Справа № 639/7564/16-ц
Провадження № 2/639/830/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2017 року Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Гаврилюк С.М.,

за участю секретаря судового засідання - Макушенко Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним,

встановив:

Позивач через свого представника - ОСОБА_4, який діє на підставі довіреності в порядку передовіри від 16.02.2016, звернулася до Жовтневого районного суду м. Харкова з вищевказаною позовною заявою, посилаючись на те, що 16.09.2016 представником ОСОБА_1 отримано у приватного нотаріуса Харитонової Я.М. на підставі ухвали суду про витребування доказів у справі № 635/2193/16-ц документи нотаріального діловодства, в яких міститься рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 01.07.2015 у справі № 642/5298/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів. Зі змісту зазначеного рішення вбачається, що 10.05.2011 ОСОБА_2 отримав в борг у ОСОБА_3 300000 доларів США для придбання двох житлових будинків та зобов'язався повернути вказану суму до 01.06.2013.

Позивач вважає, що зазначений договір є фіктивним, у зв'язку із чим підлягає визнанню недійсним . В обгрунтування позову позивач посилається на те, що 20.03.1997 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб. Під час шлюбу протягом 2012 року подружжям набуто у власність наступне майно: земельну ділянку площею 0,1500 га, кадастровий номер № НОМЕР_1, житловий будинок загальною площею 420,20 кв.м., земельну ділянку площею 0,1500 га, кадастровий номер № НОМЕР_2, житловий будинок загальною площею 148,60 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

В травні 2015 р. у місті Нью Йорк розпочався судовий процес з метою розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

ОСОБА_2 після ініціювання зазначеного судового процесу терміново виїхав до України. На думку позивача, ціллю візиту відповідача ОСОБА_2 до України було підписання фіктивного договору позики з ОСОБА_3 з метою недопущення задоволення вимог ОСОБА_1 щодо визнання права власності на належну їй частку зазначеного вище переліку майна. В процесі, що відбувається в США, ОСОБА_2 запевняє суд, що у нього відсутнє будь-яке майно, яке може бути предметом поділу між подружжям.

ОСОБА_2 надано боргову розписку на ім'я ОСОБА_3 з метою подальшого звернення стягнення на спільне сумісне майно та порушення прав ОСОБА_1. При цьому реального настання наслідків, передбачених позикою, не настало. ОСОБА_2 не отримував кошти, а ОСОБА_3 їх не надавав .

Позивач вказує, що ОСОБА_2 за час шлюбу ніколи не потребував грошових коштів, посилаючись на те, що 23.02.2006 ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, вартість продажу якої становить 1059601 грн; 31.03.2006 ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу машиномісця АДРЕСА_3, вартість продажу якого складає 75000 грн. Крім того, відповідач ОСОБА_2 мав рахунок в банку ВАТ «Кредитпромбанк», на якому обліковувалось 753000 доларів США. Також, 13.07.2009 ОСОБА_2 отримано в ВАТ «Кредитпромбанк» 300000 доларів США.

Позивач впевнена, що з метою незаконного позбавлення її частки майна, ОСОБА_2 з ОСОБА_6 24.02.2016 уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку, розташованих за адресою: АДРЕСА_1. Цього ж дня між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки № 714 земельної ділянки та житлового будинку, також розташованих за вищевказаною адресою. Це стало можливим завдяки прихованню ОСОБА_2 факту його перебування в шлюбі та у зв'язку із тим, що право власності на зазначені об'єкти оформлено на його ім'я, ОСОБА_2 запевнив нотаріуса, що він не перебуває в шлюбі, про що ним власноручно підписано відповідні заяви.

Важливою є обставина, як зазначає позивач, яка свідчить про фіктивність договору, це надання ОСОБА_3 згоди його дружині ОСОБА_6 на придбання у боржника - ОСОБА_2, житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, за ціною 850000 грн. Згода надана ним в день, коли було укладено договір іпотеки щодо будинку та земельної ділянки за вищевказаною адресою. При цьому, укладенню договору іпотеки, реєстраційний номер якого 714, передувало укладення договору купівлі-продажу, реєстраційний номер 711.

При наявності перед ОСОБА_3 боргу в сумі 6489000 грн, останній надав згоду купити його дружині - ОСОБА_6 будинок та земельну ділянку за 850000 грн. Відповідно до п. 3 Договору ОСОБА_2 отримав кошти від продажу до моменту укладення договору.

З метою захисту порушеного права ОСОБА_1 звернулась до Харківського районного суду Харківської області із відповідними позовами до ОСОБА_2, ОСОБА_6, приватного нотаріуса Харитонової Я.М. про визнання договору купівлі- продажу недійсним, а також про визнання договору іпотеки недійсним.

Позивач переконана, що викладені обставини свідчать, що ОСОБА_2 має намір незаконного позбавлення права власності ОСОБА_1 на визначений перелік майна, з метою чого підписав фіктивний договір позики з ОСОБА_3, у зв'язку з чим позивач просить суд визнати недійсним договір позики від 10 травня 2011року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

Представник позивача ОСОБА_4 у судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просив задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_7, який діє на підставі довіреності від 05.05.2016, у судовому засіданні позов не визнав, проти його задоволення заперечував, посилаючись на недоведеність позивачем факту фіктивності оспорюваного договору, а також на докази, залучені до матеріалів справи.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник - ОСОБА_8, який діє на підставі довіреності від 21.03.2016, також не визнали у судовому засіданні позов, заперечували проти його задоволення, про що виклали у письмових запереченнях.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача ОСОБА_3, представників відповідачів, а також показання свідка ОСОБА_6, дослідивши матеріали справи і представлені в суд докази в їх сукупності, приходить до наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи.

Згідно до вимог ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 20.03.1997 позивач з відповідачем ОСОБА_2 зареєстрували шлюб в бюро реєстрації шлюбу міського бюро реєстрації міста Нью Йорк (а.с. 6).

23.02.2006, на підставі договору купівлі-продажу квартири, відповідач ОСОБА_2 продав квартиру АДРЕСА_2, а також 31.03.2006 - машиномісце АДРЕСА_3 (а.с. 7, 8).

З меморіального валютного ордеру № 623_591 від 13.06.2006 вбачається, що ОСОБА_2 частково перерахував суму свого вкладу по платіжному дорученню № 1 від 13.06.2006 в розмірі 753000 доларів США, що еквівалентно 3882650,00 грн, на свій рахунок (а.с. 23).

13.07.2009 відповідно до заяви про видачу готівки № 278_46 відповідач ОСОБА_2 отримав 300000 доларів США, що в еквіваленті становить 2287320,00 грн (а.с. 22).

На підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 01.07.2015, яке ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 10.01.2017 залишено без змін (а.с. 97-99), з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто 309000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 6489000 грн (а.с. 15-16).

Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Із заяв від 24.02.2016, посвідчених приватним нотаріусом ХМНО Харитоновою Я.М., вбачається, що ОСОБА_2 повідомлено ОСОБА_6 та ОСОБА_3 про те, що на момент придбання житлового будинку з господарською будівлею АДРЕСА_1 та житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_4, а також земельної ділянки АДРЕСА_1, загальною площею 0,1500 га, кадастровий номер НОМЕР_1, та земельної ділянки АДРЕСА_4, загальною площею 0,1500 га, кадастровий номер НОМЕР_2, цільове призначення - для будівництва обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, які знаходиться за вказаною вище адресою, ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі, в тому числі громадянському, не перебував та не проживав однією сім'єю ні з ким з жінок. Зазначене майно придбано ОСОБА_2 за свої особисті кошти (а.с. 19, 20).

Також, заявою від 24.02.2016, посвідченою приватним нотаріусом ХМНО Харитоновою Я.М., ОСОБА_3 надав дозвіл своїй дружині ОСОБА_6 на придбання житлового будинку з господарською будівлею АДРЕСА_1 та земельну ділянку АДРЕСА_1, загальною площею 0,1500 га, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення - для будівництва обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 21).

Згідно договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 24.02.2016 ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_6 прийняла у власність житловий будинок з господарською будівлею АДРЕСА_1 та АДРЕСА_4, а також земельної ділянки АДРЕСА_1, загальною площею 0,1500 га, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення - для будівництва обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за вищевказаною адресою (а.с. 9-10).

З тексту вказаного договору вбачається, що зазначене майно належало ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16.06.2012 (а.с. 9-10).

В п. 3 договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 24.02.2016 зазначено, що за домовленістю сторін цей продаж вчинено за суму в розмірі 850000,00 грн, яку відповідач ОСОБА_2 одержав повністю ще до підписання договору (а.с. 9-10).

З метою забезпечення виконання зобов'язання, що виникло у ОСОБА_2 за рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 01.07.2015 по справі № 642/5298/15-ц перед ОСОБА_3, відповідачі 24.02.2016 уклали договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передає у іпотеку ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_4 та земельну ділянку АДРЕСА_4, загальною площею 0,1500 га, кадастровий номер НОМЕР_2, цільове призначення - для будівництва обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 11-14).

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні підтвердила, що дійсно її чоловік ОСОБА_3 за її усною згодою позичав ОСОБА_2 долари США , за які впослідуючому останній придбав будинок та проводив будівельні роботи. ОСОБА_2 в якості погашення заборгованості перед ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_6 вищевказане нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу від 24.02.2016. Гроші за придбане нерухоме майно сім'я ОСОБА_6 ОСОБА_2 не передавала у зв'язку з його заборгованістю перед ними.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В ч. 1 ст. 628 ЦК України зазначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положеннями ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

У відповідності до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Стаття 526 ЦК України містить вказівку про те, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно приписів ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В Узагальненнях Верховного суду України від 24.11.2008 щодо «Практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається саме на позивача.

Згідно з положеннями статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, змагальність сторін та свобода в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості та забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Право на справедливий суд та доступ до правосуддя визначено також статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Проте, стороною позивача фіктивність оспорюваного правочину нічим не доведена, матеріали справи не містять доказів того, що договір позики, як зазначено позивачем, вчинено без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим правочином.

У судовому засіданні представники відповідачів та сам відповідач ОСОБА_3 пояснили, що дійсно ОСОБА_3 надав, а ОСОБА_2 отримав в користування грошові кошти, які зобов'язався повернути.

Крім того, на час звернення з даним позовом до суду позивачеві ОСОБА_1 вже було відомо про існування іншого рішення суду, яке містить преюдиціально встановлений факт дійсності оспорюваного правочину, а саме - рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 01.07.2015 по справі № 642/5298/15-ц про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики від 10.05.2011, що підтверджується фактом оскарження позивачем ще у вересні 2016 року в Апеляційному суді Харківської області зазначеного рішення (а.с. 97-99).

Таким чином, враховуючи вищевикладене, аналізуючи повно та всебічно досліджені докази, суд приходить до висновку, що вимоги позивача ОСОБА_1 задоволенню не підлягають у зв'язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю.

Керуючись ст.ст. 5, 6, 10, 11, 57, 60, 61, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України, ст. 129 Конституції України, ст.ст. 11, 16, 203, 204, 215, 234, 526, 626, 627, 628, 629, 638 Цивільного кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення - шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С.М. Гаврилюк