Справа № 372/3542/16-ц Головуючий у І інстанції Болобан В. Г.
Провадження № 22-ц/780/3846/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 17.10.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

17 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді:ОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
з участю секретаряОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 15 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И Л А:

22 грудня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь грошові кошти у розмірі 4 197 943 грн. 05 коп. (чотири мільйони сто девяносто сім тисяч девятсот сорок три грн. 05 коп.), що включає 1 912 746 грн., 00 коп. - 3% щомісячних від суми позики 1 364 250 грн. 60 коп. - інфляційні втрати: 920 946,45 грн. - відсотки за використання позики.

Також зазначав, що рішенням суду від 2011 року зобовязання боржників не припинились, а тому позивач має право на стягнення грошових коштів відповідно до ст. 625 ЦК України. Також зазначив, що строки позовної давності пропущені не були, оскільки існує виконавче провадження, періодично стягуються з боржників кошти (хоча і в невеликих розмірах), а самі відповідачі всіма способами намагаються не виконувати свої зобовязання та не повертають кошти.

Збільшивши розмір позовних вимог, просив стягнути з ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_9 солідарно на користь ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 4 939 256 грн. 00 коп. (чотири мільйона девятсот тридцять девять тисяч двісті пятдесят шість) грн. 00 коп.), що включають 3 406 260 грн. - 3 % щомісячних від суми позики; 1 248 962,00 грн. - інфляційні втрати; 284 034 грн. - 3 % річних, а також стягнути з ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_9 солідарно на користь ОСОБА_6 6 890 грн. за сплату судового збору.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 15 червня 2017 року позовну заяву задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 солідарно на користь ОСОБА_6 грошові кошти в розмірі 1 532 996 (один мільйон пятсот тридцять дві тисячі девятсот девяноста шість) грн. 00 коп., що включають 1 248 962 грн. 00 коп. інфляційні витрати, 284 034 грн. 00 коп. 3% річних.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 на користь ОСОБА_6 судовий збір в розмірі по 1 722,50 грн. з кожного.

В апеляційній скарзі апелянт ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В апеляційній скарзі посилався на те, що грошове зобовязання визначено в доларах США і не є підставою для застосування положень ч.2 ст. 625 ЦК України щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції.

Також зазначав, що договором від 10.06.2008 року, посвідченим нотаріально, передбачено розмір процентів за користування позикою - 3 % щомісячно, а тому ст. 625 ЦК України в даном випадку не застосовується. Вказував на те, що правовідносини з приводу виконання судових рішень врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» і до них не можуть застосовуватись норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобовязання - ст. 625 ЦК України. Крім того, зазначав, що на його думку слинув трирічний строк позовної давності, тому позивачем порушено строк звернення до суду.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 10.06.2008 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого позикодавець передає позичальнику грошові кошти у сумі 220 000 доларів, що за курсом НБУ станом на 09.06.2008 року становить 1 067 000 (один мільйон шістдесят сім тисяч) гривень, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві вказану суму грошей по курсу НБУ на день повернення позики. ОСОБА_5 був зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк до 09 червня 2009 року.

Майновими поручителями за вказаним договором виступили ОСОБА_9 та ОСОБА_7, предметом майнових гарантій договору є земельна ділянка площею 0,081 га. та будинок, які розташовані за адресою: Київська область, Обухівський район, смт. Козин, вул. Шевченка,11, належні ОСОБА_9, земельна ділянка площею 0,049 га. за адресою: Київська область, Обухівський район, смт. Козин, вул.Нова, належна ОСОБА_7

10.06.2008 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було укладено договір про внесення змін до Договору позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_10 10 червня 2008 року за № 585, згідно з яким позичальник ОСОБА_5 зобовязується щомісячно виплачувати позикодавцеві ОСОБА_6 три відсотки від суми позики.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 14.04.2010 року стягнуто солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_9 на користь ОСОБА_6 суму боргу 2 916 108 грн. 80 коп. Стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_9 1820 грн., як відшкодування судових витрат сплачених при зверненні до суду.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 16.11.2010 року скасовано рішення Обухівського районного суду Київської області від 14.04.2010 року та ухвалено нове, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.02.2011 року рішення Апеляційного суду Київської області від 16.11.2010 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 на користь ОСОБА_6 суму основного боргу 1746 800 грн. та 1 729 332 грн. відсотків за користування позикою, а всього 3 476 132 грн. Стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи та 1700 грн. судового збору.

Як вбачається з листа № 8317 від 15.12.2016 року Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, станом на 14.12.2016 року загальна сума стягнутої заборгованості під час виконання виконавчих листів № 2-532 від 24.03.2011, що видав Обухівський районний суд Київської області становить 349 560,44 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з відповідачів на користь позивача інфляційні витрати та три відсотки річних суд першої інстанції виходив з того, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів в повній мірі погодитися не може, виходячи з наступного.

Статтею 625 ЦК регулюються зобовязальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобовязання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобовязань. Крім того, з рішення суду зобовязальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 192 ЦК іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок та правила використання іноземної валюти на території України на сьогодні встановлені Декретом від 19 лютого 1993 р. № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Правилами використання готівкової іноземної валюти на території України (затверджено постановою Правління Національного банку України (далі НБУ) від 30 травня 2007 р. № 200; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 червня 2007 р. за № 656/13923), Положенням про порядок здійснення операцій з чеками в іноземній валюті на території України (затверджено постановою Правління НБУ від 29 грудня 2000 р. № 520; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 21 лютого 2001 р. за № 152/5343) та іншими документами.

Згідно зі ст. 524 ЦК зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.

Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з частинами 1 та 2 ст. 533 ЦК грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зважаючи на зміст зазначеної статті та беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, суди у разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті повинні зазначити в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню у цій іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу.

Разом з тим, як передбачено нормами Закону від 3 липня 1991 р. № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення Верховного Суду України від 28 березня 2012 р. у справі 6-36736вов10). Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, яке визначене у гривні.

Таким чином, ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції не врахував, що ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобовязання, а не на невиконання судового рішення. Прийняття судового рішення про стягнення грошового боргу в національній валюті не змінює природу грошового зобовязання як такого, що визначене в іноземній валюті, і не є підставою для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції.

Враховуючи, що між сторонами було укладено договір позики в іноземній валюті, суд першої інстанції помилково застосував до цих правовідносин положення закону, який регулює порядок сплати боргу, визначеного договором у гривні.

Оскільки неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права призвело до неправильного вирішення справи в частині стягнення інфляційних витрат, то відповідно до ст. 309 ЦПК України, судове рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних витрат.

Що ж стосується висновків суду першої інстанції в частині стягнення 3% річних за період з 01 квітня 2011 року по 31 серпня 2016 року в розмірі 284 034 грн., оскільки є виконавче провадження, за яким здійснюються певні виконавчі дії та частково стягується заборгованість з відповідачів, а тому правових підстав для застосування спливу строку позовної давності до вимог про стягнення трьох відсотків річних не має, то з ними колегія суддів не погоджується виходячи з наступного.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно, до позовних вимог щодо застосування відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК, встановлений загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК), який може бути збільшений за домовленістю сторін (ст. 259 ЦК).

Як видно з матеріалів справи, строк позовної давності збільшений за домовленістю сторін (ст. 259 ЦК) не був і позивачем питання про визнання причин його пропуску поважними перед судом не заявлялося.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що стягненню на користь позивача підлягають 3% річних за період з 22 грудня 2013 року по 22 грудня 2016 року (час звернення до суду з позовом), тобто за три роки (ст. 257 ЦК), що передують дню його звернення до суду з даним позовом.

Отже, три відсотки річних за розрахунковий період з 22.12.2013 року по 31.08.2016 року складають:

1.З 22.12.2013 року по 31.12.2013 року 10 прострочених днів:

3 % * 1 746 800 грн. * 10/365/100 = 1435,72 грн.,

2.З 01.01.2014 року по 31.12.2014 року - 365 прострочених днів:

3 % * 1 746 800 грн. * 365/365/100 = 52 404 грн.,

3.З 01.01.2015 року по 31.12.2015 року - 365 прострочених днів:

3 % * 1 746 800 грн. * 365/365/100 = 52 404 грн.,

4.З 01.01.2016 року по 31.08.2016 року - 244 прострочених днів:

3 % * 1 746 800 грн. * 244/366/100 = 34 936 грн.

Загальна сума становить: 1435,72 грн. + 52 404 грн. + 52 404 грн. + 34 936 грн. = 141 179,72 грн.

Що ж стосується доводів апелянта в частині того, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобовязання (стаття 625 ЦК України), суд не бере до уваги, оскільки правова позиція Верховного Суду України висловлена під час розгляду справи № 6-2759цс15, стосується інших правовідносин (не грошових зобовязань за позикою).

Крім того, колегія суддів не бере до уваги доводи апелянта, щодо необхідності зменшення розміру тіла позики, на яке проводиться нарахування, так як з відповідачів за період перебування виконавчого листа на виконанні було стягнуто заборгованість у загальному розмірі 349 560, 44 грн., оскільки відповідно до ст. 534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов»язання у повному обсязі ця сума спочатку погашає вимоги кредитора про стягнення процентів, а потім основної суми боргу.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції не відповідає обставинам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в частині стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 304, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 15 червня 2017 року в частині стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 солідарно на користь ОСОБА_6 3 % річних в розмірі 141 179, 72 (сто сорок одна тисяча сто сімдесят девять грн. 72 коп.).

В задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних витрат відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: С.В. Лівінський

ОСОБА_3