого; ст. 12.1 - розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Отже, з МТСБУ на користь позивача належить стягнути матеріальну шкоду спричинену пошкодженням майна в сумі 49000 грн. (50000 2% х 50000).

В іншій частині 280024,06 49000 = 231 024,06 грн. матеріальну шкоду належить стягнути з Військової частини НОМЕР_1 , та передати їйм залишки пошкодженого транспортного засобу.

В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди належить відмовити.

В частині позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди за рахунок МТСБУ апеляційний суд зазначає наступне.

Виходячи зі ст.27.1 вищевказаного Закону - страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди; 27.3 страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами, 27.5 - відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати.

За змістом ст.6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховий випадок - це дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Отже страховий випадок стался 5 лютого 2016 року.

Станом на цей час мінімальна заробітна плата складала 1378 грн. (ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25 грудня 2015 року №928-YІІІ з 1 січня 2016 року).

Таким чином з МТСБУ на користь позивача належить стягнути на відшкодування моральної шкоди 16536 грн. (1378 х 12).

Відповідно до частини 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

При зверненні до суду позивач судовий збір з позовної заяви не сплачував, від його сплати він звільнений на підставі п.6 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» №3674 YI від 8 липня 2011 року.

В той же час судовий збір за позовну заяву ОСОБА_1 в загальній сумі складає 3678,68 грн. з наступного розрахунку.

Позовна заява подана до суду 02 лютого 2017 року, предмет позову вимоги немайнового характеру (стягнення моральної шкоди) та майнового характеру (відшкодування матеріальної шкоди) (арк.спр.1-5).

Відповідно до п/п 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону № 3674-VI за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою-підприємцем, судовий збір справляється в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; за п/п 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 - за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, судовий збір складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Виходячи з абз. 4 ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» з 01 січня 2017 року встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі 1600 гривень.

Таким чином судовий збір в частині позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди складе 3038,68 (303868,15 грн. х 1%) та в частині відшкодування моральної шкоди 640 грн (1600 грн. х 0,4).

Враховуючи, що апеляційний суд задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 частково: в частині відшкодування матеріальної шкоди на суму 280024,06 грн. та в частині моральної шкоди на суму 16536 грн., з МТСБУ належить стягнути в доход держави пропорційно задоволеної частини позовних вимог судовий збір в сумі 511,17 грн., з Військової частини НОМЕР_1 належить стягнути в доход держави пропорційно задоволеної частини позовних вимог судовий збір в сумі 2310,24 грн.

Керуючись ст.ст.307, 309, 314, 316 ЦПК України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 та Моторного (транспортного) страхового бюро України задовольнити частково.

Рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 10 липня 2017 року скасувати в частині солідарного стягнення з Військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_2 та Моторного (транспортного) страхового бюро України відшкодування матеріальної шкоди та стягнення з Моторного (транспортного) страхового бюро України відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 49000 грн., моральної шкоди 16536 грн.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 231024,06 грн.

Залишки транспортного засобу автомобіль KIA PIO реєстраційний номер НОМЕР_5 передати Військовій частині НОМЕР_1 .

Стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України в доход держави судовий збір в сумі 511,17 грн.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 в доход держави судовий збір в сумі 2310,24 грн.

В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги.

Судді: